sou · GOB314 · 2001-01-01 00:00:00 — Föreliggande betänkande ger – utan att göra anspråk på att vara uttöm- mande – en kunskapsbeskrivning av hemlöshetens bakgrund, orsaker och dynamik. I kapitel 1 redovisas de utgångspunkter som har haft för sitt arbete. Hemlöshet är ingen ny företeelse utan kan sökas långt tillbaka i historien; i kapitel 2 ges en tillbakablick på samhällets förhärskande syn på lösdrivare och lättingar, dåtidens benämningar på hemlösa, alltifrån medeltiden och fram till våra dagar. I kapitel 3 åter- vänder vi till modern tid; genom det s.k. miljonprogrammet uppstod i modern tid ett bostadsöverskott i , vilket bland annat innebar att hemlösheten kraftigt minskade. Fattiga hushåll och hushåll med allvarliga sociala problem fick egna hyreskontrakt. Men en del av dessa hushåll, som inte tidigare hade kunnat erhålla en egen bostad, var extremt sårbara när det gällde hot om vräkningar. De hade svårt att klara av sina åtaganden som hyresgäster SOU 2000:14 Inledande utgångspunkter samt kommitténs uppdrag 21 och vräktes senare från sina respektive bostäder, och var därigenom åter hemlösa. började hemlösheten åter att öka och har hemlösheten varit ett återkommande inslag i massmedia och i den allmänna debatten. behandling av hemlöshet re dovisas i kapitel 3 med utgångspunkt från socialutskottets behandling av denna fråga. var också det decennium då första gången erhöll ett regeringsuppdrag för att genomföra en nationell inventering av hemlöshetens omfattning i landet. tog initiativ till den första kartläggningen 1993. Resultatet av denna inventering och den efterföljande som genomfördes redovisas i kapitel 4. I betänkandet ges många exempel på att hemlöshet i mångt och mycket är ett svårfångat begrepp, och att det både i och inter- nationellt saknas en allmänt vedertagen definition av begreppet hem- löshet. Denna brist gör att det är omöjligt att jämföra antalet hemlösa från till en annan, eller från ett land till ett annat. Dessa metod- och definitionsproblem beskrivs mer utförligt i kapitel 5. Kommitténs verksamhet samt planering och inriktning av dess kommande arbete – 2001 re dovisas mer ingående i kapitel 6. I kapitel 7 och 8 redovisas en strukturell förklaringsmodell till upp- komsten av hemlöshet och bostadslöshet. Beskrivningen och diskus- sionen i dessa två kapitel utgår dels från de förändringar som skett på välfärdsområdet som helhet, dels utifrån den avreglering som har skett på bostadspolitikens område. Hemlöshet är ett dynamiskt tillstånd både och när det gäller individer som kan drabbas av hemlöshet. För några kan det röra sig om ett temporärt och övergående problem, medan det för andra kan utvecklas till regelbundet återkommande perioder av hemlöshet. Slut- ligen kan det för en del andra innebära ett mer eller mindre permanent tillstånd av hemlöshet och utanförskap. Hemlöshetens dynamik kan studeras utifrån hemlösas rörelse mellan exempelvis härbärgesboende och den sekundära bostadsmarknaden, dels i vilken omfattning männi- skor går in och ut ur hemlöshet, dels när det gäller gruppens samman- sättning (nationalitet, kön, ålder etc.). Denna fråga belyses mer ingående i kapitel 9. Frivilligorganisationernas verksamhet utgör i många fall ett värdefullt komplement till den service och det utbud i övrigt som kommuner och landsting tillhandahåller och erbjuder hemlösa människor. Dessa organisationer bidrar ofta aktivt till en socialpolitisk opinionsbildning utifrån de hemlösa människornas perspektiv och förebygger därmed att avståndet mellan skilda människors livsvillkor blir så stort att själva 22 Inledande utgångspunkter samt kommitténs uppdrag SOU 2000:14 Frilvilligorganisationernas roll och insatser för hemlösa diskuteras i kapitel 10. Avslutningsvis belyser kommittén ikapitel 11 behovet av forskning när det gäller hemlöshet och bostadssociala frågor. Avsikten med detta kapitel är inte att ge en heltäckande historisk bild av hemlöshetsproblemet, utan snarare förmedla en översiktsbild