sou · GOB349d3 · 2001-01-01 00:00:00 — , överintendent på Livrustkammaren, samtalsledare , l. kand. och TV-producent BO , l. dr., studierektor och universitetslektor vid , ekon. dr., professor i genusforskning vid Vad kan historien lära oss? träffades ett litet sällskap på Livrustkammaren i . Deltagarna i sällskapet var inbjudna för att samtala kring olika frågor som berör vårt förhållande till kulturarv och historia, men också för att diskutera museernas roll som samhällets minnesbanker och deras uppdrag att förmedla kunskap och upplevelser om historien. Samtalet leddes av , överintendent på Livrustkammaren. Övriga deltagare var , l. kand. och TV-producent, , l. dr., studierektor och universitetslektor vid universi- tet samt , ekon. dr., professor i genusforskning vid . säger inledningsvis att hon ser människors tillgång till historien som en demokratisk rättighet. Då avser hon dels rätten att få sin tid och sin kultur bevarad genom den dokumentation som görs av museer och arkiv, dels att denna historia i hela sin mångfald ska vara tillgänglig för alla. Frågan är principiellt viktig och den väcker i sin tur era. Eftersom man inte kan spara allt, måste ett urval göras. Det som museerna väljer att bevara blir en del av det framtida kulturarvet, men det som väljs bort kommer lätt att glömmas bort. Vad vill vi ska bli kulturarv och vem ska besluta om vad som ska sparas för framtiden? Ett annat frågebatteri gäller vad vi kan lära oss av historien. vill se historiekunnandet som ett hjälpmedel, med vilket vi kan orientera oss i tillvaron, förstå varför samhället ser ut som det gör och varför det blev som det blev. Med sådan kunskap följer i bästa fall trygghet, förståelse för det som verkar främmande i vår egen samtid och insikten att vi faktiskt kan påverka vår framtid. – Är vi historielösa? frågar hon sig. Vad får den successiva nedtrappningen av historia i skolan för konsekvenser? Man brukar säga att historielösa männi- M I L L E N N I E K O M M I T T É N skor är lätta att manipulera och att de lätt kan bli farliga. Det gäller ju bland annat att känna igen ondskan när den dyker upp och förstå vart den kan leda. Hon hänvisar till den svenska kulturministern som sagt att ett demokratiskt samhälle måste ha ett pluralistiskt och öppet förhållande till sin egen historia för att kunna utvecklas. Att bekämpa fördomar, sprida kunskap och främja en öppen dialog och ett fritt utbyte av idéer är en viktig uppgift för våra museer. Jag tror att museerna har en unik möjlighet att förmedla sådan kunskap genom att de kan göra historien levande, säger . Med musei- föremålens hjälp kan man rekonstruera historien, så att besökarna får åter- uppleva olika tider och kulturer. En viktig fråga är hur museerna ska kunna fördjupa sitt samarbete med skolan, så att barn och ungdomar nner vägen till museerna lättare än de gör . Museerna har en nyckel till framtiden och det samhälle som kommande generationer ska bygga. Den byggda miljön spelar också en viktig roll när det gäller historia och kulturarv. Ett samhälle sänder ut betydelsefulla signaler genom sin kulturmiljö- vård; hur man tar hand om gamla byggnader, vad man bevarar respektive river ner. Jag som själv är uppvuxen i en historiskt laddad miljö, ett klassiskt gammalt brukssamhälle, har ofta undrat hur den fysiska omgivningen egentligen påverkar människor, säger . Det som minner den ena om fornstora dagar är för den andra kanske en påminnelse om underlägsenhet och social misär. Vägen till historien... – Jag är uppvuxen med föräldrar som alltid berättade för oss barn om hur det var när de var små, inleder sin berättelse om bakgrunden till sitt eget historieintresse. Alla söndagsmiddagar man satt och såg på porträtten på väggen medan mamma och pappa berättade, för mig var det alltid det bästa som fanns. Jag tror att det är så mitt historieintresse har vuxit fram. Jag har sett det som någonting oerhört värdefullt, det som jag har fått med mig. Min pappa var bruksdisponent och vi ck sitta på första