sou · GOB3105d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Riksåklagaren uttalade i en skrivelse till regeringen i samband med överlämnandet av rapporten att det finns en rad goda skäl som talar för att medlingsverksamheten är eller kan utvecklas till en alternativ eller en kompletterande sanktion för främst ungdomar som har begått brott. menade han dock att det fortfarande finns motiv som talar för att medlingsverksamheten borde få fortsätta att utvecklas spontant och utan styrning ytterligare innan verksamheten slutligt läggs fast genom t.ex. lagstiftning på området. I detta sammanhang ansåg Riksåklagaren att det är av betydelse att åklagare och domstolar enligt det gällande regelverket kan beakta vad som skett under en medling vid beslut i åtalsfrågan samt vid straffmätning och påföljdsval. De frågor som han framför allt framhöll vara av betydelse vid en lagstiftning om medling var, förutom själva organisationsfrågan, vem som skall ta initiativ till medling, vid vilka stadier av brottmålsförfarandet som en medling kan bli aktuell samt medlingens inverkan på frågan om åtal och straffmätning. Vidare uttalades i skrivelsen att ett slutligt ställningstagande till frågan om lagstiftning om medling bör föregås av en mer genom- gripande analys av effekterna av medling på bland annat ungdoms- brottslighetens utveckling och struktur. Av intresse i det sammanhanget är dessutom att klara ut effekterna på återfall i brottslighet efter medling. Även frågan om medling är förenlig med principen att det allmänna ensamt svarar för de sanktioner som följer på ett brott borde enligt Riksåklagaren utredas. Det kunde enligt honom finnas motiv för att bakgrund kanske bör ges ett ännu större inslag av ett mer fristående förfarande från den ordinarie rättsprocessen. Riksåklagaren föreslog därför att regeringen skulle ta initiativ till en vetenskaplig utvärdering av den medlingsverksamhet som beskrivs i rapporten. Vidare förordade han att medlingsverksamheten stimuleras ytterligare genom att regeringen uppdrar åt Kommittén om genom- förande av det nationella brottsförebyggande programmet (sedermera benämnd KBA) att utarbeta en samordnad och rikstäckande fortsatt försöksverksamhet för medling. I betänkande BROTTSOFFER Vad har gjorts? Vad bör göras? (SOU 1998:40 s. 183 ff.) gjordes vissa överväganden beträffande medling. Utredningen konstaterade samman- fattningsvis att medling kan vara positiv för brottsoffer under förutsättning att det tas tillbörlig hänsyn till dem. Vidare ansåg utredningen det positivt att en försöksverksamhet med medling skulle komma till stånd och att frågan om medling skulle utredas närmare. har vid ett flertal tillfällen behandlat frågan om medling för unga lagöverträdare (se t.ex. bet. 1990/91:JuU19 s. 15, bet. 1991/92:JuU24 s. 15 och bet. 1994/95:JuU24 s. 18).Vid dessa tillfällen har utskottet understrukit vikten både av att den unge får klart för sig att hans brottslighet inte accepteras och av att han kommer till insikt om vad brottsligheten betyder för den som drabbas. Vidare har utskottet uttalat bland annat att utskottet ser mycket positivt på den medlingsverksamhet som pågår och att tanken på ett medlingsförfarande är värd att överväga närmare. Vidare har (bet. 1996/97:JuU12 s. 8) uttalat att utskottet i fråga om medlingsverksamhet står fast vid den mycket positiva syn på sådan verksamhet som utskottet tidigare givit uttryck för. Enligt utskottets uppfattning fanns det skäl att försöksvis använda medlingsverksamhet i större omfattning än som sker . Utskottet menade att det framstod som överflödigt att avvakta beredningen av Riksåklagarens rapport i denna del och att det borde ankomma på regeringen att genast utarbeta en samordnad och rikstäckande försöksverksamhet för medling, vilken borde inledas . har (bet. 1997/98:JuU21 s. 20) framhållit att utskottet har en positiv grundinställning till åtgärder som syftar till att åstadkomma alternativ till fängelse och att den uppfattningen själv- fallet omfattar medlingsverksamhet. Utskottet har senare (bet. 1998/99:JuU19 s. 9) hänvisat till detta betänkande när utskottet behandlat påföljdsfrågor för unga lagöverträdare. 