sou · GOB339 · 2001-01-01 00:00:00 — Till statsrådet och chefen för Genom regeringsbeslut bemyndigades chefen för , statsrådet , att tillkalla en kommitté bestående av forskare med uppdrag att göra ett välfärdsbokslut över (dir. 1999:7). Kommittén antog sedermera namnet Kommittén Välfärdsbokslut. Ett första delbetänkande Välfärd vid vägskäl, utvecklingen (SOU 2000:3) överlämnades . En väsentlig grund för detta delbetänkande var de cirka 25 kun- skapsunderlag som olika forskare och forskargrupper skrev för kommittén. De uppdrag som, efter samråd, gavs till forskarna var ofta att sammanfatta det befintliga kunskapsläget inom ett forsknings- fält, men i många fall också att ta fram ny kunskap via primära analy- ser. I kommitténs direktiv angavs identifierandet av kunskapsluckor som ett centralt mål. Detta uppdrag har därför också i tillämpliga fall vidarebefordrats till berörda forskare. Gemensamt för alla uppdrag var också det fokus på 1990-talsutvecklingen som slagits fast redan i kom- mitténs direktiv. Föreliggande forskarvolym utgör den tredje i en serie av skrifter där dessa underlag presenteras. Vi hoppas och tror att dessa uppsatser skall bidra till en nyanserad diskussionen kring välfärdens utveckling i Sve- rige. Kommitténs ledamöter har inte tagit ställning till innehållet i de en- skilda uppsatserna. Det är med andra ord författarnas analyser, tolk- ningar och slutsatser som presenteras här och varje författare ansvarar själv för innehållet. 1Skolan – sociala förutsättningar och utbildningsstrategier , . , , , och 1.1.3 Konsekvenser för de tillbakasatta ....................................... 1.1.4 Konsekvenser för eliterna ................................................. 1.1.5 Behov av ytterligare forskning.......................................... 1.2 Nya betingelser för skolan .......................... 1.2.2 Fristående grundskolor...................................................... 1.2.3 Gymnasieskolans individuella program............................ 1.3 Skillnader, profilering och elevers utbildningsstrategier i 1.3.3 Övergången från grundskola till gymnasium.................... 1.3.4 Det individuella programmet ............................................ 1.3.5 Sociala och andra skillnader inom gymnasieskolan 1.3.6 Profileringen av gymnasieskolan i . 2Prestationer och prestationsskillnader skola 2.3.1 Avslutad alternativkurs i matematik och engelska.......... 2.3.2 Avgångsbetyg från ...................................... 2.3.3 Variation i betyg mellan olika grupper ........................... 2.3.4 Resultaten i : några slutsatser ...................... Rekrytering till och avgång från gymnasieskolan .............. 2.4.1 Rekryteringen till gymnasieskolan.................................. 2.4.2 Avgång från gymnasieskolan.......................................... 2.4.3 Ungdomar utan avslutad gymnasieutbildning................. 2.4.4 Gymnasieutbildning för elever med låga betyg i 2.4.5 Några slutsatser avseende gymnasiet .............................. Universitet och högskola........................................................ 2.5.2 Övergång till högskoleutbildning.................................... Diskussion och slutsatser ....................................................... – sociala förutsättningar och utbildningsstrategier Det här kapitlet är skrivet på uppdrag av kommittén Välfärdsbokslut. Uppdraget bestod i att utifrån ett utbildningssociologiskt perspektiv redovisa utvecklingstendenser inom skolsektorn med tonvikt vid följande problemområden: olika sociala gruppers strategier för att utnyttja skolväsendet, sociala och kulturella konsekvenser av skolans decentralisering från stat till kommun, skolans differentiering; jämförelser mellan utbildningsvägar för re- surssvaga grupper (med särskilt beaktande av gymnasieskolans in- dividuella program) och för resursstarka grupper (såsom framväxten av nya elitinriktade skolor och utbildningsvägar), den ökande vikten av internationalisering och