bänken i kyrkan varenda söndag. Vi var ju tvungna att gå, om inte annat för att visa prästen. Men jag är alltså uppvuxen på historieberättande, av mormor och farmor och allesammans. Livet ute på landsbygden när jag växte upp, känns som den gamla världen ; vi såg isdösar och hästvandringar och saker som många människor inte har en aning om. Jag har en rikedom med all denna historia i bagaget. berättar vidare att hon fått sin fostran till museiman på Nor- diska museet efter studier i . När hon sedan kom till Livrustkammaren M I L L E N N I E K O M M I T T É N ck hon byta perspektiv; Livrustkammaren speglar ju kungliga historia. Hon är också chef för och , så det är de högre samhällsklassernas historia hon nu värnar om. – I min forskning har jag däremot hållit på med industriarbetare, konstaterar hon. Jag skrev min avhandling om smeder vid ett bruk uppe i Bergslagen och sedan skrev jag nästa större arbete om anläggningsarbetare, vattenrallare. – Jag började läsa juridik efter studentexamen, säger . Men jag ville se hur juridiken såg ut inuti; varför det fanns vissa lagar, medan andra områden var mycket mindre reglerade? Så jag läste ekonomi och disputerade i social redovisning; hur man kan redovisa ett företags verksamhet för annat än enbart kapitalägarna. Ett företag vi studerade var , fortsätter hon, ett stålverk utanför , där vi träffade alla industriarbetarna i samband med en skriftlig enkät om arbetsmiljö. Att fysiskt se hur många av dem som fyllde i enkäten som saknade ngrar eller delar av ngrar lärde mig mycket. arbetade med skrot och fanns snö kvar i skrotet, så när det hettades upp uppstod explosioner. Fönstren var hängda i gångjärn i överkanten så att de skulle blåsa upp utan att gå sönder vid sådana explosioner. Men en del av arbetarna ck nervproblem efter sådana händelser. – Mitt intresse för historia nns djupt i min egen livshistoria, berättar . Jag kan inte skilja dem åt. Jag har levt historia och jag har direkt kontakt med det senare . Jag föddes i en prästgård i en liten socken i , ett rödmålat timmerhus i två våningar med mangelbod och duvslag, utedass och en pump på gården. Längre upp i skogen låg torpen och längs byvägen de stora bondgårdarna. Över fälten skymtade pappersbruket med direktörens gulmålade villa och arbetarnas rödfärgade erfamiljslängor och där bakom vita herrgården. Tog man sedan vägen till vänster nere vid vägkorset kom man förbi chaufförens och symaskinsförsäljarens funkishus, förbi leksaksfabriken och Folkets park fram till bakelitfabriken, smidesfabriken och järnvägsstationen. Mellan dessa låg lantbruken och som en samlande punkt: kyrkan, den enda byggnaden i sten. Här satt jag tillsammans med hela familjen på andra raden framifrån, minns . Efteråt var det kyrkkaffe, schack med pappa före middagen och högläsning ur någon historisk roman efter middagen. M I L L E N N I E K O M M I T T É N utanför var lika tydligt – ett samhälle med lag och ordning och klar hierarki. Överst stod chefen för pappersbruket, underst pappersarbeterskan ensam med sex barn. Som prästbarn kom jag att ha tillträde till alla hem och miljöer, jag såg och samlade ögonblicksbilder av översitteri och förtryck, av underkastelser och slarvigheter, av rädslor och avogheter, men också strimmor av hopp i det fram- växande folkhemmet. Jag lärde mig avläsa ett hems ekonomi och standard genom lukten. Ett nyrikt hem luktar läder, ett herrgårdsmöblemang luktar lavendel, ett fattigt hem luktar gammalt vatten och en bondgård luktar bröd. Vad man ser och hör och luktar som barn blir avgörande för den uppfattning av historien och tolkningen av historien man gör som vuxen. anser att det har tagit henne tid att förstå; att få ihop pussel- bitarna från barndomens 1800-talsvärld och hennes livstids strävan mot det nya, det moderna, det vita, det effektiva, det funktionella – Det hände mig någonting mitt i studierna av och , fortsätter hon sin berättelse. Det var i . Fanns det en sådan värld – också – så ljus och lätt, fylld av glas och keramik