sou · GOB362d2 · 2001-01-01 00:00:00 — 1986/87:90 (s. 206 f.) att det vis- serligen var så att förvaltaren, alldeles oberoende av om talan fördes mot konkursbeslutet, genast skulle omhänderta boet och vidta de förvaltnings- åtgärder som normalt var förenade med ett konkursutbrott. Det torde emellertid relativt snart kunna bedömas huruvida gäldenärens förhållanden var sådana att konkursbeslutet verkade tveksamt. I sådant fall var det na- turligt att förvaltaren avvaktade utgången av högre rätts prövning och fram till dess endast vidtog de allra mest nödvändiga förvaltningsåtgärderna. Trots detta kunde det enligt departementschefen inträffa att det uppkom icke obetydliga konkurskostnader. Han var emellertid inte beredd att före- slå att borgenären skulle bära kostnaderna i de fallen. Borgenären var re- gelmässigt i den situationen att han inte kunde få betalt hos gäldenären och det kunde för borgenären vara svårt att bedöma om gäldenären var insolvent. Utgången i högre rätt kunde också bero på att gäldenären först då visat att han hade tillgångar i sådan omfattning att grund för konkursbe- slutet saknats. I den situationen borde gäldenären givetvis svara för kost- naderna. Detsamma borde emellertid enligt departementschefen gälla även i övriga fall. Gäldenärens vetskap om att han kunde komma att drabbas av ansvar för konkurskostnader borde förmå honom att redan i tingsrätten göra allt för att undvika ett konkursbeslut. Det var givetvis ändå tänkbart att tingsrättens beslut i efterhand kunde komma att framstå som materiellt felaktigt även mot bakgrund av vad som åberopades av gäldenären där. Med en annan reglering skulle man emellertid riskera att gäldenären var mindre aktiv än han borde vara i den situationen. Mot den bakgrunden förordade departementschefen att den ordning som gällde för lagförslaget alltjämt skulle gälla. Bestämmelsen härom kom att tas in i 2 kap. 25 § KL. En särskild fråga som varit föremål för HD:s bedömning i NJA 1998 s. 214 är frågan om ansvaret för uppkomna konkurskostnader då ett kon- kursbeslut har undanröjts på grund av grovt rättegångsfel bestående i att gäldenären inte i laga ordning delgetts konkursansökningen och kallelse till förhandling i konkursärendet. HD ansåg att bestämmelsen i 14 kap. 2 § KL om konkursboets kostnadsansvar fick anses bygga på förutsättningen att konkursgäldenären haft möjlighet att i normal ordning framställa in- vändningar mot konkursansökningen och utföra sin talan i konkursärendet. Denna bestämmelse kunde inte anses tillämplig när gäldenären till följd av ett rättegångsfel berövats denna möjlighet. Det återstod därför att låta sta- ten svara för kostnaderna. 2.6Kostnader och kostnadsansvar vid konkurs Konkursförfarandet är, som framgått i det föregående, förenat med kost- nader av olika slag. Uttrycket konkurskostnader syftar i KL på vissa i lag- en särskilt uppräknade kostnader, vilka skall utgå ur konkursboets till- gångar framför andra skulder som boet ådragit sig och innan utdelning till borgenärer kan bli aktuell. En betydelsefull sådan kostnad är konkursför- valtarens anspråk på arvode och kostnadsersättning (14 kap. 1 § första stycket 1 KL). I avsnitt 2.5 har närmare redovisats vilka principer som ligger till grund för beräkningen av förvaltarens arvode i utdelningskon- kurser och i avskrivningskonkurser. Utöver arvode och kostnadsersättning till förvaltaren utgör även arvode till en rådgivare eller förlikningsman enligt 7 kap. 7 § KL och ersättning till ett sakkunnigt biträde enligt 7 kap. 11 § KL konkurskostnader (nämnda lagrum punkterna 2 – 3). Det- samma gäller gäldenärens anspråk på ersättning i vissa fall för inställelse vid rätten under konkursförfarandet (punkten 7). Som konkurskostnad räknas också ersättning till staten för tillsynen, kostnad för kungörande av beslut eller åtgärd rörande konkursen samt kostnad för kallelser och under- rättelser till borgenärer som utfärdas i konkursen (punkterna 4 – 6). Gemensamt för de nu uppräknade konkurskostnaderna är