sou · GOB386d4 · 2001-01-01 00:00:00 — En av de viktigaste orsakerna till utvidgningen av sjukdomsbegreppet i denna lag är att kodifiera den utbredda praxis som etablerats i fråga om förebyggande förskrivning av Sjukdomsbegreppet i denna lag blir därmed också identiskt med motsvarande definition i läkemedelslagen (1992:859). En ny central och självständig nämndmyndighet inrättas med ledamöter som utses på förslag av landstingen och expertföreträdare från vissa myndigheter och andra organisationer som är verksamma inom läke- medelsområdet. Nämndens myndighetsutövande verksamhet regleras av bestämmelserna i främst förvaltningslagen. Nämnden leds av en oberoende ordförande som bör vara domstolsjurist. Nämnden kommer att arbeta under kommittéliknande former och föreslås vara samlokali- serad med i . I paragrafen anges att är ansvarig för den prövning som skall göras enligt 5 § om ett visst receptbelagt läkemedel eller vissa grupper av så- dana läkemedel skall ingå i läkemedelsförmånen enligt de kriterier som anges i nämnda paragraf. Paragrafen avspeglar den allmänna utgångspunkten att nämndens beslut avser användningen av ett visst läkemedel. Av 8 § framgår att nämnden kan göra undantag från denna huvudregel om särskilda skäl föreligger. Av kommentaren till 7 § framgår att förmånssystemet principiellt utgår från ett produktinriktat synsätt till skillnad från ett diagnosstyrt synsätt. I förevarande paragrafs första stycke föreskrivs dock att nämnden – om särskilda skäl föreligger – kan besluta att ett läkemedel skall ingå i förmånen endast för ett visst användningsområde. I vissa fall kan det finnas anledning att avvika från huvudregeln att användningen av lä- kemedlet som sådant skall subventioneras. Om det finns flera använd- ningsområden godkända för ett visst läkemedel och det skulle föreligga stora skillnader mellan dessa i fråga om subventioneringsmotiv kan ett sådant beslut komma att bli aktuellt. Det blir en fråga för nämnden att utveckla en praxis i detta avseende. I paragrafens andra stycke anges att beslut också kan förenas med andra särskilda villkor. De närmare vill- koren bör kunna utformas på olika sätt med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet. Ett villkor måste dock alltid ha ett bestämt innehåll. Det är t.ex. inte ovanligt att det saknas tillräckliga kunskaper och erfa- renheter rörande ett nyintroducerat läkemedels kliniska profil och ef- fekter. Nämnden kan i sådana fall förena ett beslut om att ett visst lä- kemedel ingår i läkemedelsförmånen med villkor om att den som an- sökt om att läkemedlet skall ingå i förmånen inom skall komma in med kompletterade dokumentation. Nämnden tar sedan ny ställning till om läkemedlet skall ingå i läkemedelsförmånen. Ett sådant villkorat beslut kan i vissa fall vara ett lämpligt alternativ till ett rent avslagsbeslut. Ett ytterligare villkor som kan vara motiverat i fråga om vissa läke- medel är att läkemedlet endast subventioneras inom förmånen om det har förskrivits av vissa specialistläkare. Motivet bakom ett sådant vill- kor kan vara att vinna erfarenheter om läkemedlets effekter då det an- vänds i klinisk praxis. Ett sådant beslut bör i allmänhet begränsas till varefter nämnden har att ompröva beslutet i ljuset av vunna er- farenheter. För att ett läkemedel skall kunna ingå i läkemedelsförmånen måste i allmänhet ett försäljningspris ha fastställts för läkemedlet på det sätt som anges i 14 §. Vissa undantag härifrån bör dock vara möjliga. I denna paragraf anges dessa undantag, vilka avser s.k. licensläkemedel och extemporeläkemedel. kan besluta att ett sådant läkemedel skall ingå i läkemedelsförmånen. Även ett sådant läkemedel måste dock i princip uppfylla kriterierna i 5 § första stycket andra och tredje punkterna samt andra stycket för att ingå i läkemedels- förmånen. Ett läkemedel måste enligt 5 § första stycket läkemedelslagen (1992:859) vara godkänt av eller inom annan med- lemsstat i Europeiska unionen och det godkännandet erkänt av Läke- medelsverket för att få säljas i . Vissa läkemedel, företrädesvis högteknologiska sådana, kan också godkännas i en central procedur inom Europeiska unionen enligt rådets förordning (EEG) nr 2309/93 av om gemenskapsförfaranden för godkännande för för- säljning av och tillsyn över humanläkemedel och veterinärmedicinska läkemedel samt om inrättande av en europeisk läkemedelsmyndighet. I vissa fall kan dock godkänna s.k. licensförsäljning av ett icke godkänt läkemedel. Exempel på då licensförsäljning kan ifrågakomma är vid vissa ovanliga sjukdomar. Ett sådant tillstånd läm- nas efter ansökan av apotekschef eller motsvarande och kräver särskild motivering från en behörig förskrivare. De s.k. extemporeläkemedlen är läkemedel som efter förskrivning tillverkas på apotek för viss patient. Paragrafen innehåller bestämmelser om vad den som fått ett läkemedel godkänt har att iaktta i samband med en ansökan om att ett läkemedel skall ingå i läkemedelsförmånen. Bevisbördan för att kriterierna i 5 § är uppfyllda vilar på sökanden. Sökanden skall förebringa den utredning som behöver för att kunna ta ställning till om kraven i 5 § är uppfyllda. Denna utredning torde ofta baseras på den dokumentation som legat till grund för godkännandet. Sekretess enligt 8 kap. 6 § sekretesslagen (1980:100) gäller för den utredning som sökanden ger in till . Paragrafen anger att beslut av som avses i 5 § skall fattas inom den tid regeringen föreskriver. Bakgrunden till be- stämmelsen är det s.k. transparensdirektiv som gäller inom EU och som förbundit sig att efterfölja (rådets direktiv /105/EEG). Arti- kel 6 i direktivet anger vilka handläggningstider som skall iakttas när den som fått ett läkemedel godkänt ansöker om att det skall ingå i läkemedelsförmånen. I dessa fall skall medlemsstaterna se till att beslut fattas och delges sökanden efter det att ansökan kommit in till nämnden. Om handläggningen av fastställande av försäljnings- pris och nämndens prövning samordnas kan tidsfristen utsträckas med . Regeringen bör få i uppgift att i förordning föreskriva om handlägg- ningstider för nämnden. I paragrafen anges att regeringen på motsvarande sätt som gällt tidigare enligt lagen (1996:1150) om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. har möjlighet att meddela föreskrifter om att ett visst receptfritt läkemedel eller en viss grupp av sådana läkemedel skall ingå i förmå- nen. Regeringen har med stöd av detta bemyndigande i 3 § förord- ningen (1996:1294) om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. föreskrivit att receptfria läkemedel får omfattas av högkostnadsskydd enligt den tidigare lagstiftningen om läkemedlet behövdes för behand- ling av sådan långvarig sjukdom för vilken erfordras kontinuerlig be- handling under eller återkommande behandling per behandlingsperiod. Av paragrafens första punkt framgår att sådana medel som förskrivs enbart i födelsekontrollerande syfte av läkare eller barnmorskor om- fattas av läkemedelsförmånen enligt 16 § om ett försäljningspris har fastställts på det sätt som anges i 14 §. Bestämmelsen motsvarar 2 § första punkten lagen (1996:1150) om högkostnadsskydd vid köp av lä- kemedel m.m. Av andra punkten framgår att förbrukningsartiklar av engångska- raktär som behövs för att tillföra kroppen ett läkemedel eller som be- hövs för egenkontroll av medicinering och som förskrivits av läkare, tandläkare, sjuksköterska eller legitimerad tandhygienist omfattas av lagen. Den enskilde skall alltså betala för sådana förbrukningsartiklar upp till högkostnadsgränsen. Därefter utgår sådana artiklar utan kost- nad för den enskilde utöver den expeditionsavgift som skall utgå om . Vid samtidigt uttag av läkemedel och sådan förbrukningsartikel som behövs för att tillföra kroppen läkemedlet eller som behövs för egenkontroll av det uttagna läkemedlet skall bara en expeditionsavgift utgå. Bestämmelsen innebär en inskränkning i förhållande till vad som f.n. gäller enligt lagen (1996:1150) om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. Andra hjälpmedel än nu sagts ingår således