sou · GOB362d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Departementschefen uttalade dock att individuella redovis- ningsperioder skulle behållas för varje konkurs. Kravet på att avge halv- årsberättelser kom nu att gälla samtliga konkurser. Om inte redovisnings- perioderna gjordes individuella kunde den tillfälliga belastningen annars bli för stor för förvaltarna och TSM (se prop. 1986/87:90 s. 277). I den ovan nämnda skrivelsen till regeringen görs gällande att de perioder som anges i 7 kap. 20 § KL för halvårsberättelserna inte är synkroniserade med månadsskiften. Bankernas redovisningsperioder som avser hel kalen- dermånad, medför att förvaltarna undantagslöst sätter sig över bestämmel- sen och utsträcker perioden för första berättelsen till närmaste månads- skifte. Av intresse i sammanhanget är att det i kommentaren till KL (m.fl., Konkurslagen (lagkommentar), Del 2, s. 602) uttalas att förvaltarna torde kunna utsträcka redovisningsperioden men att det inte är tillåtet att ge in halvårsberättelsen . Enligt vad utredningen erfarit genom uppgifter från konkursförvaltare kan problemet i huvudsak sammanfattas enligt följande. När konkursen beslutats och medel finns tillgängliga i boet sätter konkursförvaltaren in dem på ett bankkonto. Bankens redovisning sker för hel kalendermånad. , som är knuten till tidpunkten för edgångssamman- trädet, kan variera. Om den går till ända t.ex. i mitten av en månad, ut- sträcker förvaltaren den till närmaste månadsskifte. Om kontobeskeden måste avvaktas kan fristen för att ge in halvårsberättelsen kanske inte iakttas. Det är visserligen möjligt för bankerna att tillhandahålla kontobe- sked med brutna perioder, som är anpassade till tidpunkten för edgångs- sammanträdet. Detta är emellertid fördyrande och innebär olägenheter för förvaltarens organisation. En mer praktisk hantering är om förvaltaren i slutet av kan stämma av i vilka konkurser sexmånadersperio- den gått till ända. I annat fall nödgas bevakning ske av om peri- oden gått ut. TSM brukar godta ett sådant förfarande och TSM brukar inte heller ställa krav på att bankernas kontoutdragen skall vara bestyrkta. RSV har i en skrivelse till utredningen gjort en framställning om dels att kravet på att bankernas kontoutdrag skall vara bestyrkta avskaffas, dels att de kontoutdrag som lämnas skall avse hela den period då medel stått inne på konkursboets konto. Verket har som skäl för sin begäran i huvud- sakligen anfört följande. När det gäller frågan om utdragen skall vara be- styrkta bör beaktas att den statliga konkurstillsynen gör att möjligheterna till kontroll nu är bättre än vid regelns tillkomst. Utdragen produceras ma- skinellt, vilket ställer krav på att insättningar och uttag registrerats korrekt. De tjänstemän som bestyrker utdragen kontrollerar inte i varje enskilt fall om så är fallet. Bestyrkandet inskränker sig därför till att utdraget härrör från en viss bank och att saldot är riktigt, även om bestyrkandet försvårar möjligheterna att manipulera med utdragen i efterhand. Ett stort antal för- valtare har dessutom direktuppkoppling via Internet till banken och kan på så sätt själva rekvirera kontoutdrag som skrivs ut på förvaltarbyrån. De flesta kontoutdrag avser avgränsade månadsperioder. En förvaltare som vill dölja att han en viss månad disponerat medel ur kontot, kan underlåta att foga ett utdrag för . Denne kan hävda att insättning och uttag endast skett en viss månad. Ett krav på att kontoutdragen skall vara sammanhängande torde förenkla kontrollmöjligheterna och motverka ris- ker för att förvaltarna tillfälligt lånar pengar ur konkursboet. En effektiv konkursförvaltning medför att förlusterna för borgenärer och andra begränsas. De bestämmelser i som reglerar förvaltningen bör därför så långt möjligt förenklas. En förenkling måste dock vägas mot intresset av att tillsynsorganet t.ex. kan utöva en godtagbar medelskontroll. Halvårsberättelserna ger upplysning om varför konkursavslutet dröjer och tillhandahåller