som av nödvändighet målas med något breda penseldrag. Inledningsvis finns det anledning att i korthet beröra källmaterialets inriktning. Föreliggande kapitel grundar sig på den socialpolitiska och historiska forskning som bedrivits inom området. Effekterna av bostadsbrist, krig och fattigdom för medborgarna har ägnats en mindre framskjuten plats i forskningen. Detta förhållande återspeglas i denna historiska tillbakablick, vilket man som läsare bör vara medveten om. Begreppet hemlöshet i dess nuvarande betydelse är relativt nytt, medan hemlöshet som ett kombinerat samhälls- och socialt problem kan sökas långt tillbaka i historien. De amerikanska forskarna (1996) betonar att detta begrepp i själva verket täcker in många olika problemtillstånd och innefattar olika historiska utvecklingsskeden och förklaringsmönster. Ett exempel på detta ur en svensk horisont är definitionen av bostadslöshet som inte bara har varierat , utan också har haft olika innebörd med avseende på olika befolkningskategorier (se vidare kapitel 5). Hemlöshet i betydelsen att vara utan bostad förekom visserligen , men var inte ett allmänt vedertaget begrepp. Mer vanligt förekommande för att beskriva detta tillstånd var ord som husvill eller gå husvill . Dessa människor benämndes olika i folkmun och av de härskande: husvilla, tidstjuvar, lösdrivare, luffare, vagabonder, landstrykare, etc.1 Redan i talas det om husvilla och hemlösa, exempelvis i 58:7: ditt bröd med den hungrige, ge hemlösa stackare husrum, ser du en naken så klä honom, vänd inte dina egna ryggen!, och i 25: 33–36: Han skall ställa fåren t ill höger om sig och getterna till vänster. Sedan skall kungen säga till dem som står till höger: Kom, ni som har fått min faders välsignelse, och överta det rike som har väntat er sedan världens skapelse. Jag var hungrig och ni 1 Detta avsnitt baseras huvudsakligen på (1998). 24 Historik SOU 2000:14 gav mig att äta, jag var törstig och ni gav mig att dricka, jag var hemlös och ni tog hand om mig /----/. 2.2Hemlöshet ur ett historiskt perspektiv 2.2.1Från kringvandrande tiggare till lösdrivare till och med 1800-talet Under sin eriksgata utfärdade kung 1335 en stadga enligt vilken träldomen avskaffades i . En del av de frigivna trälarna, men inte alla, kom att utgöra en icke bofast befolkning, s.k. lösker folk. Den som inte ägde tre marker penningar var tvungen att ta tjänst inom jordbruket och fick ställning som legohjon. Legohjonen anställdes endast för kortare perioder, vilket gjorde att det var lätt för bönderna att göra sig av med arbetskraft som bedömdes vara gamla eller utslitna.3 Under äldre medeltiden uppstod ett fattigt proletariat vilka vagabonderade och försörjde sig genom att tigga. Många av dessa människor var gamla; fattigdomen i gamla bondesamhället var även ett åldersproblem. 4 ströfvade tiggare af alla slag, arbetslösa, lättingar, sjuka och ålderdomssvaga omkring på landsbygden eller samlades i stora skaror i städerna, och nöden bland dem var understundom så stor, att många dogo af svält eller fröso ihjäl, skriver dåvarande hovrättsassessorn i ett av Fattig- vårdslagstiftningskommitténs betänkanden (1915). var det katolska kyrkan som till stor del organiserade hjälpen till fattiga och obemedlade. Fattigdomen ansågs för kyrkan ha ett andligt värde för givaren, även om man hade föga intresse för mottagarens välfärd. 6 Om det inte fanns fattiga och sjuka skulle det mänskliga och kyrkliga samhället förlora en av sina viktigaste moraliska och religiösa drivkrafter, framhåller professor (1991). I samhället bildades religiöst präglade välgörenhets- föreningar, , med uppgift att genom allmosor och gåvor ge stöd till fattiga och husvilla. I alla kloster fanns särskilda avdelningar (hospitale pauperum)7 där alla medellösa, som under sin vandring behöfde hvila 2Översättning enligt (SOU 1999:100). 3Lindkvist och (1990), s 41. 4Harrison (1999), s 79. 5Fattigvårdslagstiftningskommitténs betänkande II, del II (1915), s 4. 