inte i la- gen. Detsamma gäller förbrukningsartiklar som behövs vid stomi. Sjukvårdshuvudmannen får ta ställning till i vilken utsträckning sådana förbrukningsartiklar och hjälpmedel skall utgå gratis eller mot avgift. Sjukvårdshuvudmannen kan avgöra om hjälpmedel som kan återanvän- das skall bli den enskildes egendom eller bara överlämnas som lån, gratis eller mot avgift. Paragrafen motsvarar 3 § lagen (1996:1150) om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. Paragrafen motsvarar 5 § lagen (1996:1150) om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. I paragrafen finns bestämmelser om läkemedelsförmånens materiella innehåll. Med läkemedelsförmån avses enligt paragrafens första stycke ett skydd mot höga kostnader vid inköp av förmånsberättigade varor som avses i 5, 12 och 13 §§. Av paragrafens andra stycke framgår att sedan förmånsberättigade varor för ett visst belopp har inköpts av en förmånsberättigad person endast en expeditionsavgift skall betalas. När den sammanlagda kostnaden för inköp av förmånsberättigade varor som den förmånsberättigade köper räknat från första inköpstill- fället således överstiger skall vid ytterligare inköp av så- dana varor endast en expeditionsavgift betalas. Expeditionsavgiftens storlek framgår av 17 §. I paragrafens tredje stycke finns vissa särregler för det fall en föräl- der eller föräldrar gemensamt har flera barn i sin vård. Be- stämmelsen motsvarar 4 § tredje stycket lagen (1996:1150) om hög- kostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. den för inköp av förmånsberättigade varor som avgör när förmånen inträder är i dessa fall reducerad till . Därefter skall endast en expeditionsavgift betalas enligt vad som fram- går av 17 § vid ytterligare inköp av förmånsberättigade varor till något av barnen. I denna paragraf finns bestämmelser om den expeditionsavgift som av- ses i 16 §. Sedan de sammanlagda kostnaderna för inköp av förmånsbe- rättigade varor som en förmånsberättigad person köper som anges i 16 § överstiger skall enligt paragra- fens första stycke vid ytterligare inköp av förmånsberättigade varor un- der ettårsperioden endast en expeditionsavgift betalas. Denna expedi- tionsavgift utgår med för varje förmånsberättigad vara, eller, om varans pris är lägre, med detta belopp. I paragrafens andra stycke anges ett kostnadstak för hur mycket en förmånsberättigad person maximalt kan komma att få betala i expedi- tionsavgifter som framgår av 16 §. Kostnadsta- ket är satt till . Paragrafen motsvarar i huvudsak 4 a § lagen (1996:1150) om högkost- nadsskydd vid köp av läkemedel m.m. Beloppstalet i paragrafen har dock justerats med hänsyn till bestämmelserna om expeditionsavgiften i 17 §. Paragrafen motsvarar 6 § lagen (1996:1150) om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. Reglerna om prisnedsatta livsmedel är föremål för en översyn inom . Paragrafen motsvarar i sak 9 § lagen (1996:1150) om högkostnads- skydd vid köp av läkemedel m.m., men har genomgått vissa redaktio- nella och språkliga förändringar. Paragrafen motsvarar 11 § lagen (1996:1150) om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. Paragrafen motsvarar 10 § lagen (1996:1150) om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. Paragrafen motsvarar 12 § lagen (1996:1150) om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. Paragrafen innehåller bestämmelser om överklagande av Läkemedels- förmånsnämndens och enskilda landstings beslut enligt denna lag eller enligt en föreskrift som har meddelats med stöd av lagen. I avsnitt 22.3 har redovisats vilka överväganden som ligger till grund för bedömningen att nämndens beslut som innefattar myndig- hetsutövning bör kunna överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Att beslut skall kunna överklagas hos allmän förvaltningsdomstol framgår också av 22 a § förvaltningslagen. Av detta lagrum framgår vidare att prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Motsva- rande bestämmelser finns i 28 § läkemedelslagen (1992:859) samt i 13 § lagen (1996:1152) om handel med läkemedel. Även ett landstings beslut enligt 23 § rör enskildas rätt i Europa- konventionens mening och bör därför på motsvarande sätt kunna över- klagas till allmän förvaltningsdomstol. I paragrafen bemyndigas regeringen att meddela ytterligare föreskrifter om arbetsformer och sammansättning. Regeringen bemyndigas också att utse ledamöter i nämnden. Utred- ningen har i avsnitt 22.3 närmare berört dessa frågor. 