underlag för hur förvaltaren hanterat konkursboets medel i konkursen. En sådan kontroll- möjlighet är nödvändig även vid en reformerad konkurstillsyn. bestäms med utgångspunkt i tiden för ed- gångssammanträdet. Sammanträdestidpunkten kan variera i ett intervall från en månad efter konkursbeslutet, ibland t.o.m. ännu längre (se 6 kap. 4 § KL, jfr 6 kap. 2 a § KL i utredningens lagförslag). Det är därför delvis tillfälligheter som avgör när den första halvårsberät- telsen skall lämnas in och medelskontroll ske. I sammanhanget bör anmär- kas att konkursförvaltaren hanterar boets tillgångar redan fr.o.m. i konkur- sens början. Redovisningsperioden torde utan olägenhet kunna utsträckas till det månadsskifte som infaller närmast efter det att förflu- tit från, med utredningens förslag, bouppteckningssammanträdet (se 7 kap. 20 § KL i utredningens lagförslag). Konkursförvaltaren bör fortfarande ha en månad på sig att ge in berät- telsen till . Myndigheten kan därigenom i ökad utsträckning komma att vid varje månadsskifte få halvårsberättelser i konkurserna. De praktiska olägenheter som kan uppkomma på grund härav bör inte överdrivas. Systemet tillämpas på nämnda sätt . Utred- ningens förslag om en effektivare offentlig konkurstillsyn (se avsnitt 5.7 och 5.9.1) torde även motverka eventuella svårigheter. framställs bankernas utskrifter av kontoutdragen maskinellt. De ger besked om insättningar och uttag som registrerats i konton som förs med hjälp av automatisk databehandling. Namnet på banken finns angivet på utdragen. Såsom RSV påpekat ger kravet på bestyrkande inte några garantier för felaktiga registreringar rörande insättningar och uttag. Å and- ra sidan förekommer det nästan aldrig att en konkursförvaltare gör sig skyldig till missbruk av boets medel. Utredningens förslag till ändringar i KL beträffande utseende av konkursförvaltare (se avsnitt 5.3) torde ytter- ligare medverka till att upprätthålla en kvalitativt högtstående förvaltarkår, vilket motverkar riskerna för brottsliga förfaranden. Med hänsyn till det anförda anser utredningen skäl inte längre föreligga för att avkräva konkursförvaltaren bestyrkta kontoutdrag. RSV:s fram- i denna del bör således följas. Man kan visserligen fråga sig om det är lämpligt att en konkursförval- tare som har direktuppkoppling via Internet till bankkonton, själv bör få ta Med tanke på att det inte är möjligt för förvaltaren att ma- nuellt göra ändringar i kontot, torde det dock inte spela någon roll om banken eller förvaltaren tar ut utdragen. RSV:s förslag att kontoutdragen bör vara sammanhängande för redo- visningsperioden torde medverka till att underlaget för medelskontrollen förbättras. Med en sådan ordning får tillsynsorganet ett fullständigt un- derlag för att kunna bedöma konkursförvaltarens medelshantering. Även om det inte kan anses föreligga någon erfarenhetsmässigt grundad risk för missbruk från förvaltarnas sida, bör på de av RSV anförda skälen förslaget godtas. En ändring av nu nämnt slag torde överensstämma med rådande praxis. 5.11.4Redovisningen av medelsförvaltningen efter avslutad konkurs enligt 7 kap. 21 § KL Utredningens förslag: Bestämmelsen ändras så att ett klargörande sker i fråga om tidpunkten för redovisningen och perioderna för denna. Så snart det inte längre finns några av boets medel kvar insatta på bank skall redo- visning ske för period som inte omfattas av tidigare avgiven slutredovis- ning. I 7 kap. 21 § KL regleras det fallet att konkursen avslutats (se 11 kap. 18 § KL) och att det finns medel i boet som borgenärerna skall lyfta. Så länge sådana medel finns kvar på bank skall konkursförvaltaren avge en ekono- misk redovisning motsvarande den som sker i halvårsberättelserna (jfr 7 kap. 20 § KL). Detta uttrycks i bestämmelsen så att förvaltaren inom en månad från utgången av varje kalenderår skall avge redovisningen till TSM. När några medel inte längre finns att lyfta skall en anmälan ske till myndigheten. Bestämmelsen hade sin motsvarighet i 58 § fjärde stycket andra och tredje meningarna ÄKL. Stycket fick sin lydelse genom en ändring i ÄKL 1941. I den ursprungliga lydelsen fanns inte någon annan skyldighet för konkursförvaltaren än att ha medlen insatta på bank tills borgenären på- kallade lyftning samt att underrätta konkursdomaren om vilken bank medlen stod inne på (se 58 § fjärde stycket i lydelsen före ). Lagändringen 1941 gjordes i samband med att i ÄKL infördes regler, bl.a. om preskription, beträffande borgenär som inte begagnat sin lyftningsrätt i nära anslutning till att utdelningsförslaget eller beslut om därav vunnit laga kraft. Som ett led i reformen ansågs det lämpligt att förvaltaren skulle avge redovisning till RO (se NJA II 1941, s. 499 f.). anser att innehållet i 7 kap. 21 § KL ger intryck av att det rör sig om en årlig redogörelse i vissa konkurser, att det i lagtexten bör klargöras att redovisning kan ske tidigare och att den skall lämnas så snart boets bankmedel gått ned till noll. Föreningen hävdar också att det är oklart för vilken period redovisning skall ske, dvs. vad som avses med den gångna perioden genom hänvisningen i paragrafen till 7 kap. 20 § KL. Perioden bör knytas till den senaste halvårsberättelsen eller, om sådan inte finns, konkursutbrottet. Vidare påpekar föreningen att någon samordning inte finns med innehållet i den slutredovisning som förvaltaren redan avgett. Vissa uppgifter kommer därför att redovisas dub- belt. Utredningens förslag till en reformerad konkurstillsyn (se avsnitt 5.7) in- nebär att får begränsa tillsynen i en konkurs med utgångspunkt i vad som är väsentligt att kontrollera (se 7 kap. 26 § första stycket KL i utredningens lagförslag). Bl.a. får myndigheten själv avgöra i vilken omfattning slutredovisningarna skall granskas (se 13 kap. 5 § KL i utredningens lagförslag). Rätten att begränsa tillsynen medger också en flexibel granskning av redovisningar som avges enligt 7 kap. 21 § KL. Med hänsyn härtill är det viktigt med entydiga bestämmelser om me- delskontrollen. Det finns annars en risk för att konkursförvaltarna tillhan- dahåller bristfälliga redovisningar. En tillämpning av bestämmelsen i 7 kap. 21 § KL förutsätter att det efter konkursens avslutande alltjämt finns medel insatta på bank. Av andra meningen i paragrafen framgår att konkursförvaltaren skall anmäla till TSM när några medel inte längre finns att lyfta. Förvaltaren skall natur- ligtvis inte dröja med en slutlig redovisning till närmaste årsskifte, om några bankmedel inte längre finns att lyfta redan långt före kalenderårets utgång. Även om detta får anses underförstått i lagrummet bör ett förtydli- gande göras i nämnda hänseende (se 7 kap. 21 § KL i utredningens lagför- slag). Den uttryckliga skyldigheten för förvaltaren att han skall meddela tillsynsorganet när några medel inte längre finns att lyfta kan därmed utgå ur lagtexten. Det finns då inte längre någon direkt föreskrift för tillsynsor- ganet om att kunna avkräva förvaltarna en s.k. slutanmälan. förslag innebär emellertid ingen ändring i sak. Skyldigheten för förvalta- ren att avge en slutanmälan kommer i stället att följa indirekt av bestäm- melsen. Det är viktigt att en sammanhängande medelskontroll kan ske. Kon- kursförvaltaren har emellertid redan avgett en ekonomisk redovisning för hela konkursen i slutredovisningen (se t.ex. 13 kap. 2 § 5 KL). För att undvika att redovisningen enligt 7 kap. 21 § KL kommer att avse som i slutredovisningen bör paragrafen förtydligas. 