sou · GOB362d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Utredningen har i avsnitt 5.2.4 tagit ställning för att en framtida konkurs- tillsyn bör vara organiserad som en självständig myndighet utan anknyt- ning till KFM. I avsnitt 5.9.1 kommer utredningen att diskutera den nya tillsynsmyndighetens närmare organisation. En grundläggande tanke är där att den offentliga tillsynen skall utövas av en rikstäckande, men regionalt förankrad myndighet med en centralt placerad funktion i . Full- följs nu nämnda förslag, blir det inte längre naturligt att RSV – såsom nu – utgör en central förvaltningsmyndighet för den offentliga konkurstillsy- nen. Det skulle för övrigt kunna föranleda en kritik för dubbla roller motsvarande den som anförts beträffande TSM:s koppling till KFM. En central funktion på området bör höra under rättsväsendet. I fråga om RSV:s nuvarande roll gäller att verket inte kan utfärda bin- dande föreskrifter för TSM. RSV:s primära uppgift består i att utfärda riktlinjer och meddela allmänna råd. Tanken har ursprungligen varit att verket även skulle svara för utbildning och utforma blanketter (se prop. 1978/79:105 s. 196 och 2 kap. 2 § första stycket 2 förordningen 1988:784 med instruktion för exekutionsväsendet). Av den internrevision RSV gjort om konkurstillsynen vid KFM framgår bl.a. att det före- kommit få utbildningar och att erfarenhetsutbyten avstannat, det senare på grund av resursbrist hos RSV. Däremot förekommer fortlöpande samman- komster mellan företrädare för , enhetscheferna vid och kon- kursförvaltarna, där företrädesvis materiella frågor diskuteras (se RSV:s internrevision 1999–01–15 Konkurstillsynen vid kronofogdemyndighe- terna). RSV:s centrala funktion beträffande konkurstillsynen har bl.a. tagit sig uttryck i utfärdandet av riktlinjer (se avsnitt 2.3.3). Nämnda riktlinjer tjä- nar främst som handlingsregler för vilka formella åtgärder TSM bör vidta i tillsynsarbetet i allmänhet. T.ex. har RSV förordat att TSM bör ha kon- takter med myndigheter, banker m. fl. i syfte att få impulser till hur för- valtningen kan förbättras eller utvecklas. RSV har också bl.a. uttalat sig om vilka faktorer som särskilt bör beaktas i samband med hanteringen och avvecklingen av boet. I rekommendationer m.m. om tillsynsverksamheten vid kronofogdemyndigheternas enheter för tillsyn i konkurser (se RSV:s meddelanden –09–20, RSV Ex 1999:2) ges anvisningar om att TSM bör utnyttja sin rätt att bli hörd i varje enskilt ärende när tingsrätten utser konkursförvaltare, att TSM skall iaktta aktiva och tidiga tillsynsåtgärder och hur TSM bör förfara i samband med att förvaltaren hör myndigheten med tillämpning av 7 kap. 10 § KL. I RSV:s publikation Konkurs, Företagsrekonstruktion & Ackord, utgåva 4, 1998, finns förslag t.ex. i vilka avseenden TSM lämpligen bör vara särskilt aktiv. Som synes tar RSV:s roll främst sikte på hur TSM bör handla i olika situationer. Med andra ord är det fråga om normer för tillsynsarbetet hos TSM. Riktlinjerna avser alltså inte konkursförvaltningen, låt vara att den- na indirekt kan påverkas genom att TSM vid tillämpningen av t.ex. 7 kap. 10 § KL förordar en viss lösning. TSM:s roll var ursprungligen tänkt att innefatta vägledning för förval- tarna i praktiska och rättsliga frågor, allt i syfte att främja enhetligheten i tillämpningen av bestämmelser rörande konkursförvaltning. RSV förut- sattes bistå TSM med utbildningsinsatser (se prop. 1978/79:105 s. 286 f.). Av enkätsvaren från TSM om vilka insatser myndigheterna gör för väg- ledning framgår att myndigheterna främst lämnar information i skriftlig form. TSM i ger ut . Där finns också en grupp (den s.k. DKT-gruppen) med representanter för domstolar- na, konkursförvaltarna och TSM för informationsutbyte. I några regioner anordnas konferenser och förvaltarträffar samt sker även informationsut- byte när TSM gör besök hos enskilda förvaltare. Behovet av vägledande riktlinjer på konkursområdet gör sig gällande på olika sätt