och stålblanka möbler, av klätterträd mitt i vardagsrummet, av bomullsöverdrag och prefabricerade små hem. Här fanns trakskola för barn och matbespisning för barn, här fanns mjölk i tetrapak och färgsammanställningar som varit omöjliga, som grönt och blått, och lila. Solen lyste och den stora världen i stod öppen. Modernismen gjorde allt möjligt och jag har ställt in mig på att ta emot de nya idéerna, innovationerna, möjligheterna . – Jag är historiker på här i och har som alla historiker intresserat mig för mig själv, inleder sin berättelse om ursprunget till sitt historieintresse. Jag har framför allt sysslat med svensk skogsbygd, eftersom min egen historia finns i . Jag disputerade på en avhandling om skogsarbetare och skogsbolagen under tjugotalet. Jag har alltid varit intresserad av historia, varför vet jag inte riktigt. tror jag att det är för att jag hade gamla föräldrar och det gjorde att jag har en lång kontakt bakåt i tiden inom några få generationer; min farmor var född . Till saken hör också att jag är uppvuxen i , i skogsbygden som alltid varit lite efter, så det var lite ålderdomligt. M I L L E N N I E K O M M I T T É N Vems historia ska bevaras? beskriver sig själv som ekonom i ett ideologimuseum. – Ekonomisk teori är gammal och kom som en stor omvälvning, förklarar hon. Den nya tanken var att folk inte skulle vara arvtagare till gamla vanor, de skulle fatta målinriktade beslut. Man bryter upp ur skråtänkandet och framhåller konkurrens; det är rätt att bli rikare, det är rätt att förhäva sig. Det är en oerhörd tankeomvandling och jag undrar om vi inte i slutet av det här millenniet ännu sysslar med den tankeomvälvningen – precis hur mycket ska man förhäva sig för att det ska vara alldeles rätt? Inkomstskillnaderna ökar, skillnaderna i levnadsvillkor ökar. Jag tillhör ett skrå, ekonomskrået, som har tagit den plats läkarna hade och prästerna , fortsätter hon. Hur länge ska barnen gå i skolan? Hur stora ska barngrupperna vara? Ska vi ha några museer? Kan vi inte värdera kulturarvet i pengar och räkna ut avkastning på det, så att museerna får lite pengar? Det är en egendomlig dröm om ekonomiska redskap, som ska xa allting åt alla. Låt ekonomerna bestämma hur vi ska diskutera och hur vi ska tänka. Det här är ju fasansfullt fel. ALLTID TVÅ PERSPEKTIV PÅ HISTORIEBERÄTTELSERNA –Jag bor i mellan och van der , berättar hon vidare. I närheten, långt innan fanns, hade jag en anmoder som var registrerad som tobaksodlerska . Min mormor, som föddes , är uppvuxen på en gård med vagnslider och hästar på Kruk- makargatan. Mormor berättade att när hon som barn låg och skulle somna, hörde hon slå. När jag ligger och ska sova, hör jag slå på precis samma sätt. Min farfar var arkitekt och hörde till de första som intresserade sig för när stadsdelen var väldigt fattig och ansågs ointressant och ful av många. Han var en ung, radikal och utfattig skarson från , som av ren begåvning ck fortsätta i skolan. Han tog sig till och gick Tekniska Högskolan och och var en av de unga som ritade den nya staden. –han hade varit i – och . Min far, arkitekt , har också arbetat mycket med husen i . På här på andra sidan vattnet jobbade min farmor. Hon plockades upp av en dåtida talangscout, för att hon var så söt och togs in i balett- M I L L E N N I E K O M M I T T É N De där små balettråttorna ställdes på tåspets långt innan skelettet var klart och kroppen mogen, och de blev ohyggligt slitna. Jag går omkring i min egen historia, säger . Det har vaccinerat mig mot konstnärsromantik och och när det var nt. Det fanns minst två perspektiv på berättelserna. Jag lärde mig läsa när jag var och var väldigt intresserad av historia, så jag läste när jag var fem, . ville jag bli egyptolog och tassade omkring här i på och jag gick på föredrag med ljusbilder av . Det var en mycket bra ingång i historia. berättar vidare att hon lärt sig mycket av , som har talat om kulturarvet som politiskt sprängstoff och om de stora farorna i slarvig humanistisk