IT-användning i sko- lan. Kapitlet består av tre delar. Inledningen är författad av som också redigerat kapitlet. Avsnitt 1.2 behandlar översiktligt några ändrade betingelser för skolväsendet : förändringar i skolpolitiken, tillväxten av antalet fristående skolor, tillkomsten av gymnasieskolans individuella program, samt genombrottet för modern informationsteknik i skolan. Delavsnitten är författade av och , samt av . An- dersson. I kapitlets avsnitt 1.3 analyseras gymnasieskolans sociala struktur och gymnasieelevernas tillgångar och utbildningsstrategier. För det ändamålet har vi med utgångspunkt i SCB-data på individnivå upprättat totalregister över vad samtliga svenska gymnasieelever i vissa årskurser har i bagaget (betyg från årskurs nio, kön, föräldrars yrke och inkomst, boende etc.) och hur de fördelar sig på olika slag av gymna- sieutbildningar. Eftersom dessa registerdata avser tre tidpunkter, läs- åren 1988/89, 1994/95 och 1998/99, tillåter de vissa slutsatser om ut- vecklingen . och har genomfört den omfattande bearbetningen av registren och författat av- snitt 1.3. Åren kring 1990 inleddes en rad utbildningspolitiska förändringar som kan sammanfattas med stickorden mål- och resultatstyrning, kommu- nalisering, decentralisering, privatisering, marknadsanpassning och friare resursanvändning. Den statliga styrningen har minskat och ändrat karaktär. Kort sagt är det numer statens uppgift att ställa upp mål för skolan och att övervaka att dessa uppnås. På och lokal nivå har man att precisera målen, att finna vägar för deras förverkligande samt att fördela de statliga pengar man fått sig tilldelade i klump. 1990- talet har således i många avseenden – pengarnas fördelning på olika ändamål, lärarnas anställningsvillkor och uppgifter, detaljutformningen av kurser, undervisningens fördelning på årskurser, ämnen och timmar m.m. – inneburit att det statliga regelverket ersatts av beslutsmakt på eller lokal nivå. Till de viktiga förändringarna hör ökade möjlighe- ten att skapa profilerad utbildning inom den kommunala skolan och att inrätta fristående skolor. Visserligen är de sistnämnda, dvs. skolor med annan huvudman än stat, landsting eller kommun, ännu inte så många och främst ett storstadsfenomen. gick av landets elever i fristående skolor. Sådana fanns i 124 kom- muner, tätast i storstäderna. hade lämnat 434 tillstånd till fristående grundskolor och 87 tillstånd till fristående gymnasieskolor. Men även om de fristående skolorna har marginell omfattning har de betytt åtskilligt för debatten om skolan. I storstadsregionerna har de fungerat som reella alternativ för i synnerhet bättre bemedlade familjer och vissa invandrargrupper. gymnasiereform skapade en organisatoriskt sammanhållen gymnasieskola med 16 program som alla är treåriga och som alla ger allmän behörighet för högskolestudier. Dessutom tillkom det individu- ella programmet som var avsett att slussa in svaga elever i något av de ordinära gymnasieprogrammen. Under loppet av har gymna- sieskolan blivit en skola för alla, såtillvida att av grundsko- leeleverna numer går vidare till gymnasiet (att jämföras med ). har den sociala differentie- ringen inom gymnasieskolan ökat. De elever som lyckats sämst i samlas i det individuella programmet, där olika elevgrup- per har synnerligen skiftande chanser att ta sig vidare till en ordinär gymnasieutbildning. De yrkesinriktade gymnasieprogrammen ger i praktiken sällan tillträde till högskolestudier eftersom högskolorna och universiteten ställer högre antagningskrav. Att de två studieförberedan- de programmen, det naturvetenskapliga och det samhällsvetenskapliga, expanderat kraftigt i omfattning har åtföljts av en ökad differentiering inom dessa program. Det naturvetenskapliga programmets naturvetenskapliga gren har befäst och förstärkt sin ställ- ning som den främsta elitutbildningen till vilken elever med de högsta grundskolebetygen och ur de högsta samhällsklasserna rekryteras, me- dan dess tekniska gren tappat mark. Det