sou · GOB362d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Meddelandet har emellertid kommit att tillmätas en annan betydelse än den verket åsyftat och har ta- gits till intäkt för att en förvaltare överhuvudtaget inte skulle vara skyldig att redovisa tidsåtgången beträffande de arbetsmoment där detta enligt meddelandet framstår som mindre angeläget i jämförelse med andra ar- betsmoment. MEX-meddelandet har av denna anledning enligt RSV:s uppfattning kommit att försvåra TSM:s granskning av arvodesräkningar. RSV avser därför att ersätta meddelandet med en ny riktlinje vari helt en- kelt hänvisas till lagens förarbeten och vari TSM erinras om att de är skyl- diga att begära tidsredovisning i alla fall där en sådan synes kunna under- lätta bedömningen av om fordrat arvode är skäligt. RSV befarar emellertid att det inte skulle komma att fästas någon större vikt vid lagmotiven och att frågan inte skulle kunna lösas i rättspraxis. Därför anser verket det nödvändigt att det i lagtext anges vad lagstiftaren avsett, nämligen att för- valtaren skall redovisa den tid som nedlagts på uppdraget och hur den nedlagda arbetstiden fördelat sig på de olika förvaltningsåtgärderna och på den personal i förvaltarens kontorsorganisation som utfört arbetet. När det gäller behovet av särskild reglering av arvodesframställningens utformning pekade RSV på den bristande enhetlighet i bedömningskriteri- er och förfaringssätt som kännetecknar arvodesgranskningarna och på den avsaknad av en bred, systematiserad och samordnad information om kon- kurskostnaderna som är nödvändig för att kunna t.ex. följa upp och jäm- föra kostnadsutvecklingen mellan länen. RSV hänvisar i denna del till ett projektarbete som genomförts av TSM i samt län. I redovisningen av detta arbete framgår att bristerna i arvodesräkningarna är tydliga och att räkningarna skiftar i kvalitet. En genomgående brist är den totala avsaknaden av redogörelse för vilken de- biteringsprincip som förvaltaren tillämpat. Vidare är det mycket svårt att bilda sig en uppfattning om uppdragets omfattning och vilken skicklighet som krävts för att genomföra det. Texten i arvodesräkningarna är ofta in- tetsägande och sällan redovisas varför åtgärderna vidtagits. Genom en förbättring av standarden på arvodesräkningarna i kombination med kravet på tidsredovisning anser projektgruppen att det kan skapas förutsättningar för kostnadsjämförelser mellan förvaltarna. Denna uppfattning delas av RSV som anser att detta bör ske lagstiftningsvägen genom möjlighet för regeringen att utfärda regler om hur arvodesframställningar skall vara ut- formade. Som ett resultat av det genomförda projektarbetet har också föreslagits att det i konkurslagen skall införas en bestämmelse om att en förvaltare skall vara skyldig att i halvårsberättelsen ange den tid som förvaltarupp- draget dittills tagit i anspråk. Därigenom skulle en bättre kontroll över kostnaderna kunna vinnas redan under den löpande förvaltningen. RSV delar denna uppfattning och anser dessutom att en regel av den innebörden skulle utgöra ett incitament för förvaltaren att vinnlägga sig om bra rutiner för löpande tidsredovisning i konkursärenden. På begäran av utredningen har (Föreningen) yttrat sig över RSV:s skrivelse. Föreningen avstyrker RSV:s förslag. Föreningen framhåller inledningsvis att det tidigare gällande, ut- tryckliga förbudet mot att räkna förvaltararvode efter tid egentligen var överflödigt vid sidan av regeln, att arvode inte får sättas till högre belopp än som med avseende på det arbete uppdraget krävt, den omsorg och skicklighet varmed det utförts samt boets omfattning kan anses vara skälig ersättning för uppdraget (jfr Welamson, Konkursrätt, 1961, s. 621). Före- ningen menar vidare att TSM:s yttranden i arvodesfrågor i alltför stor ut- sträckning kommit att inriktas på frågan om förvaltarens arvodesyrkande hänförligt till visst eller vissa moment varit skäligt eller avvikande från vad myndigheten påstått utgöra "normalarvode" för