6Höjer (1952), s 13. 7I svensk översättning "de fattigas härbärge". eller mat och dryck, erhöllo bröd och husrum. för sin tid välutrustade (Franér, och , 1988). Genom katolska kyrkans försorg intogs också bestämmelsen i landskapslagarna att en viss del av den tionde av böndernas säd skulle tillfalla de fattiga i socknen.9 Yngre Västgötalagens Tjuvabalk 14 innehöll en bestämmelse enligt vilken en fattig som var oförmögen att arbeta inte skulle straffas om denne stal föda från någon annan, vilken i sig var en tämligen unik bestämmelse: Stjäl fattig man, som är rätt allmosoman och ej förmår att arbeta för sin föda, en lev eller ett fullt mål mat, det vare saklöst. Stjäl han ej oftare än på detta sätt, det vare saklöst. Reformationen brukar anses ha inneburit att den och det omkringliggande samhället intog en hårdare attityd gentemot lösdriveri och tiggeri. De kyrkliga välgören- hetsinrättningarna upphörde. Att arbeta och försörja sig själv var ett centralt moralbud för : allmosor borde endast ges om det inte medförde att mottagaren ignorerade sin självförsörjnings- plikt.11 Historikern (1992) anser att kyrkans inställning till fattiga visserligen ändrades på det teologiska planet, men när det gällde människors grundläggande värderingar hade de medeltida före- ställningarna inte ändrats, inte ens hos – landets förste evangeliske ärkebiskop. Man faller fortfarande mer eller mindre helt omedvetet in i dessa tankegångar. Det är en del av 1500-talets menta- litet, konstaterar . 12 Detta kom bland annat till uttryck kyrkoordning: sjukstugor skulle inrättas i varje socken med hjälp av gåvor och allmosor, dock inte för de fattiga och sjukas skull, utan för att människor skulle ha möjlighet att utöva barmhärtighet gentemot sin nästa. Mottagarna av denna barmhärtighet skulle vara med- vetna om att de levde på andra människors godhet och att de inte upp- fyllde kravet på att försörja sig själva genom arbete, vilket skedde genom 8Fattigvårdslagstiftningskommitténs betänkande II, del II (1915): Öfversikt af den svenska fattigvårdens historia av , s 11. 9Andelen som avsattes till fattiga uppgick till mellan en fjärdedel och en tredjedel av tiondet, men oftast användes fattigdelen för helt andra syften, exempelvis underhåll av domkapitlens medlemmar eller för studieresor (och , 1990, s 75). 10Holmbäck och Wessén, del 5 (1946), s 307. 11Höjer (1952), s 13. Denna ändrade attityd var dock inte enbart verk, utan likartade förändringar inträffade även i länder där den katolska läran fortfarande var dominerande. 12Blom (1992), s 47. 26 Historik SOU 2000:14 påbjudna tacksägelseböner till överheten och för allmose- givarnas välgång. Problemet med tiggare och lösdrivare var stort , och detta gällde inte minst i . 14 Staden besvärade sig till , som i sin tur utfärdade en resolution enligt vilken stadens styrande gavs tillstånd att utmönstra alt onyttigt folck / ---/ som äre löse koner och annadt parti, som hvarken vele eller kunne göre nåtet gagn, utan öfve sigh udi skalckhet, last och skam. Inställningen var med andra ord att dessa människor frivilligt hade valt sin lott och att de inte ville göra någon som helst nytta, och därför skulle jagas iväg från huvudstaden. Denna inställning markerade också en ändrad inställning, andra värderingar från de styrandes sida gentemot fattiga och tiggare; de uppfattades nu enbart som arbetsovilliga och lata.15 I brist på en organiserad fattigvård accepterades till viss del tiggeriet. Men man började till följd av sin ändrade inställning till fattiga göra en klar åtskillnad mellan rätta fattiga och de som inte förtjänade andra människors barmhärtighet. Rätta fattiga var de som var sjuka och orkeslösa och som därför inte kunde försörja sig själva. Övriga sågs med enbart förakt från de styrandes sida. Med utrustades rätta tiggare med s.k. tiggarpass, som utfärdades av biskopen och därefter kungjordes i kyrkan. Passet medgav den behövande att ägna sig åt tiggeri för sitt uppehälle. sattes särskilda fattigbössor upp utanför kyrkportarna och längs lands- vägarna. De fattiga utrustades med en särskild fattigbricka som utvisade hur länge vederbörande fick stanna på varje gård och i vilken ordning som de fick besökas. De styrande kunde därmed kontrollera att ingen tiggde i fel socken. och fram t ill mitten av gjordes ansträngningar för att söka hämma lösdrifveritet och i möjligaste mån ersätta allmosegifvandet och tiggandet med ett för ordningen i samhället mera betryggande försörjningssätt. 