3 Gällande rätt m.m. I detta kapitel redovisas kortfattat utvecklingen av den svenska kriminalpolitiken. Vidare redogörs för påföljdssystemet för unga lagöverträdare. Kapitlet innehåller även ett avsnitt om de särskilda handläggningsregler i brottmål som gäller ungdomar. Slutligen redovisas vilka möjligheter att beakta medling som finns i rättssystemet. 3.1Den svenska kriminalpolitikens utveckling Med begreppet kriminalpolitik avses här frågor som rör straffsystemet och dess tillämpning. Som kriminalpolitiska åtgärder avses, förutom kriminalisering och avkriminalisering, sanktionernas och sanktions- systemets utformning och handhavande samt verkställigheten av sanktionerna. I den kriminalpolitiska debatten fästs det ofta förhopp- ningar vid att man genom olika åtgärder inom de nämnda områdena skall kunna komma till rätta med kriminaliteten eller i vart fall påverka nivån på brottsligheten eller förekomsten av olika brott. Emellertid har den kriminologiska forskningen visat att förändringar i straffsystemet generellt sett tycks ha en mycket begränsad betydelse för den allmänna brottsnivån i samhället. I stället styrs brottsutvecklingen huvudsakligen av faktorer som ligger utanför straffsystemet. Detta avsnitt inleds med en kortfattad redogörelse för de straff- teorier och straffrättsskolor som har påverkat den svenska kriminal- politiken. Därefter redovisas de tankar som präglade utformningen av och den kritik som riktats mot dessa. Avsnittet avslutas med en beskrivning av kriminalpolitikens utveckling efter ikraftträdande. 64 Gällande rätt m.m. I huvudsak kan man tala om två straffteorier, dels allmänpreventiva, dels individualpreventiva. Allmänpreventiva teorier ger uttryck för tanken att människor i allmänhet eller grupper av människor påverkas genom straffhotet. Allmänpreventionen verkar genom medelbar eller omedelbar avskräck- ning, varigenom en potentiell lagöverträdare avhåller sig från brott, och genom moralbildning eller moralförstärkning. Individualpreventiva teorier bygger på den påverkan som straffet har på den som har begått brott. Straffet har en individuellt avskräckan- de effekt på det sättet att den som har dömts till straff upplever detta så negativt att han avstår från att begå nya brott. Något som särskilt utmärkt de individualpreventiva tankegångarna är att man anser att den dömde kan rehabiliteras genom straffet. Denna behandlingstanke grundas ytterst på uppfattningen att den som begår brott är avvikande och att han genom sociala eller medicinska insatser skall kunna återföras till ett normalt liv i samhället. Vid tiden strafflags tillkomst var den klassiska straffrättsskolan ledande. Dess grundtanke var att brottet tjänade som rättsgrund för straffet. Genom straffet skulle brottslingen lida för sin skuld och därigenom återställa den rättsjämvikt som rubbats när han begått brottet. Brott skulle följas av straff och straffet skulle stå i proportion till brottets svårhet. Straffet skulle vara givet på förhand eller i vart fall kunna förutses av den som avsåg att begå brottet men också av allmänheten. På detta sätt skulle straffet verka avskräckande. Skolan anslöt sig således till en allmänpreventiv straffteori. Vid seklets början kom en reaktion mot dessa tankar genom den positiva straffrättsskolan, som utgick från att det var samhällsskyddet som motiverade en straffrättslig reaktion. Brottslingens individuella brottskapacitet skulle bestämma arten och omfattningen av straffet. Samtida med denna var den moderna eller sociologiska skolan, som menade att straffets ändamål vara att bekämpa brottsligheten som socialt fenomen. Både dessa skolor har en individualpreventiv föreställning om straffets ändamål och de kom att dominera det kriminalpolitiska utvecklingsarbetet före tillkomst. Även den s.k. socialskyddsrörelsen eller sociologiska