och med växlande styrka beroende på vem inom avnämarkretsen man åsyftar. För statens företrädare, dvs. domstolen och tillsynsmyndig- heten, kommer önskemålet om enhetlig tillämpning av reglerna om kon- kursförfarandet i förgrunden. Det minskar kostnaderna för verksamheten och gagnar effektiviteten. En brist i nuvarande ordning är att åtskilliga bestämmelser i inte tillämpas på ett enhetligt sätt över landet. Av sva- ren på utredningens enkät /98 till TSM framgår att t.ex. olika ord- ningar utvecklats för att utse konkursförvaltare och för att granska förval- tarens slutredovisning. En sådan bristande enhetlighet blir uppenbarligen till nackdel för en effektiv konkurstillsyn. Behovet av riktlinjer från en central instans i nu nämnda hänseenden framstår å andra sidan inte längre som lika stort som . ningens förslag att tillsynsorganet skall vara en myndighet, som skall vara helt självständig (se avsnitt 5.9.1) och att i KL dels precisera ändamålen med konkurstillsynen, dels ge tillsynsorganet rätt att göra prioriteringar i tillsynsarbetet minskar i viss mån behovet av vägledande normer (se 7 kap. 25 § och 26 § samt 13 kap. 5 § KL i utredningens lagförslag). I samma riktning verkar vissa andra av utredningens förslag, såsom tanken på in- rättande av särskilda regionala bedömningsorgan (konkursförvaltarråd) för att avgränsa förvaltarkretsen (se avsnitt 5.3.3.7). Även med detta i minnet kommer det också i fortsättningen att finnas ett behov av att fylla ut den författningsmässiga regleringen med vägledande uttalanden från en central instans. Det gäller inte bara konkurstillsynen utan får aktualitet också för domstolarna genom att dessa i vissa avseenden, t.ex. vid prövningen av förvaltarens arvode, kan ha ett intresse av vägledning i fråga om hur stora krav som kan ställas på utformningen av en arvodesframställan. När det gäller konkursförvaltarna ter sig saken delvis annorlunda. Sät- ten att förvalta en konkurs kan variera stort beroende på den enskilda kon- kursens omfattning och beskaffenhet. Det åligger förvaltaren att självstän- digt och på bästa sätt förvalta konkursboet. I detta kan t.o.m. sägas ligga ett krav på en olikartad tillämpning av beroende på situationen i det enskilda fallet. Detta hindrar emellertid inte att vägledande riktlinjer kan behövas för vissa tillämpningsfrågor av principiell karaktär. En ny självständig tillsynsmyndighet kan visserligen genom förändrade arbets- metoder antas få en bättre kunskap om förvaltningen i stort. Men denna kunskap bör på något sätt komma förvaltarna och andra aktörer i konkurs- förfarandet till godo. Ett sätt att förmedla sådan kunskap är att bearbeta den i ett centralt organ, vilket sedan utfärdar rekommendationer i olika ämnen. Mycket av det arbete en konkursförvaltare gör grundar sig på övervä- ganden som inte har direkt samband med tillämpningen av en uttrycklig bestämmelse i KL eller annan författning. Konkurshanteringen rymmer en mängd praktiska frågor av skiftande slag. Det är ofta fråga om rent affärs- mässiga bedömningar som står i förgrunden vid avveckling av ett kon- kursbo. Sådana frågor kan följaktligen inte i någon större utsträckning bli föremål för prövning av domstol. Därmed kan man inte heller falla tillbaka på rättspraxis för att få vägledning. Det är heller inte lämpligt eller ens möjligt att i författning söka lägga fast lösningar på alla uppkommande spörsmål. Redan konkursernas skiftande art lägger hinder i vägen för det. Även om en fråga prövas av domstol rör den ett enskilt fall. Det är inte säkert att den lösning som valts i detta fall har tillämpning i andra situatio- ner. Dessutom kännetecknas domstolspraxis av en eftersläpning i tiden. Konkursförvaltarna kan vara intresserade att relativt snabbt få svar på en viss fråga. I och för sig är det en tänkbar lösning att låta den nya tillsynsmyndig- heten svara för central information och vägledning i praktiska och rättsliga frågor. Det kräver emellertid att myndigheten tar inte