forskning. – Konikterna om vem som egentligen har rätten till namnet är ett bra exempel på konikt om historien, säger hon. har givit namn åt fruktsallad på franska de fruits, och syftar just på folk- och kulturblandningen i . håller man på att lägga päron för sig och druvor för sig, att separera det som alltid varit blandat. Och striden står om historien. Här tycker jag att vi är blåögda i , som inte funderar över de inbyggda konikterna i historieskrivandet, med de många nya svenskarna. Hur ser historieskrivningen ut ? Ska vi sortera ut vem som kom först och vem som kom sedan? Oseriös museiverksamhet kan användas till att bygga ett etniskt förhärligande folkmuseum över svenskarna eller någon folkgrupp eller någon region. Vi måste vaccinera oss själva emot detta, men jag vet inte hur, säger . VAR HÖR DE NYA SVENSKARNA HEMMA ? berättar om hur man i fjälltrakterna diskuterar vilken grupp som först koloniserade detta område. – Det händer att saker slår upp även på vår mark, säger han. Ta Hesselö- konikten för omkring , den där lilla ön i som var en gammal gränstvist mellan och . Det här är närmare än vad vi tror ibland, fast det fortfarande här i ligger på en ganska låg koniktnivå. Konikten med de nya svenskarna kan bli allvarligare, fortsätter . Jag tänker på det också när det gäller kultur och kulturarv, och inte minst när M I L L E N N I E K O M M I T T É N det gäller museerna. Museer är på något sätt så platsbestämda, som om det fanns något som en svensk historia, en jämtländsk historia och en stockholms- historia. Geogran blir viktigare än människorna. Alla de som bor här och har en annan historia får ingen riktig plats i det här kulturarvet. Om man ska se framåt tror jag detta blir en viktig uppgift. De svenska museerna kommer att få tänka om och ta in även den här dimensionen. – Vi i museibranschen måste bli medvetna om vilka konsekvenser våra val får, understryker . Vi börjar vakna upp nu och inse att det vi väljer att bevara kommer att nnas som ett källmaterial , som dokumentation av en folkgrupp och en kultur. Det vi väljer att säga nej tack till riskerar att all- deles glömmas bort. Med de nya svenskarna vore det ju självklart att man måste sätta igång redan nu och ta tillvara deras historia. Vad ska bevaras för framtiden? – När jag jobbade på Kulturen arbetade jag på med att katalogisera dess skatter, berättar . sade ägaren : Åh, så skönt! äntligen är det borta! Vad var borta? Jo, de där hemska statarlängorna. De hade rivits. Så mötte jag husan som sade: Det är så hemskt, vet du vad de har gjort? De har rivit mitt barndomshem. Så delgavs två skilda perspektiv på rivning av byggnader . – Denna upplevelse tänker jag på när man nu vill riva miljonprogrammets höghusområden, fortsätter hon. Att riva betyder alltid att utöva makt över andra människors minnen och känslor. Att bevara är att ge varandra möjligheten att minnas var man sig i samhället. Men alla gamla byggnader kan man väl ändå inte bevara? Dagens mexitegel- villor? Dagens trädgårdsmöbler i plast? Bilskrot och lyftkranar? Man måste vara ömsint med våra påtagliga minnen; de går så lätt sönder, de brinner så lätt upp, de är så lätta att riva. KASTA UT DET GAMLA ? berättar om en lärdom som hon tidigt drog när hon intervjuade svenska arbetarfamiljer. Dessa rara gamla människor som skulle berätta om hur det var förr bodde ofta inte kvar i den lilla, röda stugan. De bodde i moderna våningar och hade kastat de gamla möblerna. – De hade moderna, hiskeliga saker från , för de ville ju ha det nt och modernt. De ville bli av med det där gamla, som påminde dem om M I L L E N N I E K O M M I T T É N många underkastelser, svåra sociala och ekonomiska villkor. Allting har två sidor, konstaterar hon. Det här komplicerar frågan om vad museimännen ska välja. Vad är det vi ska bevara för framtiden? BEVARA DET VIKTIGA FRÅN VÅR TID – Vi vet så lite om vad människorna kommer att vilja ha bevarat ifrån vår tid, så låt oss ta lite av varje, säger . Den loson har ju funnits och så samlar man lite