skolan, som växte fram efter , påverkade utformningen av . Enligt denna var straffrättskipningens uppgift rent brotts- Gällande rätt m.m. 65 Man borde inrikta sig på att klarlägga och angripa orsakerna till brott. Det var viktigt att förstå brottslingen genom att ta reda på hans sociala bakgrund och situation. Denna förståelse för brottslingen ledde till att man sökte andra medel än straff för att rehabilitera honom, t.ex. inom det sociala eller medicinska området. På detta sätt kom behandlingstanken att bryta igenom. trädde i kraft . Den byggde på Strafflagberedningens arbete och var starkt influerad av de moderna straffrättsskolorna. Brottslingen betraktades som en produkt av den sociala miljön och den påverkan han utsatts för utifrån. Det var därför väsentligt att rehabilitera honom och därmed förebygga fortsatt brottslighet. Ett straff skulle således legitimeras av brottslingens behov av behandling. Straffet skulle verka preventivt genom att dels undanröja brottslighetens allmänt sociala och specifikt individuella orsaker, dels ge brottslingen behandling. Detta synsätt har kommit att kallas behandlingstanken. Enligt denna utgör brottslingens individuella behov av behandling grunden för samhällets val av straffrättslig reaktion på brott. Brottslingen skulle behandlas – eller fostras – i stället för att låsas in för bestraffning. Optimismen var särskilt stor när det gällde möjligheterna att behandla unga lagöverträdare. Det fanns emellertid ett stadgande i 1 kap. 7 § som uttalade att vid val av påföljd skall rätten, med iakttagande av vad som krävs för att upprätthålla allmän laglydnad, fästa särskilt avseende vid att påföljden är ägnad att främja den dömdes anpassning i samhället. Detta stadgande kan ses som en kompromiss mellan å ena sidan Strafflagsberedningens betonande av straffets individualpreventiva och särskilt behandlingsinriktade syfte och, å andra sidan, kritikernas mer återhållsamma linje, där hänsynen till allmän laglydnad utgjorde ett viktigt inslag. Vidare ansågs det för vissa brottstyper vara från allmän synpunkt påkallat att döma till fängelsestraff. Kritiken mot behandlingstanken växte fram under 1960- och 1970- talen. Man menade främst att behandlingstanken ledde till dålig rättssäkerhet, till att konflikter mellan lagbrytaren och offret eller samhället döljs, till att uppfattningen om kriminalitetens orsaker blir felaktig och till att man uppnår dåliga behandlingsresultat. 66 Gällande rätt m.m. Behandlingstankens betydelse för påföljdsvalet kritiserades bland annat för att proportionaliteten mellan brott och straff kom i skymundan. När påföljden inte relateras till brottet utan i stället till det individuella behandlingsbehovet kan dessutom två personer som har begått likvärdiga brott dömas till olika påföljder. Kravet på likhet inför lagen uppfylls således inte. Det blir vidare svårt för både den dömde och allmänheten att förstå och därmed respektera rättsskipningen. Behandlingstankens roll vid påföljdsvalet kritiserades även utifrån den dömdes perspektiv. Om påföljden inte relateras till brottet kan det framstå som om reaktionen avser hans person snarare än hans gärning, vilket kan uppfattas som nedvärderande och moraliskt fördömande. Dessutom döljs att anledningen till reaktionen är den dömdes handlande och inte hans person. Kritiken mot behandlingstanken har också gällt att resultaten inte har blivit de förväntade. Det har visat sig svårt att utarbeta några generella behandlingsmetoder som är effektiva. Den sociala rehabilite- ringen har varit mindre framgångsrik och återfallsfrekvensen har varit hög jämfört med de förhoppningar som ställdes. Det är också svårt att i det enskilda fallet göra en prognos och i förväg bedöma effekterna av olika påföljder på det sätt som behandlingstanken förutsätter. Slutligen har den kriminologiska behandlingsforskningen gjort gällande att effekterna av olika påföljder skiljer sig åt i endast mindre utsträckning. Kritiken mot behandlingstanken har medfört