1. och 2. Under dessa punkter anges när lagen träder i kraft och att lagen (1996:1150) om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. och den till lagen hörande förordningen (1996:1294) om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. då upphör att gälla. Under denna punkt i övergångsbestämmelserna anges den allmänna princip som bör gälla för det befintliga sortimentet av receptbelagda läkemedel i samband med en övergång till en ny ordning för den of- fentliga subventioneringen av läkemedel. Receptbelagda läkemedel som godkänts för försäljning före ikraft- trädandet av denna lag och för vilka ett försäljningspris fastställts på det sätt som anges i 14 § skall således ingå i läkemedelsförmånen om inte beslutar annat. Enligt 1 § lagen (1996:1150) om högkostnadsskydd vid köp av läkeme- del m.m. får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om att ett visst receptbelagt läkemedel eller en viss grupp av sådana läkemedel inte skall omfattas av högkostnads- skydd. Regeringen har i 2 § förordningen (1996:1294) om högkostnads- skydd vid köp av läkemedel m.m. och i bilaga 1 till förordningen angett vilka receptbelagda läkemedel som inte skall omfattas av högkostnads- skyddet. I övergångsbestämmelserna föreskrivs att de receptbelagda läkeme- del som undantagits från högkostnadsskyddet enligt vad som här nämnts inte heller skall ingå i läkemedelsförmånen. kan dock besluta annat. 36.2Förslag till Lag om ändring i läkemedelslagen (1992:859) Paragrafen innehåller bestämmelser om förordnande och utlämnande av läkemedel. Den föreslagna ändringen innebär att ett nytt tredje stycke införs i paragrafen som föreskriver att ett recept skall vara försett med uppgift som identifierar den arbetsplats som förskrivaren tjänstgör vid. Denna information skall återfinnas på receptet i form av en särskild kod. Denna benämns arbetsplatskod. Av tekniska skäl är det nödvändigt med en särskild övergångsbe- stämmelse för telefonrecept och recept eller rekvisition som överförts till genom telefax. Regeringen bemyndigas att fastställa den tidpunkt då den nya bestämmelserna skall tillämpas för sådana recept. 36.3Förslag till Förordning om ändring i sekretessförordningen (1980:657) I bilagan till sekretessförordningen (1980:657) anges i vilken utsträck- ning sekretess gäller enligt 8 kap. 6 § sekretesslagen (1980:100) i stat- liga myndigheters verksamhet, som består i utredning, planering, prisreglering, tillståndsgivning, tillsyn eller stödverksamhet med avse- ende på produktion, handel, transportverksamhet eller näringslivet i öv- rigt för uppgifter bl.a. om en enskilds affärs- eller driftsförhållanden, uppfinningar eller forskningsresultat, om det kan antas att den enskilde lider skada om uppgifterna röjs. I bilagan införs en ny punkt 123 som anger att verksamheten består i utredning i ärenden om ett läkemedel skall ingå i läkemedelsförmånen enligt lagen (2001:000) om läkemedelsförmån. 36.4Förslag till Lag om ändring av hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) Tillägget i paragrafen betyder att också kostnadseffektivitetsprincipen får betydelse när det gäller målet för sjukvården. Människovärdesprin- cipen är grundläggande för alla samhällsinsatser och då även för insat- ser inom hälso- och sjukvården. Behovs-solidaritetsprincipen har pri- mär betydelse för vilka insatser som hälso- och sjukvården skall er- bjuda. Även om den principen skall iakttas före kostnadseffektivitets- principen skall relationen mellan kostnad och nytta vägas in vid prio- riteringar så att inte orimliga konsekvenser uppstår för enskilda