aktuellt arbete. TSM har på detta sätt föregripit själva domstolsprövningen. Enligt föreningens mening är vidare departementschefens uttalanden vid reform om slopande av förbudet att räkna arvode efter tid mindre väl underbyggda. Bl.a. torde en jämförelse med ersättning för arbete utfört enligt rättshjälp- slagen ha påverkat departementschefens ståndpunkt i tidsredovisningsfrå- gan på ett avgörande sätt. En sådan jämförelse saknar all grund. I sitt yttrande kommer föreningen också in på de diskussioner som reform fördes mellan företrädare för föreningen och represen- tanter för RSV om utformning av riktlinjer till TSM gällande deras arbete med yttrandena över konkursförvaltararvoden och som ledde års s.k. MEX-meddelande. Av riktlinjerna, vilka speglade en samsyn mellan föreningen och RSV, framgick att tidsaspekten kunde – relativt sett – ha större betydelse vid arvodesbedömningen såvitt avsåg vissa rutinbe- tonade arbetsmoment, såsom upprättande av bouppteckning, halvårsbe- rättelse m.m., medan tiden i fråga om andra delar av förvaltningen var av underordnad betydelse framför resultat, svårigheter, skicklighet hos för- valtaren och det ansvar som denne påtagit sig. Enligt MEX-meddelandet ägde TSM efterfråga uppgift om nedlagd tid, om omständigheterna inför upprättandet av myndighetens yttrande så påkallade. efterfrågat någon uttrycklig tidsuppgift i någon större omfattning, drar föreningen slutsatsen att arbetsredogörelserna som regel varit tillfreds- ställande utformade. Om MEX-meddelande kommit att användas på ett icke avsett sätt, ankommer det på RSV att göra ett förtydligande. Underlåtenhet från enskilda förvaltare att besvara förfrågningar från TSM om faktisk byråtid utgör enligt föreningens bestämda uppfattning i sig inte något skäl för den av RSV efterfrågade lagstiftningen. Föreningen avvisar varje förslag om att generellt redovisa tid för det arbete som utförts. Föreningen uttalar vidare att det åligger förvaltaren att motivera skälig- heten av yrkat arvode. Innehållet i förvaltarens arbetsredogörelse (jfr 14 kap. 6 § andra stycket KL) blir av det skälet olika från konkurs till kon- kurs. En standardisering – utöver vad som redan genomförts under med- verkan av föreningen – av innehållet i arbetsredogörelsen skulle försvåra förvaltarens möjlighet att på ett rimligt sätt motivera varför domstolen bör fastställa det yrkade arvodet. Det av RSV efterfrågade systemet med redo- visning av tid avseende olika arbetsmoment kommer att leda till en schablonmässig ersättning för konkursförvaltning. Detta strider direkt emot KL:s grundsyn (jfr rättsfallet NJA 1988 s. 262). Enligt föreningens uppfattning är det oväsentligt om visst arbete hos en konkursförvaltare utförs av en biträdande jurist och på en annan byrå av förvaltaren eller annan kvalificerad personal, så länge som arbetet utförs på ett tillfreds- ställande sätt. KL bygger på att ersättning utgår för uppdraget i ett för allt. Föreningen framhåller vidare att det inom ramen för förvaltaruppdraget finns delar där ersättning efter tid på intet sätt speglar skälig ersättning. Det gäller arbete som rör försäljning av tillgångar, fortsatt drift, åter- vinningsåtgärder m.m. I dessa fall är faktorer som arbetets omfattning, dess svårighetsgrad, den skicklighet varmed uppdraget utförts, sakens vikt och betydelse, dess ekonomiska värde, förvaltarens ansvar samt sakens utgång av avgörande betydelse vid bedömande av skäligt arvode. Det in- nebär att man vid den bedömningen skall kunna jämföra med hur motsva- rande arbete ersätts i andra kommersiella sammanhang. Med en schabloni- sering av ersättningen finns det även risk för att borgenärskollektivets möjlighet till utdelning i ett enskilt ärende blir sämre än vad en individuell prövning bort föranleda. Arvodesnivåerna måste också beakta såväl infla- tionsutvecklingen som den fortlöpande kontorsrationalisering som modern kontorsteknik medger. Hur en förvaltare organiserar och fördelar arbetet i en konkurs är en del av hans affärskoncept och utgör ett konkurrensmedel visavi andra förvaltare. 