stora förändringar i påföljdssystem. En kriminalpolitisk arbetsgrupp inom avgav rapporten straffsystem (1977:7). Rapporten kritiserade behandlingstanken och betonade rättvisa, förutsebarhet, likhet inför lagen samt krav på proportionalitet mellan brott och straff. Rapporten gav uttryck för det som brukar kallas en nyklassisk kriminalpolitik. I huvudbetänkande Påföljd för brott (SOU 1986:13–15) följdes de resonemang som förts av Brottsföre- byggande rådets arbetsgrupp upp. Kommittén menade att domstolarna inte skulle tillmäta vare sig allmänpreventiva eller individualpreventiva hänsyn någon självständig betydelse vid påföljdsbestämningen i det enskilda fallet. Kommitténs förslag innebar att brottets straffvärde i det enskilda fallet skulle sättas i centrum vid påföljdsbestämningen. Det var brottets, eller den samlade brottslighetens, straffvärde som skulle utgöra grunden för domstolens bestämmande av påföljd. En brottslig handling skulle bestraffas för att den är klandervärd och ju mer Gällande rätt m.m. 67 klandervärd den är desto allvarligare blir samhällets ingripande. På så sätt skulle tydligare markeras att brott ogillas av samhället samt att straffets uppgift är att tydliggöra och gradera detta ogillande med det övergripande syftet att motverka brott. Reglerna skulle bland annat skapa förutsättningar för en enhetlig och förutsebar rättstillämpning där faktorer som likhet inför lagen, ekvivalens samt proportionalitet mellan brott och straff betonades. förslag utgjorde grunden för den revidering av regler om påföljdsval och straffmätning som trädde i kraft . De nya reglerna innebar att den principiella utgångspunkten för påföljdssystemet delvis blev en annan . En grundtanke var att förutsebarheten och enhetligheten i straffrättskipningen skulle öka. Reformen skulle dock, enligt vad som uttalades, inte innebära någon avgörande förändring av den faktiska hanteringen av påföljdsfrågorna utan till stor del vara en kodifiering av de principer som redan tillämpades i praxis. tillsattes den s.k. med uppdrag att göra en översyn av vissa frågor som rör påföljdssystemet. Kommittén har avgett betänkandet Ett reformerat straffsystem (SOU 1995:91). Kommitténs förslag utgick från vissa allmänna principer, vilka kommittén menade borde gälla för ett straffsystem. Dessa principer är proportionalitet, rättvisa, klarhet, förutsebarhet och konsekvens. Kravet på proportionalitet innebar att straffsystemet skulle vila på den uppfattningen att det endast är brottet som motiverar ett straffrättsligt ingripande och inte den tilltalades personliga förhållan- den. En grundläggande princip var att det skulle finnas en rimlig proportion mellan brott och straff. Det skulle vara brottets svårhet som bestämde hur strängt straffet skall bli. Ju allvarligare brott, desto mer ingripande skulle straffet vara. Kommittén menade att proportionalitet var viktigt för att med- borgarna skulle uppfatta straffsystemet som rättvist. I begreppet rättvisa låg ett krav på likhet inför lagen och lika fall skulle, om möjligt, behandlas på samma sätt vid straffbestämningen. Enligt kommittén krävdes vidare att straffsystemet var enkelt och präglades av klarhet för att det skulle kunna vinna tillämpning och accepteras av allmänheten. Den som döms måste förstå varför reaktionen blivit som den blivit och vad den innebär. Även allmänheten måste ha en klar bild av straffsystemet och veta vilka konsekvenser som väntar den som bryter mot ett straffbud. Kravet på klarhet innebar bland annat att straffsystemet inte fick ge sken av att vara något annat än vad det var. 68 Gällande rätt m.m. Ovannämnda principer ledde enligt kommittén fram till att ett straffsystem måste vara förutsebart. Straffet borde vara utformat så att det redan från början stod klart vad den dömde har att underkasta sig, i vilka former tvånget skall ske och hur länge det skall pågå. Kravet på förutsebarhet hade enligt kommittén ett nära samband med kravet på konsekvens. För att straffsystemet skulle