pati- enter eller patientgrupper. Bestämmelsen innebär att kan erbjuda de patienter som får hemsjukvård läkemedel utan kostnad. Hemsjukvård kan antingen vara sjukhusanknuten eller knuten till en distriktsläkarmottagning. Med hemsjukvård avses sådan vård i den enskildes hem där patientens till- stånd kräver regelbundna besök av hälso- och sjukvårdspersonal enligt särskild överenskommelse mellan patienten och sjukvårdshuvudman- nen. Läkemedel som ordineras av ansvarig läkare kan tas ut ur läkeme- delsförråd som svarar för och utdelas till patienten i sam- band med att hälso- och sjukvårdspersonal besöker patienten i dennes hem. föreskrifter och allmänna råd Läkemedelshante- ring i hälso- och sjukvården (SOSFS 2000:1) anger vad som skall iakt- tas vid ordinationer och utdelning av läkemedel. Genom bestämmelsen i 4 § sista stycket i den föreslagna lagen (2001:000) om läkemedelsförmån undantas utdelning av läkemedel i hemsjukvård från reglerna i den lagen. Bakgrunden till den föreslagna bestämmelsen har behandlats i avsnitt 28.2. kan efter framställning från kommunen besluta att läkemedelsförråd får inrättas vid en boendeform för äldre. Det rör sig om två typer av förråd, fullständiga förråd och akutförråd. I de fullständiga förråden skall finnas flertalet av de olika läkeme- del som behövs för de boendes vård och behandling vid den aktuella enheten. Läkare ordinerar de läkemedel som den boende behöver. Sjuksköterska tar ut läkemedlet ur förrådet och svarar för att det över- lämnas till den enskilde. Ordination kan även ske enligt generella di- rektiv från läkare. Sjuksköterska kan då enligt dessa direktiv ta ut och överlämna läkemedel till de boende. Till förrådet kan även föras de lä- kemedel som den enskilde har med sig då han eller hon flyttar till boendeformen. Dessa läkemedel används då i första hand för den en- skilde. När förpackningen är slut tar läkaren ställning till vilka läkeme- del ur förrådet som den boende skall ha. Den boende betalar ingenting för de läkemedel som tas ut ur förrådet. För att besluta om att inrätta ett fullständigt läkemedelsförråd vid en boendeform för äldre krävs naturligtvis starka skäl. Det skall vara vid sådana enheter där personer med allvarliga sjukdomar eller kraftiga demenstillstånd bor. De skall i princip inte själva kunna klara av att in- förskaffa och använda de läkemedel som de behöver. Varje boende skall erbjudas att utnyttja den särskilda förmån det in- nebär att gratis få de läkemedel han eller hon behöver ur förrådet. Den enskilde kan välja att inte utnyttja förmånen utan även fortsättningsvis vända sig till en särskild läkare för att få recept på de läkemedel som han eller hon behöver och själv eller genom ombud hämta ut läkemed- len på apotek. Den enskilde får i så fall betala den egenavgift som alla skall betala enligt den föreslagna lagen om läkemedelsförmån. Det skall även vara möjligt för att efter framställning från kommunen besluta att inrätta akutförråd vid andra boendeenheter för äldre än som sägs ovan. Vid dessa enheter får de boende läkemedel förskrivna i vanlig ordning genom recept. I akutförrådet får förvaras de läkemedel som de boende fått utskrivna i vanlig ordning av läkare samt vissa läkemedel som kan behövas för olika akuta situationer. Läkare kan enligt generella direktiv ordinera läkemedel för sådana situationer. Sjuksköterska svarar för uttag av läkemedel som ordinerats enligt gene- rella direktiv. Vilka läkemedel som skall finnas i ett fullständigt förråd bör vara en uppgift för den medicinskt ansvarig sjuksköterskan () att i sam- råd med ansvarig läkare ta ställning till. Vilka läkemedel som kan få ingå i ett akutförråd tar ställning till efter att ha samrått med och ansvarig läkare. kan även besluta att läkemedel som kan behövas i den hemsjukvård som kommunen svarar för får tas ur ett förråd vid en bo- endeenhet. Det kan t.ex. vara lämpligt då det är fråga om en person som vårdas hemma i livets slutskede eller i andra fall då det kan bedömas att den enskilde inte själv har