16 utfärdade exempelvis 1624 en konstitution med udden riktad mot tiggare och tidstjuvar som inte ville eller kunde försörja sig genom arbete. Drygt , utfärdades Stoc kholms stads tiggarordning som inte accepterade att tiggare gick omkring i husen och tiggde för egen räkning. Istället ville de styrande att insamling av allmosor skulle skötas av 13Blom (1992), s 57. 14Blom (1992), s 54. 15Blom (1992), s 54. 16Fattigvårdslagstiftningskommitténs betänkande II, del II (1915), s 18. SOU 2000:14 Historik 27 särskilt utsedda personer som skulle vara klädda i särskilda kläder så att man lätt kunde känna igen dem. Som ett försök att komma till rätta med lösdriveriet – och därmed minska behovet av fattigvård – infördes arbetsplikt, eller snarare tvångsarbete, för den som saknade laga försvar. Genom tjänstetvånget ville de styrande uppnå en rad olika syften, däribland att förhindra förekomsten av lösdriveri och tiggeri, trygga den allmänna säkerheten mot presumtiva brottslingar, och hålla samhällets fattigvårdskostnader på en så låg nivå som möjligt. Men de försvarslösa fyllde även andra funktioner: de försåg de besuttna klasserna med billig arbetskraft och kronan med soldater. Försvarslösa placerades som tjänstehjon på landsbygden och i städerna, varvid husbonden hade en närmast oinskränkt makt. Övriga försvarslösa togs in på särskilda arbetsinrättningar, men vid platsbrist spärrades de istället in på de fäst- ningar som var avsedda för vanliga brottslingar. På dessa fästningar fick de sitta och kunde i princip bara friges om de fick arbete/tjänst någonstans. kunde dugliga försvarslösa också tvångsrekryteras som soldater. 18 Under första hälften av 1800- talet svängde pendeln ofta när det gällde syn på denna lagstiftning. Vid riksdag ansåg man att den mildring som tidigare skett av försvarslöshetsbestämmelserna hade lett till ökad fattigdom, brottslighet och tilltagande lösdriveri. Därför beslöt man att 1833 utöka tjänstetvångets pers onkrets19 för att 1846 begränsa den till att avse brottslingar som saknade arbetsutkomst. Men skärpte man lagstiftningen till att gälla personer som av lättja valde att inte arbeta. Men detta påbud påverkade inte nämnvärt omfattningen av dåtidens hemlösa och kringvandrande tiggare. uppgick antalet häktade till 2.879 personer till följd av försvarslöshet och olovligt kring- 17Blom (1992), s 195. 18Detta avsnitt bygger på (1978), s 3. Personkretsen framgår indirekt genom att det i 1 § anges vilka ej omfattas av lagens bestämmelser: vederbörande är inte försvarslös om denne underhölls av andra, om han kunde få borgenär som garanterade att han betalade skatt och eventuella böter eller om han fick sockenstämmans intyg på att han försörjde sig på ett ärligt sätt. "Det kan", skriver (1978), "synas som om dessa bestämmelser skulle vara en tillräcklig garanti för att en oförvitlig tjänstlös skulle slippa betraktas som försvarslös och därmed vara tvingad att ta årstjänst. Men samtliga undantag var av karaktären att den tjänstlöse var utlämnad till andras förmåga och välvilja för att undgå att betraktas som försvarslös. Om bistånd från andra saknades hjälpte det inte hur arbetsvillig och laglydig den tjänstlöse var, i lagen var han försvarslös" (s 29). 28 Historik SOU 2000:14 strykande, medan motsvarande siffra var 6.000. 