grunt och försöker täcka in hela fältet. En annan väg att gå, som jag tror mer på, är att man väljer att bevara det som på olika sätt är viktigt ; det som bränns, det som betyder någonting. Det kan vi med gott samvete ta med oss in . Sedan får de som lever då göra med det vad de vill, det kan vi ändå inte påverka. Jag tror inte att man bara systematiskt kan samla och bevara, det måste nnas med upplevda erfarenheter. – Det är intressant att få en inbjudan till att prata om kulturarv, säger . Helt plötsligt ser man det och det bara strömmar emot en. Allting är ju kultur- arv! Jag tror själv att det viktigaste när det gäller kulturarv är berättelserna om kulturarvet, berättelserna om det som nns runt en, både det fysiska och det som inte är fysiskt. Jag är också uppvuxen med berättelser, både om de människor som fanns runt omkring en och om kyrkoherden som var mer avlägsen, om de få rika som fanns i bygden och framför allt om skogsbolagen, som fanns någonstans i bakgrunden och som hade omskapat miljön så totalt. Jag tror att det kanske också är det man söker när man är intresserad av historia, en bekräftelse på de här berättelserna, men man söker också er berättelser, berättelser ur ett annat perspektiv. VIKTIGT MED MÅNGA BERÄTTELSER AV EN MILJÖ – Hus och miljöer är viktiga att bevara, fortsätter . Den fysiska miljön är oerhört central och betydelsemättad, men då är det också viktigt att försöka få fram och bevara många berättelser om denna miljö. En kyrka kan vara en sak för en familj och en grupp, men något helt annat för en annan. Jag tror det är viktigt att få stor bredd i berättandet, även om det är omöjligt att få med alla aspekter. Det är knepigt att vara museiman, det är knepigt att bestämma och att ha idéer om vad vi bör ha kvar. De kulturhistoriska museernas samarbetsprojekt M I L L E N N I E K O M M I T T É N för att dokumentera vår samtid ska bl a bevara ett visst antal farstur. Man ska dokumentera varje farstu fysiskt; gå in i ett hem och ta allt som nns i farstun – möbler och alla – och bevara det. Det låter kul att om tjugo–kunna gå in och återuppleva vår tid, men är det så vi bör göra? Är det så vi ska använda våra resurser? Det liknar 1800-talets föremålssamlande, där varje sak blir en fetisch i sig. BEVARA I FLERA FORMER har funderat över historieskrivningen i ett annat perspektiv. Hon är aktiv i kvinnorörelsen och när hon har gått tillbaka i historien så har hon sett hur man osynliggjort kvinnorna i historien. Varje generation kvinnokämpar har fått gräva fram dem, om och om igen. Och ofta själva gjort sig skyldiga till att glömma dem närmast före. – De radikala judiska kvinnor som verkade i är tydliga exempel, konstaterar hon. Än nns det författarinnor vilkas verk var viktiga för utvecklingen, men verken nns bara som usla stencilkopior i frakturstil i tyska forskningsbibliotek. I våg efter våg har deras arbete eldats upp, sorterats bort eller förminskats i betydelse. har jag insett hur viktigt det är att det jag gör måste in i arkiven, långt in, i era olika former, säger . Jag försöker se till att det jag skriver inte kommer att tas bort, förnekas, förvrängas i den framtida historie- rensningen. Det är viktigt att det jag sagt nns bevarat i någon form så att en kan gräva fram dokument eller inspelningar och säga: det här visste jag inte!. Den historieskrivning som suddar ut det som inte anses passa in nns på alla områden; i kyrkohistorien, i krigshistorien, i arbetarrörelsen, men också i medicinhistorien med eutanasi och skallmätningar. Kommer museerna att försvinna? – Min farhåga, säger , är att det inte kommer att nnas några museer därför att museerna tillhör industrialismen. Först var det slotten som samlade, sedan var det borgarna som samlade, sedan stat och kommun. Men ska man få tag på skatterna måste man gå till . Den agrara kulturen hade berättandet som sitt arkiv och industrialismen hade museerna som sitt arkiv. Nästa arkiv blir lmen, fotot och IT. Jag tror det är slut med museerna. M I L L E N N I E