4.3.5.2Skrivelse från KFM i (dnr. Ju 93–3905) KFM i (genom länskronodirektören ) ut- trycker i skrivelse till regeringen sin oro över ut- vecklingen på konkursområdet, både när det gäller de olika former av konkursmissbruk som enligt myndighetens uppfattning blivit allt vanligare och med hänsyn till de ökade svårigheterna att bedriva en konstruktiv och kraftfull tillsyn. KFM har gjort ett antal stickprovsvisa kontroller av kon- kursförvaltarnas undersökningar av förekomsten av brottsmisstankar och av återvinningsbara transaktioner och har i varje granskad konkurs funnit förfaranden som bedömts som brottsliga. Myndigheten konstaterar att risk- en för upptäckt är minimal och att konkursförvaltarna ofta inte gör den djupgående utredning som behövs. Som skäl härför anförs tidsbrist och höga kostnader samt att de brottsmisstankar som väl redovisas så sällan leder till någon åtgärd från polis och åklagare. Det ligger enligt KFM nå- got i förvaltarnas resonemang på denna punkt. Myndigheten finner emel- lertid det mer bekymmersamt med planerade konkurser, dvs. när konkurs används som rekonstruktionsförfarande, eftersom dessa konkurser skadar allmänhetens förtroende för konkursinstitutet. En rekonstruktion som in- nebär att konkursbolagets inkråm överlåts till ett nytt aktiebolag kräver, enligt vad KFM framhåller i skrivelsen, inte bara en villig finansiär utan i princip också att den blivande konkursförvaltaren är införstådd med den planerade operationen. Även om det på olika sätt lagstiftningsvägen skulle gå att komma till rätta med problemen med konkursmissbruken kommer skickliga konkursförvaltare med integritet, god moral och en stark lojali- tet med hela förvaltaruppdraget alltid att utgöra en förutsättning för en effektiv och rättfärdig konkurshantering. En förutsättning för att få fram dessa konkursförvaltare är enligt KFM:s uppfattning, en fast och konse- kvent konkurstillsyn. I skrivelsen hävdar KFM vidare att systemets svaga länk är domstolar- na. Tingsrätterna har efter KL-reformen bara vissa formella uppgifter i konkursförfarandet, men de har alltjämt kvar befogenheten att fatta de för konkurstillsynen två viktigaste besluten, nämligen besluten att förordna förvaltare och att bestämma arvodet. Enligt KFM:s mening uppfattar dom- stolarna sin roll på konkursområdet på skilda sätt och det råder skillnader inte bara mellan tingsrätterna utan även mellan olika konkursdomare. Konkursdomarna har en tendens att betrakta varje enskilt ärende som ett isolerat fall, vilket skapar praxisändringar. Detta ställer till stora problem för TSM när det gäller att driva en konsekvent och långsiktig linje gente- mot konkursförvaltarna i olika frågor. Den enda lösningen är enligt KFM:s uppfattning att TSM ges befogenhet att utse konkursförvaltare och att be- sluta om deras arvoden. När det gäller frågan om vem som skall utses till förvaltare uttrycks i skrivelsen farhågor över en utveckling som innebär att förslag på konkurs- förvaltare tillmäts betydelse vid förordnandet. Vidare uttrycks en skepsis över antagandet att en utökning av förvaltarkretsen skulle kunna leda till lägre arvodeskostnader. Problemet med höga arvodeskostnader kan enligt KFM:s uppfattning inte angripas med en ökad konkurrens utan endast ge- nom en effektiv övervakning av arvodesyrkandena. TSM skulle därvid kunna fylla rollen som den kund som annars saknas i konkurssamman- hang och som kan göra det rationella valet av förvaltare. 