5.11.5Konkurstillsynsmyndighetens funktion i fråga om brottsefterforskning, m.m. Utredningens bedömning: De reformförslag utredningen inom ramen för sitt uppdrag lägger fram bl.a. om en förstärkning av konkursförvaltarnas kompetens (se avsnitt 5.3), om en ny inriktning på den offentliga konkurs- tillsynen (se avsnitt 5.7), om en ny självständig tillsynsmyndighet (se av- snitt 5.9.1) och om att inrätta ett Konkursråd (se avsnitt 5.9.2) tillgodoser önskemålet om att utredningar om ekonomisk brottslighet vid konkurs bedrivs tillräckligt effektivt. I utredningens ursprungliga direktiv (Dir. 1997:74) framhålls vikten av att tillsynsfunktionen utformas så att bekämpandet av ekonomisk brottslighet underlättas. I avsnitt 2.1.1 och 2.1.2 har utredningen redogjort för att in- tresset av att beivra brott efter hand kommit att inverka på konkurshante- ringen och rollfördelningen mellan konkursförfarandets aktörer. Ur- sprungligen var konkurs endast en angelägenhet mellan gäldenären och borgenärerna. Vid reform framhöll lagstiftaren särskilt hänsynen till bekämpandet av den ekonomiska brottsligheten när det gällde valet av tillsynsorgan (se prop. 1978/79:105 s. 191). Även de höjda kvalifikations- kraven på konkursförvaltarna ansågs säkerställa en effektiv utredning av brott inom konkurs (se a. prop. s. 178). Alltsedan nämnda reform åligger det förvaltarna att efterforska eventuell brottsmisstanke och att anmäla denna till åklagare (se 7 kap. 16 § KL). Förvaltaren har även att avge en redogörelse i ämnet i samband med att han avger slutredovisning (7 kap. 17 § KL). års reform ankom det på förvaltaren att endast i förvaltarbe- rättelsen, som skulle skickas till konkursdomaren, ange om gäldenären kunde misstänkas för brottslighet mot borgenärerna och grunden för misstanken. Konkursdomaren hade att anmäla detta till åklagare. Vid re- formen överfördes anmälningsskyldigheten på förvaltaren av rationella I samband därmed uttalades att omfattningen av förvaltarens utred- ningsskyldighet fick bedömas från fall till fall med utgångspunkt i borge- närskollektivets intresse av att gäldenärsbrott beivrades. Utredningen, som borde bedrivas aktivt, skulle emellertid inte gå längre än att förvaltaren kunde konstatera att skälig anledning till misstanke förelåg. Någon mer omfattande utredning på boets bekostnad skulle inte äga rum (se prop. 1978/79:105 s. 178). Vid KL-reformen uttalade chefen för att det lig- ger i TSM:s kontrolluppgift att se till att konkursförvaltarna utför bl.a. erforderliga undersökningar om brottsliga handlingar (se prop. 1986/87:90 s. 113 f.). Det primära ansvaret för sådana utredningar åvilar emellertid förvaltaren. Vid sin kontroll av förvaltarens åtgärder bör TSM i sitt yttran- de över dennes slutredovisning framföra kritik om förvaltaren har under- låtit att anmäla t.ex. befogade brottsmisstankar till åklagare. Konkursförvaltarens åtgärder rörande brottsutredning berörs i konkurs- förvaltartaxan. I kommentaren till taxan (se DVFS 1999:16) anges att ut- redning om brottsmisstanke är en omständighet som kan ge ersättning ut- över taxan. Av utredningens enkät till TSM 1999 om storleken på kon- kursförvaltarnas arvoden m.m. (se Bilaga 9) framgår dock att det inte är så vanligt att utredning om brottsmisstanke åberopas som grund för överskri- dande av taxan. Ett undantag utgör t.ex. . Övriga bestämmelser i vilka också har till syfte att underlätta be- kämpandet av ekonomisk brottslighet är 6 kap. 2 – 3 §§ och 7 kap. 13 § tredje stycket KL. Den upplysningsskyldighet som åligger gäldenären gentemot domstol m.fl. enligt 6 kap. 2 § KL vidgades 1995. I 7 kap. 13 § tredje stycket KL stadgas att gäldenärens räkenskapsmaterial skall för- tecknas i bouppteckningen, vilken gäldenären senare skall avlägga ed på enligt 6 kap. 3 § KL (jfr 6 kap. 2 a och 3 § KL i utredningens lagförslag). Bakgrunden till de nämnda ändringarna är de företeelser som efter konjunkturnedgången fått benämningen konkursmiss- bruk, bekvämlighetskonkurser och planerade konkurser. Ett sätt att stävja sådana företeelser och att möjliggöra en ännu effektivare konkursförvalt- ning var bl.a. att genomföra nämnda detaljändringar i regleringen om gäl- denärens skyldigheter i konkursförfarandet (se prop. 1994/95:189 t.ex. s. 20 f, 25 f., 28 f., 34 f.). I detta avsnitt behandlas endast det reformbehov med anknytning till be- kämpandet av ekonomisk brottsligheten i konkurs som faller inom utred- ningens uppdrag. Hit hör enligt tilläggsdirektiv konkursförvalta- rens brottsefterforskning