obetydliga resurser i anspråk för att t.ex. utforma riktlinjer samt ordna kurser och sammankalla deltagare. Det kan diskuteras om detta är den lämpligaste vägen att lösa frågan. Med den fördelning av aktörernas roller i konkurs som utredningen förordar, t.ex. ett utökat inflytande för borgenärerna i konkursförvaltarrå- den (se avsnitt 5.3), möjligheten att bilda en borgenärskommitté (se avsnitt 5.6.3) och förslaget att anförtro beslut om bevakningsförfarande åt kon- kursförvaltaren (se avsnitt 5.6.2), är det mindre väl förenligt att vidga det rent statliga inflytandet över konkurshanteringen. Det har vidare varit svårt att få förtroende för RSV:s verksamhet på området, eftersom t.ex. borge- närsintressen inte varit representerade i denna. Motsvarande gäller förval- tarkårens intressen. En bättre lösning är enligt utredningens mening att berörda aktörer i samförstånd och på frivillighetens väg efter hand försöker lösa uppkom- mande förvaltningsfrågor genom att så långt möjligt enas om lämpliga lösningar. Samma synsätt gör sig gällande beträffande t.ex. utseende och arvodering av förvaltare. Därigenom blir det lättare att få genomslag hos konkursförvaltarna och andra aktörer i konkursförfarandet för de principer som bör gälla i olika sammanhang, (jfr den ordning som tillämpas i fråga om vad som anses vara god redovisningssed, 8 kap. 1 § bokföringslagen, BokfL). Med en allsidig sammansättning av ett centralt, rådgivande organ kan så gott som samtliga aktörer få en möjlighet att uttrycka sin mening i aktuella frågor av generellt slag. Om nämnda frågor tas upp till behandling på ett sådant sätt vinner man såväl tid som resurser som annars skulle gått åt för t.ex. en domstolsprocess. Därmed bidrar man ytterst till att kostna- derna vid konkurs hålls nere. Dessutom är det slumpmässigt vilka frågor som kommer under domstolarnas bedömning. När det gäller frågor rörande konkursförvaltning kan i och för sig häv- das att förvaltarnas egen organisation, Konkursförvaltarkollegiernas Före- ning, delvis fyller behovet av information och riktlinjer för förvaltarnas del (jfr avsnitt 2.4.4.2). Att undanta sådana frågor från verksamhetsområ- det för ett centralt, rådgivande organ är dock inte någon lämplig lösning. Man förlorar då den möjlighet till samförstånd mellan olika aktörer på området som är en viktig förutsättning för bildandet av ett sådant organ. Gränsen mellan frågor rörande konkursförvaltning och spörsmål om tillsy- nen över denna är vidare flytande. En fråga om t.ex. förvaltarens skyldig- het att samråda med tillsynsorganet enligt 7 kap. 10 § KL rör både förval- tarna och dem som företräder tillsynsfunktionen. Det skulle därför i prak- tiken knappast vara möjligt att dra upp en bestämd gräns mellan frågor som uteslutande rör förvaltarna och andra spörsmål. Det kan också påpe- kas att någon sådan begränsning av det rådgivande organets uppgifter inte gjorts när man inrättat den finska Delegationen för konkursärenden resp. det norska (se avsnitt 3.3.2 och 3.4.2). Erfarenheterna från dessa länder är goda. Enligt utredningens mening finns det fullgoda skäl att inrätta ett sådant centralt organ som efterlysts. Ett lämpligt namn på organet är Konkurs- rådet. Det är en rad frågor som möter om man vill fullfölja den nu väckta tanken. Vilken funktion bör rådet ha? Skall det ha endast en rådgivande funktion? För vem eller vilka organ bör rådet främst inrättas? Vilka frågor skall rådet behandla? Hur skall rådet vara sammansatt? Hur skall ledamö- terna utses? Vilka arbetsformer skall tillämpas? Hur skall rådets ställ- ningstaganden publiceras? Vilka kostnader kan uppkomma? Man bör även ta ställning till rådets rättsliga status. Bör det vara ett offentligt eller privat organ? I det sammanhanget inställer sig frågor om t.ex. allmänna hand- lingars offentlighet. I följande avsnitt behandlar utredningen funktion och sammansättning. Frågor som närmast rör organisation, t.ex. dess rättsliga status, antalet ledamöter, arbetsformerna