20 Miss- växt, fattigdom, återkommande krigföring under olika perioder , var faktorer som istället var a vgörande för antalet lösdrivare och tiggare. Här skall nämnas två exempel som illustrerar detta. NNär missväxten i diskuterades i , framkom att den hade lett till att en mängd tjänstehjon blev utan tjänst samt att torpare, soldater och inhysehjon blev arbetslösa. Under nödåren 1772-73 tog tiggarvandringarna /---/ en exceptionell omfattning. 21 Många av dessa försökte bege sig till huvudstaden, vilket ledde till att situationen i var särskilt svår. NI sin exposé över den svenska fattigvårdens historia framhöll , att de ständiga krigen skapade städse nya lösdrifvareskaror, bestående af invalider och andra afdanke krigsmän, som med sina hustrur och barn ströfvade omkring i landet. Först i ett annat tidehvarf, sedan efter denna lösdrifveriets källa sinat, lyckades det lagstiftaren att åstadkomma en ordnad fattigvård. var enda egentliga storstad och drog till sig många kringvandrande fattiga; befolkningen beräknas ha uppgått t ill cirka 76.000 invånare. T ill följd av denna utveckling utfärdades förbud mot tiggeri i . För- ordningen förbjöd helt enkelt inflyttning t ill av vissa folkgrupper tillhörande den fattigare klassen. hospitalsordning som utfärdades under regenttid innehöll förbud mot allt tiggeri, som förordningen enligt sökte bereda vård åt alla fattiga. Fattiga skulle tas in på hospitalen, barnen hamna på barnhus och lättingar och lösdrivare placeras i tukthus. Om förordningen hade förverkligats skulle den enligt hovrättsassessorn ha inneburit att en stor del av det frivilliga allmosesystemet hade ersatts med en verklig fattigvård, en publik anstaltsvård. 23 Men kronan saknade medel för att finansiera reformen och den genomfördes i praktiken aldrig. Drygt , utfärdade drottning en allmän tiggareordning enligt vilken staten iklädde sig ansvaret för hospitalsvården, medan övrig fattigvård blev en angelägenhet. 20Montgomery (1951), s 105. 21Montgomery (1951), s 46. 22Fattigvårdslagstiftningskommitténs betänkande II, del II (1915), s 19. 23Fattigvårdslagstiftningskommitténs betänkande II, del II (1915), s 21. SOU 2000:14 Historik 29 Det frivilliga allmosesystemet var emellertid fortfarande basen för verksamheten; det var alltså inte tal om någon offentligt finansierad vård. 24 Kommunerna hade heller ingen skyldighet att vidta några åtgärder gentemot den fattiga befolkningen. Tiggeriet försökte man komma till rätta med genom att i förordningen försöka styra upp och organisera hur och av vem tiggarpassen fick utfärdas samt genom att begränsa deras giltighet. De återkommande förbuden mot tiggeri och lösdriveri hade dock ingen verkan. Kriget 1674-79 i kombination med missväxtåren medförde en utbredd nöd och misär. Tusentals förut bofasta öfvergåfvo sina hem för att med tiggande söka sitt uppehälle. Flertalet begåfvo sig till hufvudstaden, där de samlades i stora skaror, tusentals från alla orter. Så många som möjligt inlogerades, hvar helst något utrymme fanns, under det de öfriga togo sin bostad på gatorna, där många af dem dogo af hunger och vanvård. I den nya tiggarordning som utfärdades i samband med nödåren togs ett första steg för att stärka den offentliga fattigvårdens ekonomi genom att föreskriva att kollekter skulle insamlas vid lysning och andra kyrkliga förrättningar (, 1965). Enligt samma tiggarordning för- bjöds tiggeri utom i den egna socknen. Den ökade invandringen till första hälft var huvudstaden inte att möta vare sig bostads- eller för- sörjningsmässigt. tvingades stadens m yndigheter att propor- tionellt fördela sina drygt 900 understödstagare på de olika försam- lingarna för att förmå kyrkan att ta på sig ansvaret för fattigvården. 