upplevas som trovärdigt, måste medborgarna kunna lita på att de regler som finns och de beslut som meddelas också följs. Det krävdes ett konsekvent handlande som innebar att man inte skulle se mellan fingrarna utan reagera mot regelbrott. förslag har inte lett till lagstiftning. I propositionen 1997/98:96 Vissa reformer av påföljdssystemet, som bland annat innehåller förslagen till de ändringar avseende påföljder för unga lagöverträdare som trädde i kraft , tas dock flera av de ovan nämnda principerna upp. Det anges (s. 148) att de straffrättsligt motiverade kraven på förutsebarhet, konsekvens och proportionalitet skall ges större utrymme när det gäller ungdoms- påföljden överlämnande till vård inom . Sammanfattningsvis kan sägas att det svenska straffsystemet är att anse som nyklassicistiskt och att det åtminstone till stora delar präglas av kraven på förutsebarhet, konsekvens och proportionalitet. 3.2Påföljdssystemet för unga lagöverträdare Enligt utredningens direktiv skall utredningen pröva möjligheten att införa medling som en sorts alternativ reaktionsform, dvs. som en form av påföljd. Vid denna prövning skall särskilt frågan om villkorade åtalsunderlåtelser övervägas. Unga lagöverträdare har särbehandlats i påföljds- hänseende. Detta gäller särskilt ungdomar men i viss mån även lagöverträdare i åldersgruppen 18–. De yngsta lagöver- trädarna blir föremål för domstolsprövning i mindre omfattning än vuxna och sådana påföljder som verkställs inom kriminalvården döms ut i betydligt mindre utsträckning för unga än för vuxna. Principen är i stället att de unga lagöverträdarna skall bli föremål för åtgärder av de sociala myndigheterna som på olika sätt skall ge råd och stöd eller ingripa enligt sociallagstiftningen, i första hand socialtjänstlagen Gällande rätt m.m. 69 (1980:620), men även lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Enligt Brottsförebyggande rådets rapport för unga lagöverträdare, 2000:7, var den vanligaste påföljden för ungdomar i åldersgruppen 15–dagsböter tätt följd av överlämnande till vård inom . Villkorlig dom utdömdes i av fallen och i ådömdes skyddstillsyn. Endast en procent av ungdomarna dömdes till fängelse. I det följande kommer utredningen att kortfattat redogöra för de olika påföljder som kan följa på brott. Därefter följer en redogörelse för de särskilda regler i påföljdssystemet som gäller för unga lagöverträdare. Böter är den lindrigaste påföljden och kan dömas ut i form av dagsböter, penningböter eller normerade böter. Om det inte finns en viss bötesform föreskriven för brottet skall bötesstraffet som huvudregel dömas ut som dagsböter. Straffmätningen sker genom antalet dagsböter; ju allvarliga brott desto högre antal dagsböter. Antalet skall bestämmas till lägst 30 och högst 150, om det inte är fråga om ett gemensamt straff för flera brott då antalet får uppgå till 200. Dagsbotens storlek bestäms med hänsyn till den tilltalades ekonomiska förhållanden. Om det finns särskilda skäl får dagsbotens belopp jämkas. Fängelse är den strängaste påföljden och döms ut efter vad som är föreskrivet för brottet eller på livstid. Fängelse får inte understiga eller i normalfallet överstiga . Om den tilltalade har begått flera brott eller återfallit i grov brottslighet kan dock det tidsbestämda straffet bli längre. Fängelsestraffet skall verkställas i en kriminalvårdsanstalt eller, när det gäller kortare fängelsestraff, genom elektronisk övervakning. Normalt friges den dömde efter att han har avtjänat två tredjedelar av strafftiden. Efter den villkorliga frigivningen följer en prövotid . 