samhällsvetenskapliga pro- grammet har blivit synnerligen heterogent och inrymmer nu åtskilliga elever från grupper som tidigare brukade välja tvååriga yrkesförbere- dande linjer. I många avseenden har konkurrensen hårdnat om de ut- bildningsplatser som erbjuder de bästa utsikterna till fortsatta lycko- samma studier på högskolan och framgång i arbetslivet. Att fler olik- artade utbildningsalternativ erbjuds inom gymnasieskolan kan utnyttjas av de högsta samhällsklasserna. Dels blir systemet allt mer svåröver- blickbart, vilket gynnar dem som har bäst förutsättningar att orientera sig, dels kan skilda grupper bland de resursstarka föräldrarna – de med ekonomiska tillgångar, de med tungt utbildningskapital, de med olik- artade kulturella tillgångar etc. – finna särskilda utbildningsvägar som passar just deras barn. existerar i det svenska systemet på- tagliga meritokratiska inslag som förstärks av den ökande utbildnings- konkurrensen. Kort sagt ges plugghästarna chans att springa förbi ri- kemansbarnen, vilket öppnar möjligheter till det som brukar kallas minskad social snedrekrytering eller demokratisering, med andra ord möjligheter till förnyelse av eliterna eller till framväxten av nya eliter som utmanar de etablerade. En annan betydelsefull förändring har varit att den moderna informationstekniken vunnit insteg i skolväsendet. som tillflödet av medel för andra ändamål i skolorna stagnerat eller minskat, har stora summor – uppskattningsvis sammanlagt , lägre belopp – sats- ats på att förse skolor med datorer och annan utrustning samt IT- kompetens. Den fördelningen har varit ojämn och effekterna på arbets- sättet i skolorna är mycket varierande. På så vis har en omfattande ut- bildningsreform genomförts som inte regisserats på sedvanligt politiskt sätt. Huvudresultat i de undersökningar som redovisas nedan är att skill- naderna mellan skolor och mellan utbildningsinriktningar ökat i en rad avseenden . 1.1.3Konsekvenser för de tillbakasatta De ökade skillnaderna inom den svenska skolan är ett trendbrott. Det goda hemmet känner ingen skillnad mellan privilegierade och tillbaka- satta, sa Per . Enligt ett dylikt recept hanterades klass- frågan länge inom efterkrigstidens svenska skolpolitik. Ståndpunkten att den offentliga skolan skall vara till för alla vilar på föreställningen att det är nyttigt att samhällsklasserna möts. Ett annat argument har varit att de underprivilegierade tjänar på en skola där även överklassen tvingas placera sina barn. En sådan skola kommer aldrig att tillåtas bli alltför usel. har i formell mening den sammanhållna skolans idé ett stycke på väg realiserats inom gymnasieskolan, där reform all utbildning – med undantag för det individuella program- met – blev treårig och ger allmän behörighet för högskolestudier. En avsikt var att minska klyftan mellan teoretisk och praktisk gymnasieut- bildning. Vidare var avsikten att minska den s.k. sociala snedrekryte- ringen, vilket inte lyckats om vi beaktar utvecklingen talet (förekom dock en övergående tendens till minskad social snedrekrytering, se nedan). I synnerhet det naturve- tenskapliga programmets naturvetenskapliga gren har befäst sin ställning som den i särklass viktigaste elitutbild- ningen inom svensk gymnasieskola där få elever med lägre socialt ur- sprung lyckas ta sig in. Det är intressant att notera att det naturveten- skapliga programmet tycks vara det program där traditionella gymnasi- ala undervisningsformer med katederundervisning, faktaplugg och läx- förhör är mest dominerande (1998b). Det andra s.k. studie- förberedande programmet, det samhällsvetenskapliga, har blivit allt mer heterogent och rekryterar nu åtskilliga elever som inte förbereder sig för fortsatta studier. Eftersom de två studieförberedande program- men, det naturvetenskapliga och det samhällsvetenskapliga, expanderat i omfattning sker åtskilligt av den s.k. sociala snedrekryteringen inom dessa studieförberedande program. Där inrymmes å ena sidan plantskolor för framtidens