att de skall tas ut av tillgångarna i konkursboet innan fråga om utdelning till borgenär- er kan bli aktuell. I den mån tillgångarna inte räcker till att betala kostnad- erna skall i de fall annan borgenär än staten varit konkurssökande, denne borgenär svara för kostnaderna upp till högst en tiondel av prisbasbeloppet enligt lagen (1962: 381) om allmän försäkring. I annat fall svarar staten för de sålunda uppräknade konkurskostnaderna. I avsnitt 2.6.2 kommer att närmare behandlas de konkurskostnader som inte utgörs av ersättning till konkursfunktionärer eller gäldenären. Därefter kommer i avsnitt 2.6.3 att beröras bakgrunden till bestämmelserna om sökande borgenärs ansvar för konkurskostnaderna och det ansvar som slutligen åvilar staten i detta sammanhang. En konkurs för med sig också andra kostnader för staten än de kostnad- er som faller in under begreppet konkurskostnader. Hit hör bl.a. domstols- väsendets administrationskostnader för handläggningen av konkurser. Därmed avses bl.a. löner m.m. till personal vid domstolarna samt kostnad- er för lokaler, datorer, kontorsmaterial m.m. Dessa kostnader ersätts inte genom att någon avgift tas ut av konkursboet. Staten tar emellertid ut en ansökningsavgift av den som ansöker om att få en gäldenär försatt i kon- kurs. Avgiften regleras i förordningen (1987:452) om avgifter vid de all- männa domstolarna. I avsnitt 2.6.4.1 redovisas hur de tidigare bestämmel- serna om expeditionsavgifter och stämpelskatt liksom den nuvarande an- sökningsavgiften tillkommit. I det sammanhanget kommer även att belysas de diskussioner om ekonomiska mål för verksamheten vid domstol som legat till grund för utformningen av ansökningsavgifterna bl.a. i konkurs. Efter konkursen skall gäldenärens räkenskapshandlingar m.m. i vissa fall tas om hand för förvaring av förvaltaren eller tillsynsmyndigheten (7 kap. 22 § KL). Om tillsynsmyndigheten kommer att ansvara för förvaring- en kommer denna att utgöra ytterligare en kostnad för staten. Bakgrunden till den nuvarande bestämmelsen kommer att behandlas närmare i avsnitt 2.6.4.2. Som nämnts inledningsvis definieras vissa kostnader i samband med kon- kurs som konkurskostnader i konkurslagens mening. En av dessa kostnad- er – arvode och kostnadsersättning till förvaltare – har behandlats i avsnitt 2.5. När det gäller arvode och ersättning till en rådgivare eller förlik- ningsman fattas beslut av rätten efter hörande av TSM och förvaltaren (14 kap. 15 § KL). Härvid tillämpas i princip samma grunder för arvodesbe- stämningen som gäller för arvodering av förvaltaren, vilket innebär t.ex. att arvodet skall bestämmas till ett visst belopp i ett för allt och inte får bestämmas till ett högre belopp än som med hänsyn till det arbete uppdra- get krävt, den omsorg och skicklighet varmed det utförts samt boets om- fattning kan anses utgöra skälig ersättning för uppdraget. Ersättning till sakkunnigt biträde bestäms av förvaltaren (14 kap. 16 § KL). Statens kost- nad för arvode och kostnadsersättningar till konkursförvaltare, rådgivare och förlikningsman samt ersättning till sakkunnigt biträde uppgick till , 1998 till och 1999 till . I detta avsnitt skall närmare behandlas de konkurskostnader som sta- tens tillsyn över konkursförvaltaren, kungörandet av olika beslut och åt- gärder under konkursen samt domstolens utskick av kallelser och under- rättelser till borgenärerna under konkursen utgör. Eftersom dessa kostna- der utgör konkurskostnader i KL:s mening skall de i första hand ersättas ur boet. Ersättning för statens kostnad för tillsyn i konkurser tas ut genom en särskild tillsynsavgift i konkursen. Avgiften fastställs enligt bemyndigande i 14 kap. 17 § första stycket KL av regeringen i förordningen (1979:972) om tillsynsavgift i konkurs och tas, till skillnad från kungörande- och kal- lelseavgiften, inte ut i konkurser som avslutas på sätt som anges i 14 kap. 10 § KL, dvs. bl.a. i konkurser som avskrivs enligt 10 kap. 1 §. Avgiften uppgår till ett belopp som svarar mot