och anmälan om brottsmisstanke enligt 7 kap. 16 § KL samt framför allt tillsynsorganets kontroll av hur förvaltarna sköter dessa åligganden. Utredningen har i avsnitt 4.1.1 redogjort för bet. 1993/94:LU20 i vilket utskottet bifallit ett antal motionsyrkanden om åtgärder mot ekonomisk brottslighet, bl.a. effektivare utredning av misstanke om ekonomisk brottslighet i samband med konkurs. I avsnitt 4.2.3 har redovisats inne- hållet i där man påtalat att tillsynen av de s.k. samhällsin- tressena, bl.a. beivrandet av ekonomisk brottslighet, har försvagats. I Rubiconrapporten och i slutrapporten från de s.k. Rubi- conseminarierna (se avsnitt 4.3.9) finns en rad problem belysta som är förknippade med brottsutredning i samband med konkurs. rap- port föreslogs ett antal åtgärder för att effektivisera brottsutredningar i konkurs. En del av förslagen har lett till lagändringar, bl.a. de ovan omta- lade i KL. I rapporten förordades också ett utökat samarbete mellan kon- kursförvaltare, revisorer och berörda myndigheter, att vidtas inom ramen för gällande lagstiftning. Med anledning främst av de förslag till förbätt- ringar av handläggnings- och samarbetsrutiner genomförbara inom den nämnda ramen, fick RÅ, RPS och RSV regeringens upp- drag att, i samarbete med företrädare för konkursförvaltare och revisorer, effektivisera rutinerna för brottsutredningar i konkurs. Seminarier med företrädare för de nu nämnda kategorierna ägde rum . Där behandla- des bl.a. de frågor som tas upp nedan och deltagarna enades i vissa fall om nya rutiner m.m. vid brottsutredningarna. I rapporten framhölls värdet av att konkursförvaltarens brottsan- mälan enligt 7 kap. 16 § KL görs i en separat handling, bl.a. med hänsyn till att bättre överensstämmelse med KL då uppnås, att det underlättar åklagarnas arbete och förvaltarnas egen kontroll av vad som anmäls och att hanteringen av sekretess underlättas. Det har rått enighet vid seminari- erna att så bör ske och att anmälan också bör ges in till TSM. har det framkommit att en sådan ordning inte tillämpas överallt och att detta är ytterst angeläget. Vidare har såväl i rapporten som för an- mälan diskuterats. I rapporten har framhållits det angelägna i att en tidig anmälan görs för att gynna en effektiv brottsutredning. Seminariedeltagar- na har varit eniga om att anmälan i övervägande antalet fall brukar ske först i samband med att konkursförvaltaren överlämnar förvaltarberättel- sen. Företrädarna för förvaltarna har uppgett att en tidig anmälan inte är meningsfull, eftersom anmälningarna ofta blir liggande utan utred- ningsåtgärder. Inte heller brukar åklagarna ta kontakt med förvaltarna förrän förflutit, allt till men för utredningen. Vid seminarierna har framkommit att det på vissa håll införts en rutin att åklagare eller polis tar kontakt med förvaltaren tidigt efter anmälan. Överväganden vid seminari- erna resulterade i att det är otillfredsställande att anmälan sker först i sam- band med att förvaltarberättelsen överlämnas, att det är angeläget med en tidig anmälan och att denna följs upp så snart ske kan genom kontakt från polis eller åklagare. I fråga om innehållet i en anmälan finns i rapporten ett förslag till s.k. checklista för vad som bör vara med. I listan upptas t.ex. namn på de som var misstänkta för brott med angivande av deras ställning m.m., vilka brott som misstänktes med tydliga beskrivningar av gärningarna med angivande objektiva rekvisit, redovisning av bevisning, näringsförbud, samband med andra konkurser etc. Därutöver förordade man en åtskillnad i anmälans omfattning beroende på anmälan gjordes. Seminarie- deltagarna var positiva till förslagen i rapporten och betonade särskilt vis- sa faktorer som viktiga för anmälan. Övervägandena efter seminarierna bestod i att även om enighet rådde om att rapportens förslag var bra, olika uppfattningar ändå visat sig rörande hur utförlig en anmälan borde vara. Detta ledde till slutsatsen att anmälningarnas utformning och innehåll bor- de diskuteras