eliter, exempelvis NVNA-klasser och det samhällsvetenskapliga programmets lokala grenar med internationell inriktning, å andra sidan elever utan särskilt mycket skolkapital eller andra tillgångar, exempelvis inom det samhällsvetenskapliga program- met elever av den sort som tidigare läste vid tvåårig social linje –vilken fungerade som en tillflykt särskilt för flickor vilkas fa- miljer var förhållandevis väl rustade med sociala och kulturella till- gångar men som lyckats dåligt med studierna i . Till den s.k. sociala snedrekryteringen bidrar även att elever ur lägre samhälls- klasser mindre ofta söker till studieförberedande eller prestigefyllda utbildningar i jämförelse med elever som har samma betyg men med bakgrund i högre samhällsklasser. Att de två studieförberedande programmen rekryterar så många ele- ver innebär att de övriga fjorton programmen tappat mark. I den me- ningen har ambitionen att minska klyftan mellan studieförberedande och yrkesförberedande gymnasieutbildning misslyckats. Det har också visat sig att de övriga fjorton programmen inte fungerar så studieförbe- redande som avsett: de ger visserligen alla allmän behörighet för hög- skolestudier, men i den svenska högskolan existerar med något eller några undantag (fritidspedagoglinjen är det enda exempel vi känner till) inga utbildningar där det räcker med allmän behörighet. Därtill krävs särskild behörighet. Ett annat kännemärke för de icke studieförberedande programmen är att det är där som klyftan mellan könen är mest framträdande. Som- liga domineras av flickor, andra av pojkar, medan de studieförberedan- de programmen uppvisar jämnare könsfördelning. Vidare har den traditionella idén om en sammanhållen skola givit vika i och med de nämnda skolpolitiska och organisatoriska för- ändringarna som öppnat vägen för lokal variation, bl.a. genom profile- ring av den kommunala skolan, upprättandet av fristående skolor och på gymnasienivån fler möjligheter för eleverna att välja mellan alter- kurser. Att arbetsmarknaden för ungdomar nästan försvunnit, att de till- gängliga medlen för undervisning per elev minskat och att konkurren- sen hårdnat om platser på åtråvärda utbildningar har skapat problem som inte härrör ur skolan men som blivit synliga i skolans värld. Större delen av präglades av hög arbetslöshet och minskad tillgång på offentliga medel. Enligt revisorer (1998:64) minskade åren 1991–1997 den genomsnittliga kostnaden per elev i med . Framför allt minskade kostnaderna för lärarlö- ner. Det uppföljningsansvar som kommunerna hade för 16– 17-åringar är utökat till att gälla alla ungdomar fram till det ka- lenderår de fyller 20. Eftersom de ungdomar som har svårigheter med skolan inte är välkomna i arbetslivet, återstår i stort sett bara att på ett eller annat sätt bereda dem plats i gymnasieskolan. Särskilt besvärlig är situation för många barn med invandrarbakgrund. landet mellan könen har lågpresterande pojkar förlorat på utvecklingen . Gymnasieskolans individuella program är det tydligaste exemplet på hur problem av det sistnämnda slaget blivit synliga i skolan. Till gym- nasieskolans svårigheter hör att utforma undervisningen så att den pas- sar elever som saknar förutsättningar eller motivation för ordinära gymnasiestudier. Det individuella programmet har fått ta emot en stor del av dessa elever. Det tillkom i och med gymnasiereform och är till sin omfattning det tredje största programmet, där runt var tionde gymnasieelev går (/99 mellan och , beroende på hur man räknar, se inledningens avsnitt 1.3.4 nedan). Avsikten var att det individuella programmet skulle utgö- ra ett slags preparandår som förbereder eleverna för att övergå till nå- got av de sexton ordinära gymnasieprogrammen. Så har det inte funge- rat för alla. Bland de elever som från gått direkt till det individuella programmet återfinns på ett ordinarie gymnasi- eprogram hösten därpå, men bland dem som inte kommer direkt från är andelen lägre, , och allra lägst, knappa , bland de