K O M M I T T É N A R B E T S L I V S M U S E E R NA – nns det era hundra arbetslivsmuseer i , påpekar . Människorna skapar sin historia och bevarar det man tycker är viktigt, alldeles oavsett om det nns museer eller inte. Här nns ett stort kulturarv, som vi kommer att behöva ta ställning till. Vad gör vi med det? Vem ska driva det här? Det är härligt att vara med i ett projekt där man drivs av glöden att spara det gamla i en gammal miljö, en bruksarbetarbostad eller vad det nu kan vara. Men för att det ska överleva måste det nnas en nansiering och en kontinuitet, också när eldsjälarna är borta. –Sedan har vi yktingavvisningarnas historia, framhåller . Arkiven med alla handlingarna, men också hur det såg ut. Vad använde man för utrustning när man avvisade folk? Hur såg handfängslena ut? Eller den där bänken till vänster nedanför rulltrapporna före passkontrollen på , där de asylsökande satt? Allt det här är föremål som är skamliga och obehagliga –vilken eldsjäl samlar dem? Vi kommer alla att få stå till svars för och berätta om vad vi valde att inte se och bry oss om. –Alla vi runt det här bordet är födda i och kan språket, säger . Det är andra än vi som kan berätta vad man borde spara och vad man borde berätta om och vad som borde dokumenteras om yktingar, avvis- ningar och yktingförläggningar. –Men dem har man redan börjat bränna, konstaterar . Som min barndoms yktingförläggningar i ; dem vill man inte doku- mentera, för de tillhör inte det godkända materialet. berättar om Livets skuggsida, ett av de sista projekt som hon deltog i vid . Det handlade om att dokumentera människor som lever på marginalen, och då började man med de hemlösa. Ett tält som beboddes av en icka – missbrukare och uteliggare – samlades in. – Jag tror själv att det där var väldigt värdefullt, säger . Vi får inte värja oss och stoppa bara för att vi kommer till någonting som är obehagligt och som vi inte vill ha med att göra. Just de här museiföremålen tror jag kommer att spela en väldigt stor roll , för de kommer att sticka av från allt det där trevliga och tillrättalagda. M I L L E N N I E K O M M I T T É N – Det gäller också de rika, de ungdomar som tjänar oerhört mycket pengar, inikar . Hur ska man dokumentera det? – Även de har rätt att få sin historia och sin kultur dokumenterad, instämmer . måste vi välja, för vi kan inte spara allt. Det är vårt dilemma. OCH GÖRA SIN HISTORIA – Är det inte så att de centrala museerna tillhör centralmakten, nationalstaten? De har kanske gjort sitt? Kanske måste man börja tänka på att förnya hembygdsrörelsen så att det blir liv i lokalhistorien, så inte allt lagras i . Jag guidade Gällaryds kyrkliga syförening , fortsätter hon. Den bestod av kvinnor som har sytt till . Vi var på och vi var på och de sade jättent, men det här angår oss ju inte. Men varför angår det inte? Dopfunten från kyrkan i nns ju på och en mässhake nns på Nordiska Skulle man egentligen starta en ny slags folkrörelse, med hem- bygdsrörelsen och båtyktingarna i ? – Men tror inte du att det kommer att hända? Det tror jag. Människor nöjer sig inte bara med att det nns museer; det är också väldigt viktigt att vara med och göra historia. Historien och den nya tekniken – Jag tror att barn kan göra väldigt mycket som skulle förvåna oss alla, säger . Ett gäng tioåringar med lite utrustning, vilken bild skulle de ge oss av det här året? Eller att vara , hur skulle det gestaltas? Barn har stor kapacitet när det gäller att reektera över sina egna liv, om man kan låta bli att fråga och leda, utan bara lyssnar mycket noga. Ny teknik, med IT och allt vad det nu är, det är en väldigt lätthanterlig dokumentationsteknik för ungar, framhåller hon. Och det museet skulle inte behöva ligga någonstans. Men hur skulle det se ut? – Det nns redan lite grann, menar . Jag har surfat lite på Internet och såg bland annat en hemsida från Åträsk i . Där berättar barn om hela sin miljö, de berättar om sin glesbygd. Just på skolhemsidorna nns M I L L E N N I E K O M M I T T É N