4.3.5.3Skrivelse från (dnr. Ju 94–3928) översände en pro- memoria om behov av ändringar i det konkursrättsliga regelsystemet till . Promemorian kompletterades genom vissa tillägg . I promemorian berörs ett antal regler i KL som enligt före- ningen är i behov av förtydligande, kompletteringar eller ändringar. För- slagen beskrivs i det följande i de delar de behandlar frågor som ligger inom ramen för utredningens arbete. Föreningen ifrågasätter varför stadgandet i 7 kap. 15 § första stycket 5 KL inte omfattar samtliga förfaranden enligt 7 kap. 16 § KL. Brott i nä- ringsverksamhet som kan föranleda förbud enligt 1 § lagen (1986:436) om näringsförbud är undantagna från bestämmelsen i 7 kap. 15 § KL. Före- ningen menar vidare att uttrycket hur bokföringen har fullgjorts i 7 kap. 15 § första stycket 6 är dubbeltydigt och efterlyser ett klargörande huruvi- da detta tar sikte på såväl bokföringens status som organisation eller bara endera av dessa. Föreningen pekar vidare på att perioderna för när halvårsberättelse skall ges in inte är synkroniserade med månadsskiften vilket innebär prak- tiska problem när det gäller förvaltarens bevakning av rätt tid för ingiv- ande resp. bankers redovisning till förvaltare. Problemen har inneburit att förvaltarna i praxis utsträcker tiden för första berättelse till ett månads- skifte. Föreningen hemställer att tidsperioden i 7 kap. 20 § KL utformas så att den överensstämmer med vad som av praktiska skäl gäller i rättslivet. Innehållet i 7 kap. 21 § KL menar föreningen ge intryck av att det rör sig om en årlig redogörelse i vissa konkurser och att det borde tydliggöras att en sådan redovisning kan ske så snart boet inte längre har några bank- medel. Enligt föreningen är bestämmelsen även oklar i fråga om hänvis- ningen till 7 kap. 20 § såvitt avser uttrycket den gångna perioden. Den bör rimligen knytas till senaste halvårsberättelsen eller, om sådan inte finns, konkursutbrottet. Någon synkronisering med slutredovisningen finns heller inte i 7 kap. 21 § KL, varför vissa uppgifter redovisas dubbelt. Formuleringen av bestämmelsen i 13 kap. 2 § 8 p KL medför enligt föreningen att det råder oklarheter i det praktiska rättslivet om tillsynsav- gift skall utgå eller inte vid fall av ackord i konkurs. I nämnda bestämmel- se görs inte klart om ackord i konkurs innebär att konkursen läggs ned eller avslutas på annat sätt. Av denna anledning uppkommer problem vid tillämpningen av 2 § förordningen (1979:972) om tillsynsavgift i konkurs. Förhållandet bör enligt föreningen åtgärdas. Vidare ifrågasätter föreningen den bestämmelse om samrådsskyldighet mellan DV och RSV som finns intagen i 6 § i förordningen. Föreningens uppfattning om bakgrunden till denna bestämmelse är att det från början har varit tänkt att exekutions- väsendet skall få tillsynsavgiften till täckning av kostnaderna för tillsyn i konkurs. Så blev inte fallet och en utredning om orsaken är enligt före- ningens uppfattning befogad. Om inte exekutionsväsendet skall ha avgif- terna är det enligt föreningen lämpligt att byta namn på avgiften till t.ex. konkursavgift. Föreningen föreslår vidare olika möjligheter att förenkla det nuvarande avgiftsuttaget i konkurs. En möjlighet är att kungörandeavgiften och kal- lelseavgiften i 14 kap. 1 § 5 och 6 KL slås samman till en avgift. Härige- nom skulle uppstå en betydande administrativ vinst och en förenkling av flera författningar. En annan möjlighet är att avskaffa kallelseavgiften. En tredje möjlighet som föreningen pekar på är att slå samman samtliga av- gifter i 14 kap. 1 § 4–6 till en avgift. När det gäller bestämmelsen om konkurssökande borgenärs ansvar för konkurskostnader i 14 kap. 3 § KL föreslår föreningen att denna bestäm- melse i första hand skall avskaffas. Den förorsakar enligt föreningens upp- fattning kostnader för administrativt merarbete som inte står i proportion till vinsten. En kompensation för eventuellt inkomstbortfall skulle kunna erhållas genom en höjning av ansökningsavgiften för konkurs. En sådan ändring skulle också kunna innebära betydande förenklingar i DV:s blan- ketter. I andra hand bör det aktuella gränsbeloppet för borgenärens ansvar sättas till vad som gäller i fråga om basbelopp vid tiden för avskrivnings- beslutet. På så sätt skulle den olägenhet för tingsrätten som med nuvarande utformning ligger i att kontrollera dag för konkursbeslut och historiska basbelopp kunna åtgärdas. Om bestämmelsen om sökande borgenärs be- talningsansvar skall