vidare. I såväl rapporten som vid seminarierna betonades också vikten av kon- kursförvaltarens åtgärder att omhänderta gäldenärens räkenskapsmateri- al (se 7 kap. 12 § KL). Företrädare för polis och åklagare uppgav att för- valtarna inte alltid vidtar tillräckliga åtgärder i nämnda hänseende. Alltför ofta kommer räkenskapsmaterialet fram först sedan förundersökning in- letts. Förvaltarna har å sin sida hävdat att tillämpningen av det regelsystem som rör de tvångsmedel vilka står till buds mot en tredskande gäldenär för att få fram materialet är tidsödande. De har också påpekat att gällande ersättningspraxis inte medger alltför långtgående insatser mot gäldenären. Det har också gjorts gällande att förvaltarna brukar begränsa förteckning- ens omfattning till att avse vissa räkenskapsår. Överenskommelser har träffats vid flera seminarier om att förvaltaren i anmälan skall ange de åtgärder han vidtagit för att omhänderta räkenskapsmaterialet när det är ofullständigt. På flera platser har man också kommit överens om att fort- sätta diskussionen om förteckningsskyldighetens omfattning. Övervägan- dena efter seminarierna bestod bl.a. i att diskussionerna kring tvångsme- delsanvändningen fortsätter och att myndigheterna överväger åtgärder som kan underlätta för förvaltarna, att diskussionen kring regleringen av för- teckningsskyldigheten av gäldenärens räkenskapsmaterial fortsätter (dock med påpekande om de kontakter mellan förvaltare och TSM redan finns i saken) och att nuvarande ersättningsmöjligheter för förvaltarnas arbete försvårar tillämpningen av bestämmelserna om förteckningsskyldigheten. I rapporten tog man även upp konkursförvaltarens möjlighet att med stöd av 7 kap. 11 § KL anlita revisor vid granskning av gäldenärens bok- föring. I rapporten lämnades synpunkter på formen för direktiven till revi- sorn och dennes utlåtande. Därutöver lämnade man förslag till en modell för samarbete mellan förvaltaren, revisorn och åklagare. togs frågorna också upp och vid merparten av tillfällena kom man överens om att ett skriftligt utlåtande borde bifogas brottsanmälan. Övervägandena resulterade bl.a. i att det inte framstod som en framkomlig väg att inrätta den i rapporten föreslagna samarbetsmodellen, på grund av begränsade resurser hos åklagare och polis. Dock fanns anledning för revisorskåren att överväga behovet av utbildningsinsatser i straffrätt. I rapporten och vid seminarierna har omfattningen av konkursförvalta- rens brottsefterforskning och ersättningsfrågan för sådana åtgärder be- handlats. Vid seminarierna har företrädare för förvaltarna framhållit oklarheterna rörande omfattningen av brottsefterforskningen och att den låga nivån på konkursförvaltartaxans normalbelopp uppfattas som besvä- rande i sammanhanget. Några företrädare för har förordat en restrik- tiv inställning till omfattningen av förvaltarens brottsutredning. Överens- kommelser har träffats på flera platser att diskussionerna skall fortsätta mellan förvaltare, TSM, åklagare och polis i frågan. Hos några kommer ersättningsfrågan för olika insatser att tas upp. Övervägandena utmynnar i att förvaltarnas brottsutredning i vissa fall kan bli tidskrävande men att det i KL saknas mera tydliga anvisningar om hur utredningen skall bedrivas och intensiteten i denna. Det görs även gällande att konkursförvaltartaxan kommit att bilda en norm för det arbete som skall ersättas. En konsekvens härav sägs vara att osäkerheten om att få betalt gör att förvaltarna inställer undersökningar eller avger anmälningar som är mindre bra. Konkursförvaltarna har vid de flesta seminariena påpekat att de inte brukar få kännedom om vad som sker med brottsanmälningarna, s.k. åter- rapportering saknas. Åklagarna brukar inte sända beslut om att inte inleda förundersökning, lägga ned en sådan eller om att inte väcka åtal. Förval- tarna får heller inte del av kopia av domar. TSM har uppgett sig ha gjort samma erfarenhet och behöver materialet för att kunna bedöma förvaltar- nas insatser.