i rådet och vem som formellt utser ledamöterna samt uppkommande kostnadsfrågor, tas upp i avsnitt 5.9.2. Utredningens förslag: främsta uppgift skall vara att främja en god konkursförvaltningssed samt effektivitet och enhetlighet i konkursförfarandet. Rådet skall utfärda rekommendationer i frågor om konkursförvaltning, den offentliga tillsynen över denna och därmed sammanhängande frågor. Rekommendationerna skall inte avse enskilda ärenden och skall tjäna till ledning för konkursförvaltarna och tillsynsmyndigheten. Rådet skall vara sammansatt av företrädare för konkursförfarandets ak- törer. Den övergripande uppgiften för den finska Delegationen för konkursären- den är att bistå genom att följa de förfaringssätt som tillämpas i förvaltningen av konkursbon samt genom att ta initiativ till och avge förslag om utvecklande av konkursförfarandet, god boförvalt- ningssed och övervakningen av konkursbon. avge utlåtanden och rekommendationer i dessa frågor (7 § den finska för- ordningen om förvaltningen av konkursbon 31.1.1995/111). Enligt mandatet för det norska skall rådet ha en rådgi- vande och vägledande funktion. Rådet skall verka för en effektiv, praktisk och resultatorienterad behandling av konkurser inom ramen för gällande lagar och föreskrifter samt främja en enhetlig praxis mellan olika lands- delar. Det norska avger inte remissyttranden i enskilda kon- kursärenden. Det kan ge rekommendationer i principiella frågor som rör konkursförvaltningen. Uttalandena kan ske på eget initiativ eller efter för- slag från Justisdepartementet och de organ som sysslar med konkursför- valtning. I sin verksamhet bör rådet hålla god kontakt med de organ som sysslar med praktisk konkursförvaltning. Rådet bör vara lyhört i fråga om behovet av förändringar i rutiner och författningar. I det sammanhanget kan rådet ta initiativ till åtgärder inom ramen för sitt mandat samt ge för- slag till författningsändringar. Det har även till uppgift att närmare se på koordineringen av olika myndigheters insatser i samband med konkursan- sökningar och konkursförvaltning. Rådet skall i detta avseende kartlägga förekommande problem. Förbättringar kan föreslås och initiativ till åtgär- der kan tas. I syfte att höja kompetensen hos de organ som sysslar med konkursförvaltning kan rådet ordna seminarier och kurser. Förutom att utnyttja den sakkunskap som finns representerad inom rådet bör samråd ske även med andra organ, t.ex. borgenärssammanslutningar. Ett svenskt Konkursråd bör vara ett organ i vilket kunskaper om kon- kursförvaltning och näraliggande frågor kanaliseras. Syftet med rådet bör, i likhet med vad som är fallet beträffande motsvarande organ i och , främst vara att detta skall främja enhetlighet i konkurshanteringen och klarläggande av olika spörsmål rörande konkursförvaltning. Det bör således verka för att en god konkursförvaltningssed skapas och upprätt- hålls samt verka för enhetlighet i konkursförfarandet. Härigenom ökas möjligheterna till samförstånd mellan konkursförfarandets olika aktörer. Rådets verksamhet bör i första hand gå ut på att vara ett stöd för de organ som har de primära uppgifterna beträffande konkursförvaltningen, dvs. konkursförvaltarna och tillsynsmyndigheten. Förvaltarnas uppgifter kännetecknas väsentligen av ställningstaganden i praktiskt hänseende. Det kan gälla t.ex. försäljningsåtgärder, eventuell misstanke om brott och hö- rande av TSM enligt 7 kap. 10 § KL. Indirekt kan rekommendationer rö- rande förvaltningen vara ett stöd även för tillsynsorganets verksamhet när detta skall avgöra inriktningen av sin kontroll, t.ex. hur omfattande granskningen av olika dokument bör vara och behovet av besök hos ett konkursföretag. Det ligger annorlunda till med förhållande till domsto- larna. Dessa har väsentligen att fatta formella beslut i konkurshanteringen. Men även här kan rekommendationer från rådet vara till nytta. Detta aktualiserar frågan om en domstol bör kunna begära ett yttrande från rådet