behållas bör den enligt föreningen i vart fall inte om- fatta borgenär som är berättigad till lönegaranti. Föreningen föreslår vidare att ändringar av konkursförvaltartaxan skall kunna ske enbart i anslutning till årsskifte, om inte synnerliga skäl föran- leder annat. Enligt 14 kap. 5 § första stycket 2 KL får ett särskilt arvode till förvalt- aren för den del av förvaltningen som avser viss egendom fastställas innan arvodesfrågan i övrigt avgörs. Förvaltaren får emellertid enligt 14 kap. 11 § inte lyfta sitt arvode innan slutredovisning avgetts för förvaltningen. Föreningen påpekar att slutredovisning inte förekommer för endast viss egendom, varför ett särskilt arvode enligt 14 kap. 5 § första stycket KL – trots att det fastställts – inte kan lyftas förrän konkursen avslutats eller förvaltaren avgått och då avgett slutredovisning. Föreningen anser det önskvärt med en regel som innebär att det särskilda arvodet skall kunna lyftas då det fastställts. Detta skulle vidare vara synnerligen lämpligt om arvodet avser egendom som sålts exekutivt, eftersom den exekutiva myn- digheten då skulle kunna avsluta sitt ärende än annars. Enligt 14 kap. 14 § KL skall rätten då konkursen avskrivs enligt 10 kap. 1 § KL bestämma kostnadsersättningen till förvaltarens som arvodet bestäms. Detta har enligt vad föreningen framhåller av domstolar- na uppfattats som ett förbud att fastställa kostnadsersättning till förvaltare i konkurs som avslutats med utdelning. De s.k. hybridkonkurserna uppfat- tas av domstolarna som utdelningskonkurser. Föreningen hemställer om en översyn av reglerna, eftersom den nuvarande tillämpningen innebär att de kostnader som förvaltaren haft i det allmänna boet inte har ersatts enligt 14 kap. 2 § KL, vilket i sin tur beror på att domstolarna inte ger förvaltar- na något beslut därom som kan användas som underlag för utbetalning av ersättning. Ytterligare en konsekvens i hybridkonkurser som föreningen pekar på är att tillsynsavgift inte kan tas ut i dessa konkurser, eftersom täckning för en sådan avgift ofta saknas. 4.3.5.4Skrivelse från (dnr. Ju 96–3130) föreslog i skrivelsen att KL ändras så att det blir möjligt att avstå från att ta upp bouppteckningsed med likvidator om kon- kursgäldenären är ett aktiebolag i likvidation. Tingsrätten föreslog också att möjlighet borde finnas att kunna skriva av en sådan konkurs utan sådan edgång. Tingsrätten anförde huvudsakligen följande skäl till förslagen. Enbart vid förekommer drygt 400 konkurser som avser aktiebolag i likvidation och beslut härom har fattats av () med stöd av 13 kap. 4 a § första stycket 2 eller 3 aktiebolagslagen (1975:1385), s.k. tvångslikvidation. Vanligen utses en advokat att vara likvidator. Det är inte ovanligt att likvidatorns roll in- skränks till att endast ansöka om att försätta likvidationsbolaget i konkurs eller att medge en borgenärsansökan med sådant yrkande. Likvidatorn saknar i sådana fall närmare kunskaper om bolagets tidigare verksamhet samt om tillgångar och skulder. Likvidatorns skyldighet att avlägga bo- uppteckningsed blir därför närmast en pro forma åtgärd som kan undvaras. Det sist sagda med tanke på inställelsekostnaderna. Tingsrätten föreslår därför en ändring i 6 kap. 3 § andra stycket KL av innebörd att edgång med likvidatorn endast skall äga rum i de fall där ed- gången kan antas vara av betydelse för boutredningen och förvaltaren be- gär det. Rätten skall inte göra någon särskild prövning i saken. Tingsrätten föreslår också att det genom en ändring i 10 kap. 2 § KL görs möjligt att utan edgång med likvidatorn skriva av konkursen, även om edgång med annan än denne inte inom skälig tid kan antas bli avlagd. 