av i konkursen fastställ- da förvaltararvoden upp till sammanlagt och av den del av arvodena som överstiger . Bakgrunden till avgiften och hur denna förhåller sig till statens kostnad för tillsynen utvecklas i avsnitt 2.6.2.1. Statens kostnad för kungörande av beslut och åtgärder i konkursen er- sätts genom en kungörandeavgift som tas ut av konkursboet enligt förord- ningen (1987:452) om avgifter vid de allmänna domstolarna. Avgiften är densamma för alla konkurser och uppgår till . Bakgrunden till denna avgift och närmare om i vilken utsträckning avgiften täcker statens kostnader för kungörande i konkurser redovisas i avsnitt 2.6.2.2. På motsvarande sätt som när det gäller kungörandekostnader ersätts statens kostnader för kallelser och underrättelser till borgenärerna i kon- kursen genom en särskild avgift. Avgiften fastställs enligt bemyndigande i 14 kap. 17 § andra stycket KL jämfört med 43 § KF av DV och regleras genom DV:s föreskrifter DVFS 1996:4 A 67 Redovisning av konkurskost- nader och uppbörd av avgifter enligt förordningen (1987:452) om avgifter vid de allmänna domstolarna och förordningen (1979:972) om tillsynsav- gift i konkurs samt om fastställande av avgift som avses i 14 kap. 1 § första stycket 6 KL. Avgiften uppgår till . I avsnitt 2.6.2.3 redovisas de överväganden som legat till grund för införandet av denna avgift. 2.6.2.1Kostnad för statens tillsyn i konkurser I avsnitt 2.3 har lämnats en beskrivning av innehållet i den offentliga kon- kurstillsynen, varvid bl.a. och uppgifter har berörts. Som framgått i nämnda avsnitt infördes TSM som särskilt tillsynsorgan . sköttes tillsynen över förvaltaren av rättens ombuds- man (RO). Denne hade till uppgift att övervaka att förvaltarens verksam- het fullgjordes, bl.a. genom granskning av kvartalsräkningar, halvårsbe- rättelser och annan redovisning från förvaltaren. Vidare skulle RO bistå förvaltaren med råd, avgöra vissa förvaltningsfrågor samt vara ordförande vid förlikningssammanträden. RO hade rätt till arvode ur konkursboet. Den yttersta kontrollen över konkursförvaltningen utövades av konkurs- domaren. Genom de förändringar som trädde i kraft skulle konkursdomaren helt befrias från denna kontrollskyldighet (bortsett från uppgifter som att utse förvaltare och bestämma arvode till densamme) och TSM tillskapades som särskilt tillsynsorgan i stället för RO. När det gäller kostnaderna för TSM:s verksamhet skulle dessa, enligt vad som uttalades i förarbetena (prop 1978/79:105 s. 196), i likhet med kostnaden för arvode till RO tas ur konkursboets tillgångar. Ersättningen skulle utgå enligt bestämmelser som regeringen meddelar och skulle be- stämmas så att staten får täckning för sina kostnader för tillsynen (nämnda prop. s. 253). Enligt beräkningar som utförts av RSV skulle kost- naderna för TSM:s verksamhet i avsevärd mån understiga de dåvarande kostnaderna för RO (nämnda prop. s. 196). Vidare påpekades att vid brist i boet skulle sökande borgenär i vissa fall få stå för tillsynskostnaden eller del därav. Staten skulle alltså inte ensam behöva stå för tillsynskostnader- na i den mån de inte kunde tas ur boet. Mot denna bakgrund beslutade regeringen förordningen (1979:972) om tillsynsavgift i konkurs. Vid förordningens tillkomst uppgick tillsynsav- giften till i konkurser som avskrevs enligt 185 d § ÄKL. Om kon- kursen upphörde på annat sätt än genom avskrivning enligt nämnda para- graf skulle TSM bestämma tillsynsavgiften på grundval av den tid som lagts ned beträffande tillsynen i den enskilda konkursen. så snart arvode till förvaltaren slutligen hade bestämts genom ett beslut som vunnit laga kraft. Genom en ändring som trädde i kraft infördes den nuvarande bestämmelsen som innebär att tillsynsavgift inte skall tas ut i de fall konkursen avslutats genom att konkursen avskrivs eller läggs ned eller genom att konkursbeslutet upphävs eller om efterutdelning enligt 11 kap. 21 § KL äger rum. Om konkursen upphör på något annat sätt uppgår som nämnts förut tillsynsavgiften