26 Vid åtskilliga tillfällen utfärdade staden förbud mot tiggeri vilka historiskt sett dock aldrig har efterlevts. Inspirerad av dåtidens upplysningsidéer innebar hospitals- och barnhusförordning ett genombrott när det gällde samhällets syn på fattiga människor. I förordningen stadgades det att varje socken var skyldig att underhålla sina fattiga. Avsikten var att dessa kostnader skulle bestridas genom en årlig uttaxering, men detta stötte på ett kraftigt motstånd från socknarnas sida som istället själva fick avgöra 24Blom (1992), s 139. vänder sig mot uppfattningen att tiggarordning innebar en "milstolpe" när det gäller utveckling av den offentliga vården. "De metoder och åtgärder som föreslås är traditionella och tidigare prövade i olika sammanhang. Det enda nya är att förslagen är försedda med ytterligare detaljbestämmelser och ännu mer genomorganiserade än tidigare". (s 141). 25Fattigvårdslagstiftningskommitténs betänkande II, del II (1915), s 34. 26Franér, och (1988), s 10. finansieringen av sin fattigvård. 27 Fattigvården skulle ombesörjas på det sätt varje församling fann för sig nyttigast vara. Husvilla och kringvandrande fattiga upplevdes som en ekonomisk börda för de styrande i socknen. förordning om fattigvård blev varje socken ansvarig för sina egna fattiga, men fick rätt att av avhysa andra. I förordningen stadgades att socknen skulle vidkännas vården där fattighjonet antingen haft eget hemman eller såsom inhyses- eller tjänstehjon senast varit i skatt antecknad (s.k. hemortsrätt). Denna bestämmelse, som alltså begränsade fattiga människors rätt att flytta från den egna socknen blev en bärande princip under och upphävdes först i och med fattigvårdsförord- ning, men bestämmelsen fortsatte i praktiken att leva kvar. Därigenom blev den fattige i praktiken livegen i sin egen socken, även om han där saknade arbetsutkomst. Detta förhållande ansåg (1915) vara anmärkningsvärt: Tillkomsten af ett stadgande af ifrågavarande art , som själf gifvit sig namnet upplysningens tidehvarf, och under hvilken den personliga friheten på allt sätt omhuldades, är redan i och för sig anmärkningsvärdt. Men i ännu högre grad är det ägnadt att förvåna, att denna förordning om flyttningstvånget, trots upprepade angrepp, bibehölls och, då densamma ändtligen upphäfdes, detta skedde på regeringens initiativ mot ständernas uttryckliga önskan. (1965) anser att man bör se förordning som ett uttryck för politiska strävan att närma sig b ondeståndet under senare delen av hans regenttid. Förordningen var i vissa avseenden oklart formulerad, vilket ledde till en synnerligen godtycklig tillämpning. De hinder som exempelvis gällde för inflyttning avsåg enbart inhysehjon samt gamla och mindre arbetsföra tjänstehjon. Benämningen mindre arbetsför gav upphov till allehanda tolkningar. Dessutom försökte många kommuner utvidga gränskontrollen på ett sätt som inte överensstämde med lagstiftningen. I sin framställning nämner (1951), att kommunerna lade hinder i vägen även av inflyttning av otivelaktigt arbetsföra tjänstehjon när dessa ansågs mindre önskvärda ur fattigvårdssynpunkt. 29 Genom denna politik ökade i själva verket lösdrivarnas antal. Det dominerande temat i debatten om den sociala frågan från 1820- talet och är föreställningen om underklassens far- lighet (, 1983). Underklassen uppfattades som moraliskt farlig eftersom den ansågs ägna sig åt kriminalitet, fylleri, otukt, olydnad, 27Holgersson (1996). 28Fattigvårdslagstiftningskommitténs betänkande II, del II (1915), s 55. 29Montgomery (1951), s 43. SOU 2000:14 Historik 31 lättja, lösdriveri etc.; ekonomiskt eftersom den låg samhället till last; socialt och politiskt eftersom den utgjorde ett hot mot samhällets grundvalar och en fara för bönderna och andra egendomsägande klasser. Historikern (1983) menar att denna typ av uppfattning ledde fram till krav på polisiära åtgärder, sträng uppsikt, en noggrann kontroll av underklassen, dvs. de fattiga i samhället. Ett annorlunda synsätt skulle leda fram till en annan typ av förslag till åtgärder. Ett egendomslöst jordbruksproletariat växte fram . Jorden räckte inte t ill för alla som den alltjämt outvecklade industrin inte kunde anställa alla människor som inte längre kunde få sin utkomst i jordbruksnäringen. Utvandringen tog fart i samband med svåra missväxtår. Emigrationen fungerade som en säkerhetsventil genom att folk- ökningstalet var lägre än födelseöverskottet.