70 Gällande rätt m.m. En tilltalad kan dömas till villkorlig dom för ett brott för vilket påföljden inte bedöms kunna stanna vid böter. Villkorlig dom är en lindrigare påföljd än fängelse. Den villkorliga domen kan förenas med högst 200 dagsböter, oavsett om det för brottet är föreskrivet böter eller inte. En villkorlig dom kan också förenas med en föreskrift om samhällstjänst på lägst 40 och högst , om den tilltalade samtycker till det. I sådana fall skall rätten ange hur långt fängelsestraff som skulle ha dömts ut om fängelse i stället hade valts som påföljd. Den som döms till villkorlig dom är underkastad en prövotid . Skyddstillsyn får ådömas för ett brott för vilket påföljden inte bedöms kunna stanna vid böter. Också skyddstillsyn är en lindrigare påföljd än fängelse och även skyddstillsynen kan förenas med högst 200 dagsböter. Den kan också förenas med en föreskrift om samhällstjänst i lägst 40 och högst , om den tilltalade samtycker till det. I sådana fall skall rätten i domslutet ange hur långt fängelsestraff som skulle ha dömts ut om fängelse i stället hade valts som påföljd. En dom på skyddstillsyn kan även förenas med s.k. kontraktsvård. Också i detta fall krävs att den tilltalade samtycker och domstolen anger i normalfallet ett alternativt fängelsestraff. Domstolen kan även förena skyddstillsyn med andra föreskrifter om bland annat missbruksvård och psykiatrisk vård. Skyddstillsyn får vidare förenas med fängelse i lägst och högst . I dessa fall får rätten inte döma till böter eller meddela föreskrift om samhällstjänst. Skydds- tillsyn är förenad med övervakning under normalt och en prövotid . Överlämnande till särskild vård Överlämnande till särskild vård förekommer i olika former. Överlämnande till vård inom , som kan avse den som är , liksom sluten ungdomsvård, som gäller ungdomar som har begått brott innan de fyllt , behandlas i följande avsnitt. Om den som har begått brott kan bli föremål för vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall får domstolen överlämna åt att föranstalta om behövlig vård. Vården bedrivs vid särskilda s.k. LVM-hem. Är den tilltalade redan intagen vid Gällande rätt m.m. 71 ett sådant hem överlämnar rätten i stället till styrelsen vid hemmet att föranstalta om sådan vård. Om det i straffskalan för brottet ingår strängare straff än fängelse får överlämnande ske endast om det föreligger särskilda skäl. Om den som har begått ett brott, för vilket påföljden inte bedöms kunna stanna vid böter, lider av en allvarlig psykisk störning, får rätten överlämna honom till rättspsykiatrisk vård, om det med hänsyn till hans psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallat att han är intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård, som är förenad med frihetsberövande eller annat tvång. Om brottet har begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning får rätten besluta om särskild utskrivningsprövning, om det till följd av den psykiska störningen finns risk att han återfaller i brottslighet av allvarligt slag. Domstolen får i samband med överlämnande till rättspsykiatrisk vård döma även till annan påföljd, dock inte fängelse eller överlämnande till annan särskild vård, om det med hänsyn till den tilltalades tidigare brottslighet eller av andra särskilda skäl är påkallat. Andra följder av brott Av 1 kap. 8 § framgår att förutom påföljd kan brott föranleda förverkande av egendom, företagsbot eller annan särskild rättsverkan och skyldighet att betala skadestånd. I 20 kap. finns regler om åtalsunderlåtelse. Åklagaren får i vissa fall underlåta att väcka åtal under förutsättning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts. Det finns vidare särskilda bestämmelser om åtalsunderlåtelse för unga lagöver- trädare i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, LUL. Dessa behandlas i följande avsnitt. Det kan vidare nämnas att rätten kan meddela påföljdseftergift om det med hänsyn till vissa personliga omständigheter är uppenbart oskäligt att döma till påföljd. Slutligen kan nämnas att enligt lagen (1994:419) om brottsofferfond skall den som döms för ett eller flera brott, om fängelse ingår i straffskalan för något av brotten, i dom eller strafföreläggande åläggas att betala en avgift på (brottsofferavgift). 72 Gällande rätt m.m. 3.2.3Särskilda påföljdsregler m.m. för ungdomar LUL innehåller särskilda bestämmelser om åtalsunderlåtelse.