till ett belopp som svarar mot av i konkursen fastställda förvaltararvoden upp till sammanlagt och av den del av arvodena som överstiger det beloppet. Kostnaderna för tillsynsmyndighetens verksamhet uppgick till . Kostnaderna är beräknade genom att de totala kostnaderna för exe- kutionsväsendet har fördelats per verksamhetsgren med hjälp av den redo- visade arbetstiden. ADB-, porto-, delgivnings- och förrättningskostnader har dock fördelats på resp. verksamhetsgren efter verklig förbrukning. Statens intäkter från tillsynsavgiften uppgick till . I detta belopp ingår emellertid, som berörs nedan i avsnitt 2.6.2.3, även kallelse- avgiften. Tabell 2.6 visar hur förhållandet mellan tillsynskostnader och intäkter från tillsynsavgiften har förhållit sig . Tabell 2.6 Tillsynskostnader och intäkter från tillsynsavgiften för kalen- deråren 1995 – 1999 (mkr) Under handläggningen av en konkurs skall rätten utfärda kungörelser. Bestämmelser om vilka beslut och åtgärder som skall kungör- as och i vilken omfattning detta skall ske finns i KL. Förutom konkursbe- slutet skall ett beslut om att bevakningsförfarande (inkl. efterbevakning) skall äga rum i konkursen kungöras, liksom det förhållandet att förvaltaren har upprättat ett utdelningsförslag och en slutredovisning. Vidare skall kallelser till edgångssammanträde och sammanträde för prövning av ack- ordsförslag kungöras, liksom ett beslut om att lägga ned konkursen på grund av frivillig uppgörelse och ett beslut av högre rätt att upphäva ett Kungörelse av konkursbeslutet skall enligt 15 kap. 1 § första stycket KL införas dels i Post- och , dels i ortstid- ning i den omfattning som föreskrivs i 3 § lagen (1977:654) om kungöran- de i mål och ärenden hos myndighet m.m. Detta innebär att beslutet skall föras in i den eller de lokala dagstidningar som kan beräknas vara spridda till av hushållen i orten, eller om någon tidning inte kan beräknas ha denna spridning, i de ortstidningar som är spridda till av hushållen i viss kommun inom det berörda området. Detta till- lämpas dock inte om myndigheten finner det uppenbart att syftet med till- kännagivandet kan nås även om kungörelsen införs enbart i ett mindre antal lokala dagstidningar. När det gäller övriga åtgärder och beslut under konkursförfarandet, t.ex. ett beslut om nedläggning av konkurs, framläggande av utdelnings- förslag och slutredovisning eller beslut om bevakningsförfarande, skall dessa kungöras i Post- och och i den eller de ortstidning- ar som rätten bestämmer (15 kap. 1 § andra stycket KL). Tingsrätten får alltså fritt avgöra i vilka tidningar kungörelsen skall tas in utan att be- stämmelsen i 3 § kungörandelagen behöver tillämpas. När det gäller dessa s.k. efterföljande beslut enligt KL gjordes vid reform vissa ändringar. fanns en bestämmelse om att kon- kursdomaren vid konkursbeslutet skulle ange vilka tidningar de fortsatta kungörelserna skulle annonseras i och att detta skulle anges i kungörelsen om konkursbeslutet. Genom de ändringar som trädde i kraft infördes i stället en föreskrift som innebär att rätten i varje enskilt fall bestämmer i vilka ortstidningar kungörandet skall ske. För det fall besluten inte kommer att kungöras i samma omfattning som konkursbe- slutet skall det i kungörelsen om konkursbeslutet anges att den fortsatta annonseringen kommer att ske i ett begränsat antal tidningar (10 § första stycket 7 KF). lagstiftningsärende uttalade dock chefen för titiedepartementet att alla fortsatta kungörelser i konkursen normalt borde genomgående införas i samma tidningar. Av övervägandena i propositio- nen framgår också att en remissinstans efterlyst vägledande uttalande om i hur många tidningar fortsatt annonsering normalt bör ske. Det hävdades att reglerna tillämpades olika av olika konkursdomare. I detta sammanhang uttalades att fortsatta kungörelser (efter konkursbeslutet) borde kunna an- nonseras i mer begränsad omfattning än kungörelsen av konkursbeslutet som kungörs enligt den s.k. breda principen. Vidare nämndes