i ett pågående konkursärende. Utredningen anser att man inte bör tillägga rådet en sådan funktion. Ett system med yttranden i enskilda fall skulle inte fungera utan tidsutdräkt och dryga kostnader. Behovet av prejudikatbildning i konkursärenden bör liksom tillgodoses av . Inte heller denna domstol bör kunna kräva att rådet yttrar sig i enskilda konkursärenden. Uppkommer emellertid en fråga om tolkning av en av rådet utfärdad rekommendation, bör det stå rådet fritt att efter begäran uttala sig i frågan. bör ha frihet att själv bestämma i vad mån det kan utgöra ett stöd för även andra organ. Sålunda bör det stå rådet fritt att t.ex. vända sig till regeringen med förslag i ett lagstiftningsärende. Även organisatio- ner och enskilda kan vilja höra av sig beträffande sådant som rör konkurs- förvaltning och näraliggande frågor. Men det bör inte vara möjligt för des- sa intressenter att nyttja i syfte att t.ex. få ett expertutlåtande i ett enskilt mål. bör således – i likhet med förhållandena i och – uttala sig i olika konkursrättsliga frågor i form av allmänna rikt- linjer eller rekommendationer. Rådet kan självt initiera frågor och avge förslag. Därigenom tillgodoses önskemål från borgenärer, konkursförvalta- re m.fl., vilka genom sina resp. organ kan föra fram propåer. Naturligtvis kan även andra än de organ som är representerade göra framställningar hos rådet. Bl.a. kan domstolarna och initiera frågor av mera allmänt slag som inte är knutna till ett enskilt konkursärende. En förutsättning för att skall kunna ha en funktion av nu antytt slag är att organets verksamhet är permanent. Som föreslås i det följande kan det vara lämpligt att rådet sammanträder med vissa interval- ler. Vad som har sagts nu innebär att rådet inte bör utgöra en sådan särskild arvodesnämnd som omnämns i utredningens ursprungliga direktiv. Be- träffande arvodesprövningen hänvisas vidare till framställningen i avsnitt 5.4.4.2. Frågor som kan behandla Det är inte möjligt att uttömmande ange vilka frågor bör ta befattning med. Syftet med rådet är att detta skall ge vägledning i frågor där det saknas uttryckliga föreskrifter eller då man vid tillämpningen av någon bestämmelse i KL erfarit att den inte är tillräckligt preciserad. I förgrunden står konkursförvaltning och därmed sammanhängande frågor. Rådet bör främja utvecklandet av en god konkursförvaltningssed. Det bör inte vara främmande för att i mån av möjlighet också ta sig an enstaka frågor på den materiella konkursrättens område, för den händelse dessa inte kommit upp i rättspraxis och vilkas besvarande kan underlätta förvaltarnas arbete. Härutöver bör rådet också verka för att tillsynsmyn- dighetens verksamhet bedrivs i enhetliga och rationella former. I det följande skall utredningen ge ett antal exempel på sådana spörs- mål rörande konkursförvaltning som kan tänkas ta befatt- ning med. I samband därmed skall beröras några frågor av betydelse för konkurstillsynens verksamhet liksom för de konkursförvaltarråd som ut- redningen föreslagit i avsnitt 5.3.3.7. Till en början kan nämnas praktiska frågor rörande formerna för för- säljning av tillgångar. När bör t.ex. en fastighetsmäklare anlitas för för- säljning av fast egendom? Bör en försäljning ske på exekutiv auktion eller på annat sätt (8 kap. 6 § KL)? Enligt vilka principer bör förvaltaren fort- sätta att driva in fordringar eller försälja dem (8 kap. 14 § KL)? Enligt vilka principer bör driften av gäldenärens rörelse fortsätta ( 8 kap. 2 § KL)? Enligt utredningsförslaget får konkursförvaltaren utökade beslutsfunk- tioner. Bl.a. anförtros förvaltaren att fatta beslut om bevakningsförfarande (se 9 kap. 1 § KL i utredningens lagförslag) och att hålla boupptecknings- sammanträde (se 6 kap. 2 a § KL i utredningens lagförslag). Dessa reform- förslag kan föra med sig krav på lösningar av praktiska och andra frågor. T.ex. kan en förvaltare uppmärksamma när bevakningstiden närmar sig slutet att en borgenär ännu inte bevakat en viss