möjligheter att skaffa och använda de läkemedel som han eller hon behöver. Rekvisition av läkemedel till förrådet får ske av därtill behörig hälso- och sjukvårdspersonal. Som framgår av 5 kap. 1 § Socialstyrel- sens föreskrifter och allmänna råd, SOSFS 2000:1 (M), Läkemedels- hantering i hälso- och sjukvården, krävs, för att få rekvirera läkemedel till fullständigt förråd eller akutförråd, att vederbörande sjuksköterska har namngivits i den lokala instruktionen för läkemedelshantering. Så- dan instruktion kan lämpligen utformas av kommunens verksamhets- chef i samråd med samt ansvarig läkare och representant för . 36.5Förslag till Lag om ändring i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område Skyldigheter för hälso- och sjukvårdspersonal. Beträffande tillägget i paragrafen hänvisas till vad som anförts under det tillägg som föreslås i 2 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Även för yrkesutövarna inom hälso- och sjukvården är det viktigt att utifrån principen om alla människors lika värde med beaktande först av behovs-solidaritetsprincipen överväga relationen mellan kostnad och nytta av de insatser de har att erbjuda. Det betyder då att hälso- och sjukvårdspersonalen i sin yrkesutövning skall utnyttja sin kompetens och sin tid så effektivt att den kan komma så många patienter som möjligt till godo. tillsyn skall inte omfatta vårdgivarnas och yrkesutöv- arnas skyldighet att iaktta att hälso- och sjukvården bedrivs så kost- nadseffektivt som möjligt. Genom tillägget klarläggs att styrelsens till- syn inte omfattar detta. Tillägget i paragrafen pekar på betydelsen av att i sin tillsyn uppmärksammar att såväl vårdgivarna som hälso- och sjuk- vårdspersonalen bedriver hälso- och sjukvårdsverksamhet så att den inte strider mot vad som gäller enligt vetenskap och beprövad erfaren- het. Detta betyder t.ex. att förskrivningar av läkemedel inte får ske en- ligt indikationer som strider mot vetenskap och beprövad erfarenhet. 36.6Förslag till Lag om ändring av sekretesslagen (1980:100) Sekretess med hänsyn främst till skyddet för enskilds personliga förhållanden Bestämmelsen innebär att det införs sekretess hos myndigheter inom hälso- och sjukvården för uppgifter som hänför sig till förskrivnings- mönster hos läkare och andra som förskriver läkemedel. Det är fråga om ett rakt skaderekvisit. Den som disponerar över uppgiften skall vara helt klar över att utlämnande av uppgiften kan innebära betydande men för den som uppgiften avser, för verksamheten som sådan eller för de patienter som vårdas eller har vårdats vid den aktuella enheten. Med patienter avses patienter som grupp. Enskilda patienter har ett ännu starkare sekretesskydd enligt 1 § i samma kapitel. Särskilt yttrande av experten , Jag ställer mig ytterst tveksam till de förslag till förändringar i kon- struktionen av läkemedelsförmånen som utredningen föreslår. Uppslut- ningen kring våra gemensamma trygghetssystem är stark. Som med- borgare är man beredd att bidra till systemen förutsatt att de ger skydd mot höga egna kostnader när man drabbas av ohälsa. Utredningens för- slag innebär försämringar av läkemedelsförmånen som kan riskera både den grundläggande tryggheten som förmånen förväntas ge och uppslut- ningen kring trygghetssystemen. Utredningen föreslår ingen subvention förrän patienten köpt läke- medel för . Därtill kommer expeditionsavgifter för uttag över denna gräns. För högkonsumenter av läkemedel kan förslagen in- nebära en kostnadsökning på . Förslagen kan därför komma att innebära en stor ekonomisk belastning för vissa patientkate- gorier med underanvändning av läkemedel som följd. Den höga egen- andelen kan dessutom leda till att patienterna inte anser sig ha råd att lösa ut sina läkemedel. Dessa likviditetsproblem anser utredningen att man kan lösa genom en utökad användning av delbetalningssystemet. Erfarenheterna av delbetalningssystemet visar att inom åldersgruppen med den högsta läkemedelsanvändningen finns en uppenbar ovilja att utnyttja delbetalningssystemet.