det i propo- sitionen att DV hade rekommenderat att fortsatt annonsering skulle ske bara i en ortstidning. Departementschefen framhöll dock att det ibland kunde vara fullt motiverat att föra in kungörelsen i ytterligare någon eller några tidningar. Så kunde vara fallet när exempelvis två tidningar har nästan lika stor spridning inom en ort eller om gäldenären drivit verksam- het på mer än en ort. Andra särskilda omständigheter, såsom att antalet borgenärer är mycket stort, kunde också motivera att kungörelsen infördes i flera tidningar (prop. 1986/87:90 s 169 och 392). Utredningen har enligt tilläggsdirektiven från haft i uppdrag att inom ramen för strävandena att minska konkurskostnaderna överväga bl.a. frågor som har att göra med omfattningen av annonseringen vid kungörande. För att kunna bedöma om det finns skäl att föreslå änd- ringar när det gäller omfattningen av annonsering i ortspress har utred- ningen genomfört en enkät hos samtliga tingsrätter. En sam- manställning av denna enkät redovisas i bilaga 10. Av svaren framgår att kungörandet av själva konkursbeslutet vanligen sker i två eller tre ortstid- ningar. Vid en del tingsrätter förs annonsen in i olika antal tidningar bero- ende på var gäldenären har sitt hemvist eller säte. Några tingsrätter ut- nyttjar möjligheten att begränsa kungörelsen av konkursbeslutet till färre antal tidningar. är skälet att konkursen skall flyttas över till en an- nan tingsrätt. Svaren ger vidare vid handen att annonseringen av övriga beslut eller åtgärder i konkursen begränsas i stor omfattning. Ett 60-tal tingsrätter kungör efterföljande beslut och åtgärder i enbart en tidning. Nästan alla tingsrätter anser att de kungör efterföljande beslut och åtgärder i samma tidningar oavsett vilket beslut eller vilken åtgärd som avses. De kostnader som annonseringen under konkursens handläggning för med sig skall ersättas av konkursboet. Detta sker enligt nuvarande bestämmel- ser genom att en schabloniserad kungörandeavgift tas ut vid konkursens avslutande. uppgick de totala kungörandekostnaderna till medan intäkterna från kungörandeavgiften uppgick till . Förhållandena mellan kostnader och avgiftsintäkter fr.o.m. /92 framgår av tabell 2.7. Tabell 2.7 Domstolarnas kostnader för kungörelser i konkurser och statens intäkter från kungörandeavgiften /92 – 1999 (mkr). 17,8* *inkl. kungörelser om ackord i ärenden om företagsrekonstruktion Den kungörandeavgift som enligt nuvarande bestämmelser bidrar till fi- nansieringen av statens kostnader för kungörandet i konkurs tillkom i samband med att förordningen (1987:452) om avgifter vid de allmänna domstolarna trädde i kraft . var det normalt sökanden som fick bära kostnaderna för kungörelser i mål och ärenden vid tingsrätt. Några särskilda författningsbestämmelser fanns inte utan betal- ningsskyldighet ansågs följa av allmänna principer; tingsrätten ansågs utfärda kungörelsen för sökandens räkning. I ordinära konkurser betalades kostnaden av förvaltaren ur boet. Om konkursen behandlades som en mindre konkurs stod staten för kungörelsekostnaderna. Om det efter det att förvaltaren tagit ut sitt arvode fanns tillgångar kvar i boet eller om det fanns krav mot en betalningsskyldig borgenär skulle överskottet inlevere- ras till DV (dock högst ett belopp som motsvarade de totala konkurskost- naderna). DV fick 1984 i uppdrag av regeringen att genomföra en utredning om ansökningsavgifter och kungörelsekostnader i domstol. Uppdraget redovi- sades i en rapport 1985:2 Kungörelsekostnader och ansökningsavgifter m.m. i domstol. Kraven på ett nytt system för finansiering av kungörelse- kostnaderna innefattade enligt DV:s mening bl.a. att det nya systemet skulle ge full kostnadstäckning för staten. Systemet för betalning av kun- görelsekostnader i mindre konkurser ansågs fungera bra och några föränd- ringar föreslogs därför inte. När det gäller de ordinära konkurserna ansåg DV att systemet med fakturering av kungörelsekostnaderna borde frångås. Ett sätt för statsverket