4.3.5.5Skrivelse från och (dnr. Ju 1997– 7032) och hemställde i skrivelse till regeringen daterad om ändring i KL innebärande att arvode och ersättning skall var mervärdes- skattepliktig först när faktura utställts efter fastställd slutredovisning. Bakgrunden till denna begäran ges på följande sätt. Enligt 8 § bokföring- slagen (1976:125) skall fordringar och skulder bokföras så snart faktura eller annan handling som tillkännager anspråk på vederlag utfärdats eller mottagits eller sådan handling bort föreligga enligt god affärssed. Enligt yttrande från till Konkursför- valtarkollegiernas Förening finns ingen koppling till uppkomsten av ett civilrättsligt fordringsförhållande. I konkursförhållande avger förvaltaren innan konkursen avslutas en arvodesframställan enligt 14 kap. 6 § KL. Därefter förflyter viss handläggningstid till lagakraftvunnet beslut. Denna tid kan enligt en utredning som föreningen låtit göra uppgå till i genom- snitt . Enligt Bokföringsnämndens yttrande följer en skyldig- het att bokföra arvodesfordringar framställningen inges till rätten trots att flera arbetsuppgifter kvarstår och ett direkt och bestämt fordringsförhållande uppkommer först då ersättning fastställs av rätten. Med hänsyn till det anförda hemställer och före- ningen om en ändring i 14 kap. 11 § KL som innebär att bestämmelsen ges följande lydelse: En förvaltare får inte av konkursboet begära ersättning för sitt arvode innan avgiven slutredovisning fastställts. Den föreslagna lagändringen skulle enligt samfundet och föreningen innebära att förvalt- are blir mervärdesskattepliktig först när beslutat arvode kan faktureras av den mervärdesskattepliktige. Intill denna dispositionsrätt inträder skall den skattskyldige inte behöva finansiera skattebeloppet. 4.3.5.6Skrivelse från (dnr. Ju 1999–888) lämnade i en promemoria till rege- ringen dagtecknad förslag om vissa förändringar beträff- ande reglerna om förordnande av förvaltare. Förslagen tar sikte på att ge borgenärerna ökat inflytande över valet av förvaltare. I promemorian pekar föreningen på den skärpning av kraven på för- valtarens kvalifikationer som genomfördes vid konkurslagsre- form. En konkursförvaltare skall bl.a. besitta, förutom allmänna juridiska kunskaper, företagsekonomiska insikter, kunskaper om bokföring och re- dovisning samt kännedom och vana vid affärsjuridiska spörsmål. Ytterli- gare krav ställs på förtrogenhet med arbetsrättsliga och arbetsmarknads- politiska frågor. Vid reformens genomförande uttrycktes emellertid inte några önskemål om att samtliga förvaltaruppdrag inom en region skulle tillfalla en eller ett par personer lämpliga för uppdraget. Däremot förut- sattes att förvaltaruppdrag skulle fördelas på bl.a. advokater vars verksam- hetsområde omfattade konkursförvaltning, dvs. allmänpraktiserande advo- kater borde i princip inte förordnas. En förvaltare skulle mot denna bak- grund ha den särskilda insikt och erfarenhet som uppdraget kräver, bor- genärernas förtroende samt även i övrigt vara lämplig för uppdraget. Kravet på att förvaltaren skall ha borgenärernas förtroende togs senare bort i samband med att en jävsbestämmelse infördes i 7 kap. 1 § tredje stycket KL. Enligt 2 kap. 11 § lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion skall emellertid en rekonstruktör ha borgenärernas förtroende. För att er- hålla likhet i regelsystemen föreslår föreningen därför att kravet på att förvaltaren skall ha borgenärernas förtroende åter tas in i 7 kap. 1 § första stycket KL. För att överhuvudtaget kunna förordnas bör en förvaltare vidare, enligt föreningens uppfattning, uppfylla de generella kvalifikationskraven och därutöver ha den särskilda insikt och erfarenhet som krävs för att handläg- ga just den aktuella konkursen. I situationer där olika borgenärer föreslår olika förvaltare bör domstolen ha en urvalsmöjlighet att i varje enskilt fall kunna göra en bedömning av vem av de föreslagna förvaltarna som är mest lämpad för uppdraget. En ansökan om konkurs bör enligt föreningens uppfattning innehålla bl.a. ett förslag till förvaltare, både när det gäller en ansökan från gäldenä- rens sida och när det gäller en borgenärs ansökan. Detta skulle öka ford- ringsägarnas inflytande över utseendet av förvaltare och skulle indirekt leda till en medvetenhet om kostnaderna för konkursförfarandet.