invandrare som aldrig gått i svensk grundskola (avsnitt 1.3, tabell 12). Således är det individuella programmet synner- ligen differentierat, och fungerar för vissa invandrargrupper inte alls som inkörsport till gymnasieskolan. En orsak till att det individuella programmet inte lever upp till in- tentionerna torde vara en motsättning som finns inbyggd i den nya gymnasieskolan reform. Å ena sidan skall den vara till för alla ungdomar. Å andra sidan skall samtliga sexton program ge all- män behörighet för högskolestudier, vilket innebär ökad tonvikt vid teoretiska inslag. Yrkesutbildning av traditionellt snitt existerar inte längre inom svensk offentlig sekundärskola, vilket möjligen kan vara motiverat eftersom de teoretiska studier – särskilt i kärnämnena svens- ka, matematik och engelska – som bereder svaga elever så stora svårig- heter, anses behövliga med tanke på anställningskraven inom allt fler sektorer av arbetslivet. Men resultatet blir utslagning. När de skolmäs- siga kraven höjs, exempelvis i samband med tillämpningen av nu gäl- lande betygssystem och antagningsregler, får somliga elever det svårt att ta sig över trösklarna. Kampen har hårdnat om de mest eftertraktade gymnasieplatserna – liksom om platserna i högskolan, som visserligen blivit fler men söktrycket har ökat ännu mer. Förhål- landena inom det individuella programmet illustrerar ett dilemma som är synligt i hela utbildningsväsendet: skolan har inte annat än skola att erbjuda de elever som har problem med just det skolmässiga. Många eliter har vunnit på att variationen inom skolväsendet ökat ef- tersom de har fått bättre möjligheter att välja en utbildningsbana som är skräddarsydd för de egna barnen. Det naturvetenskapliga programmets naturvetenskapliga gren har blivit en än säkrare investering för bemedlade grupper. Hit sökte sig av alla läkarbarn, av alla universitetslärar- barn och av alla civilingenjörsbarn, att jämföras av barnen till okvalificerade arbetare i produktionen (avsnitt 1.3, tabell 22). Ett annat attraktivt alternativ för eliterna är fristående skolor och vissa profilerade utbildningar vid kommunala gymnasie- skolor. I rekryterar de flesta fristående gymnasie- skolor en hög andel elever ur alla slags eliter. Ett undantag är waldorf- skolorna som i synnerhet apellerar till de eliter som är särskilt välför- sedda med kulturellt (till skillnad från ekonomiskt) kapital. I takt med tillkomsten av fristående skolor på alla stadier kan fler separata utbild- ningsvägar skapas genom hela den obligatoriska skolan. Uppskattning- vis en fjärdedel av eleverna i fristående grundskolor fortsätter i fristå- ende gymnasieskolor. Eliter med förhållandevis större mått av skolka- pital visar en tendens att föredra profilerade utbildningsalternativ inom den kommunala skolan. Eliter bosatta i en omgivning dominerad av lägre sociala skikt, låt säga i södra förorter, kan ändå ut- nyttja en närbelägen gymnasieskola genom att placera sina barn på nå- gon socialt och undervisningsmässigt selektiv lokal gren. Se vidare 1.3.6 nedan. Dessa nya tendenser ruckar inte på det generella mönster som kan påvisas , nämligen att en av de viktigaste polariteterna inom gymnasieskolan är den mellan eko- nomiska eliter och eliter med förhållandevis större mått av kulturellt kapital. I är de förra (barn till företagsledare, hög- re tjänstemän i privat sektor m.fl.) överrepresenterade i skolor i de nor- ra och östra förorterna, de senare (barn till universitetslärare, läkare m.fl.) i de mest ansedda innerstadsgymnasierna. Denna motsättning mellan ekonomiskt och kulturellt bemedlade eliter är till stor del men inte enbart betingad av bostadssegregationen och återfinnes i många sammanhang, exempelvis i val av gymnasieprogram och- grenar. Den karaktäriserar även det svenska högskolefältet (Broady och 1992). Utbildningsväsendets differentiering gör att det i , liksom i många andra länder, blir allt viktigare för (de nuvarande liksom de framväxande) eliterna att vara kräsna i valet av