att få täckning för sina kostnader vore att höja an- sökningsavgiften. Detta skulle emellertid innebära en höjning av avgiften i både ordinära och mindre konkurser. DV ansåg att det kunde ifrågasättas det rättvisa i att ansökningsavgiften i mindre konkurser skulle vara så be- räknad att den bidrog till att täcka kostnaderna för kungörelser i de ordinä- ra konkurserna. Dessutom skulle ett alternativ med höjda ansök- ningsavgifter innebära att kungörelsekostnaderna inte kom att utgöra kon- kurskostnader. DV föreslog i stället att konkursboet skulle betala en kun- görelseavgift beräknad så att staten totalt sett fick täckning för betalda kungörelseannonser. Uppfattningen att höjda ansökningsavgifter var en mindre lämplig lös- ning delades av chefen för i prop. 1986/87:26. I stället borde enligt hans mening den lösningen väljas att konkursbona skulle betala enhetliga kungörandeavgifter som var beräknade så att staten totalt sett får täckning för sina utlägg för de kungörelser som kon- kursdomaren utfärdar i samband med konkurser bortsett från kungörelser om efterbevakning. Departementschefen ansåg vidare att enhetliga kun- görandeavgifter borde, bl.a. av rättviseskäl, införas även i mindre konkur- ser. DV hade på grundval av en stickprovsundersökning räknat fram att den kungörandeavgift som konkursboet i ordinära konkurser borde betala var (penningvärde). Stickprovsundersökningen omfattade samtliga fakturor med slutsiffra 4 som ställts ut fr.o.m. . I DV:s förslag till förordning, som enligt förslaget skulle träda i kraft , sattes kungörandeavgiften till . I den av regeringen meddelade förordningen om avgifter vid de allmänna domstolarna som trädde i kraft uppgick avgiften till . Kungörandeavgiften höjdes fr.o.m. till och fr.o.m. till . Den första höjningen skedde mot bakgrund av att tingsrätterna enligt den konkurslag som trädde i kraft skulle betala kungörandekostnaderna för utdelningsförslag i alla konkurser. Dessa kostnader hade tidigare när det gällde ordinära konkurser betalats av konkursförvaltaren med boets tillgångar, och en kostnad uppstod endast i de mindre konkurserna där utdelningsförslaget kungjordes genom konkursdomarens försorg. Enligt DV:s beräkningar skulle denna förändring innebära kostnadsökningar som egentligen skulle kräva en höjning av kungörandeavgiften med . En höjning av avgif- ten i denna storleksordning skulle emellertid innebära att staten i de kon- kurser där någon utdelning inte sker skulle få intäkter som inte skulle mot- svaras av någon kostnad. Omfattningen av antalet sådana konkurser var vid den då aktuella tidpunkten inte känt. I avvaktan på ytterligare efter- forskningar i den delen föreslogs – och genomfördes – en höjning av kun- görandeavgiften på varav för prisuppräkning. Den andra höjningen av kungörandeavgiften till dagens nivå, , trädde i kraft fr.o.m . Höjningen grundade sig på dels en särskild beräkning av kostnaden för kungörande av utdelningsförslag i utdelningskonkurserna, dels en beräkning av den genomsnittliga totala kungörelsekostnaden (exkl. kostnad för kungörande av utdelningsförslag) i samtliga konkurser (dvs. både utdelningskonkurser och övriga konkurser). Mot denna bakgrund föreslog DV en höjning av kungörandeavgiften till , vilket också genomfördes. I förordningen om avgifter vid de allmänna domstolarna (10 §) ges DV befogenhet att meddela de ytterligare föreskrifter som behövs för verk- ställande av förordningen. Med stöd härav har DV i DVFS 1996:4 A 67 meddelat föreskrifter bl.a. om hur kungörandeavgift skall betalas i konkur- ser som avslutas på sådant sätt som framgår av 14 kap. 10 § KL. I denna grupp ingår konkurser som avskrivs på grund av att konkursboets medel inte räcker till att betala konkurskostnaderna. I sådana fall skall förvaltaren redovisa kostnaderna på en särskild blankett till DV. Om boets tillgångar räcker till att betala förvaltararvodet men inte hela kungörelse- och kallel- seavgiften (se härom i det följande) skall förvaltaren leverera in de delar