fordran. Skall förvaltaren påminna borgenären och därigenom kanske missgynna en annan borgenär? kan uttala sig i en sådan fråga. Rådet kan också ge vägled- ning i vilka fall ett bevakningsförfarande bör inledas (utöver vad som an- ges i lagtexten och motivuttalandena till nuvarande 9 kap. 1 § KL, se prop. 1986/87:90 s. 295 f.). När det gäller bouppteckningssammanträdet kan avge rekommendationer rörande t.ex. formerna för närva- rorätten vid sammanträdet. I vilka fall är det lämpligt att anordna närvaro för tillsynsorganet per telefon? Vilka begränsningar kan en förvaltare göra i fråga om rätten för olika intressenter att närvara? En annan och viktigare fråga är i vilka fall förvaltaren bör påkalla edgång för gäldenären inför domstol. För det mesta kommer det troligen att röra sig om fall där gälde- nären misstänks för brott enligt 11 kap. . Det kan inte uteslu- tas att andra hänsynstaganden gör sig gällande eller gräns- dragningsproblem uppkommer (se avsnitt 5.6.2). Viktiga frågor är vidare t.ex. formerna för kontakterna mellan konkurs- förvaltaren och andra aktörer i konkursförfarandet. Regeln om förvaltarens upplysningsplikt i 7 kap. 9 § KL är allmänt hållen och kan ge utrymme för en olikartad tillämpning. I vilken omfattning bör förvaltaren på begäran av t.ex. en borgenär avslöja att det föreligger brottsmisstanke? Det kan an- märkas att i betänkandet Ekonomisk brottslighet och sekretess (SOU 1999:53) föreslår att förvaltaren skall vara skyldig att upplysa om att han gjort brottsanmälan enligt 7 kap. 16 § KL och vad han i samband därmed erfarit först sedan han avgett slutredovisning, se betän- kandet s. 27 och 298 f. Hur långt sträcker sig vidare förvaltarens upplys- ningsskyldighet mot gäldenären när det gäller på vilket sätt förvaltaren utfört en viss åtgärd? Är han t.ex. skyldig att redogöra för vilka affärsmäs- siga principer han tillämpat? Skall det vara någon skillnad mellan upplys- ningsskyldighetens omfattning beroende av om t.ex. tillsynsmyndigheten eller någon annan aktör begärt upplysningen? kan också ge vägledning beträffande formerna för kon- kursförvaltarens skyldighet att kommunicera med tillsynsmyndigheten, särskilt berörda borgenärer och i vissa fall gäldenären enligt 7 kap. 10 § KL i utredningens lagförslag. Utredningens förslag till en ny inriktning av den offentliga konkurstillsynen (se avsnitt 5.7) innefattar att paragrafen får en ny lydelse. Ändringen innebär att tillsynsorganet självt får bestämma om det skall yttra sig. Valet görs i sin tur beroende av vilken kunskap myndigheten har om det enskilda ärendet, vilket hänger samman med gra- den av tillsyn i det. Det är därför värdefullt om uttalar sig om i vilka fall bestämmelsen bör komma till användning. Därigenom får också tillsynsmyndigheten en uppfattning om när en förvaltare kan för- väntas ha ett behov av samråd. På så sätt får myndigheten indirekt be- sked om när det kan föreligga ett särskilt kontrollbehov. uppgift blir närmast att, utöver vad som angetts i tidigare förarbetsuttalan- den (se prop. 1978/79:105 s. 273 f. och 1986/87:90 s. 264 ), ge rekom- mendationer i vilka situationer samråd bör ske. Ett exempel på det nu sagda är att utredningen föreslår att kravet på medgivande av tillsynsorganet för att egendom formlöst skall kunna över- lämnas till bäst berättigad borgenär enligt 10 kap. 4 § KL slopas. Det är tänkbart att konkursförvaltaren i sådana fall har behov av att ge till- synsmyndigheten tillfälle att yttra sig med tillämpning av 7 kap. 10 § KL (se 10 kap. 4 § KL i utredningens lagförslag och avsnitt 5.6.2). Utredning- en föreslår också att förvaltaren skall ha beslutanderätten i fråga om att inleda bevakningsförfarande (se 9 kap. 1 § KL i utredningens lagförslag och avsnitt 5.6.2). Detta kan innebära ett ökat behov av samråd med till- synsmyndigheten från förvaltarens sida i fråga om förutsättningarna för att besluta om bevakningsförfarande. kan ge närmare vägled- ning om i vilka situationer samråd bör ske.