skola. För framtida framgångar i arbetslivet och det sociala livet kan det vara vik- tigare att ha läst vid ansedda skolor, gymnasium i eller KTH, än vilken examen man avlagt. I viss mån innebär utvecklingen att elitskolorna får ökade möjligheter att förse eliternas barn med sådant som familjerna förut ombesörjt i egen regi, såsom um- gänge med jämbördiga kamrater, utlandskontakter, odlande av speci- alintressen och förberedelser för lyckosamma banor inom den högre utbildningen och i den sociala världen. innebär variationen i skolväsendet även risker för de etablerade eliterna som kan råka ut för konkurrens från uppåtstigande sociala grupper. Höga betyg kan erövras av uppkomlingar. Vi kan för- utse att vissa elitskolor kommer att arrangera intagningen så att inte enbart betygspoäng får styra rekryteringen. Att skolan tar över en del av familjernas traditionella inskolning i det sociala livet är förstås inte bara en avlastning för elitfamiljerna utan även ett hot mot deras mono- polställning. Vissa inslag i striderna om skolans internationalisering kan tolkas ur detta perspektiv. Kort sagt kan uppkomlingar försöka gö- ra gällande att i det nya smäller det högre att ha läst vid Collège dEurope i än vid . Mönster som de här skisserade är självfallet mest synlig i storstads- regioner med månghövdade och sinsemellan åtskilda eliter och med ett rikt utbud av utbildningsalternativ. Men mer eller mindre synliga torde dessa slags mönster sätta sin prägel på hela den svenska gymnasiesko- lan. Att höga betyg på NVNA-grenen allt tydligare definierar det yp- persta skolkapitalet, att skilda eliter får ökande möjligheter att styra in sina barn på för dem särskilt anpassade banor genom utbildningsväsen- det – allt sådant har betydelse för definitionen av skolmässig succé och påverkar även elever som läser på lägre rankade gymnasieprogram och på orter utan friskolor och prestigefyllda profilutbildningar. En kart- läggning av gymnasieskolan som ett fält, med kraftlinjer, hierarkier och polariteter, ger en bild av dominansförhållanden som mer eller mindre direkt tvingar sig på alla som är verksamma i skolan. Ofta har rekryte- ringsstudier ett annat syfte, nämligen att konstatera statistiska sanno- likheter för individer med olika egenskaper att beträda vissa vägar in- om utbildningsväsendet. En vanlig fråga är i vilken grad högre utbild- ning är tillgänglig för folkflertalet. Vår primära avsikt med de studier som redovisas nedan är i stället att utforska skolan som ett kraftfält som familjer och elever har att förhålla sig till, där de attraheras av vissa poler och repelleras av andra, där vissa rörelseriktningar framstår som naturliga eller eftersträvansvärda och andra som mindervärdiga eller ouppnåeliga eller kanske förblir osynliga – allt beroende på vad elever- na och deras familjer har i bagaget. Decentraliseringen har givit sko- lorna nya vapen i kampen om en gynnsam position inom detta fält och om de åtråvärda eleverna. 1.1.5Behov av ytterligare forskning Som torde ha framgått, blir den traditionella frågan om social snedre- krytering allt mindre meningsfull i takt med att skolsystemet blir allt mer heterogent. Ungefärligen lika stora andelar av barnen ur olika samhällsklasser söker sig till studieförberedande gymnasieutbildning som . Elever ur de högre samhällsklasserna har som då minst dubbelt så stor chans att hamna på en studieförberedande gymnasieutbildning. Härvidlag har föga ändrats.1 De avgörande förändringarna förefaller inte ske i lodrät led i form av social mobilitet. I stället sker avgörande strider i vågrät led, mel- lan sociala grupper (och utbildningsinstitutioner) som kan besitta sam- ma mått av tillgångar men av olika slag. Skolans selektionsmekanismer blir begripliga först när man gör åtskillnad mellan olika slag av eliter och inte buntar ihop dem i en och samma kategori (socialgrupp 1, hög- re tjänstemän). I konkurrensen eliterna emellan har de olika medel till sitt förfogande och gör skilda bruk av skolväsendet.