sou · GOB370 · 2001-01-01 00:00:00 — Det är vid en jämförelse särskilt viktigt att erinra om att det i , och , till skillnad mot , inte är möjligt att döma någon till straff om han för brottet varit otillräknelig på grund av någon allvarligare psykisk störning. Sättet att uttrycka detta varierar länderna emellan. I är det, som nämnts, i stället inte möjligt att döma någon till fängelse om han begått brottet under påverkan av allvarlig psykisk störning (30 kap. 6 § BrB). Denna fråga utreds (Utredningen om ansvar och påföljder för psykiskt störda lagöverträdare, dir. 1999:39). Enligt finsk rätt, Rättegångs Balkens 17 kap. 45 §, får rätten där det anses vara av nöden, förordna att sinnestillståndet skall undersökas hos den som anklagas för brott. En misstänkt får dock inte mot sin vilja åläggas att genomgå en sådan undersökning om han inte är häktad eller han har åtalats för ett brott på vilket kan följa ett strängare straff än fängelse. Det finns i inte några formella krav på att rätten skall göra en bedömning av skuldfrågan innan den beslutar om rättspsykiatrisk undersökning. Det har emellertid sagts att i praktiken meddelas inte något beslut om undersökning förrän i slutet av huvudförhandlingen, således när bevisningen har gåtts igenom. Däremot gör rätten inte något uttalande om bevisläget i samband med beslutet såsom i . Underlaget för undersökningen är domstolens akt med åtal och för- undersökningsprotokoll samt ofta även uppgifter från belastningsregister. Härutöver inhämtas även uppgifter från sociala myndigheter, vårdjournaler, uppgifter från invandrarmyndigheter etc. Undersökningstiden är reglerad med möjlighet till förlängning med ytterligare om särskilda skäl finns. Enligt § 809 i den danska retsplejeloven skall den misstänkte underkastas rättspsykiatrisk undersökning (mentalundersögelse) när detta befinns vara av betydelse för sakens avgörande. Det finns inte några krav på att misstanken om brottet skall ha nått någon formaliserad nivå för att en undersökning skall kunna komma till stånd. Det krävs alltså inte att rätten skall göra någon bedömning av skuldfrågan innan den beslutar om rättspsykiatrisk undersökning. Om den misstänkte inte uttryckligen samtycker till undersökningen kan den bara äga rum efter beslut av domstol (retskendelse). Domstolen skall göra en samlad bedömning av omständigheterna, t.ex. av vad som kommit fram om den misstänktes person och vad det är fråga om för typ av brott. Undersökningen skall bl.a. söka klarlägga hur den misstänktes psykiska tillstånd var för brottet. Undersökningen brukar därför inte påbörjas förrän brottsutredningen har nått en viss nivå. I regel skall åklagaren ha formulerat gärningsbeskrivningen genom ett åtal. Underlaget för undersökningen är, såsom i , domstolens akt med åtal och förundersökningsprotokoll samt ofta även uppgifter från belastningsregister. Härutöver inhämtas även uppgifter från sociala myndigheter, vårdjournaler, uppgifter från invandrarmyndigheter etc. Flertalet undersökningar genomförs . I kan rätten, om den finner det nödvändigt för sakens avgörande, besluta att den misstänkte skall underkastas rättspsykiatrisk undersökning (mentalobservasjon) av förordnade sakkunniga. Det finns inte några krav på att misstanken om brottet skall ha nått någon formaliserad nivå för att en undersökning skall kunna komma till stånd. Det vanligaste är att den rättspsykiatriska undersökningen genomförs på etterforskningsstadiet dvs. innan rätten har gjort någon bevisvärdering. När det begärs sinnesundersökning av en misstänkt som nekar till gärningen, kan rätten besluta att skjuta upp beslutet om undersökning till dess skuldfrågan är prövad. Möjligheten att skjuta upp beslutet gäller inte i mål som skall handläggas av lagmansrett (motsvarande hovrätt). I andra fall bör beslutet som regel inte skjutas upp om inte rätten finner att det är önskvärt med hänsyn till den misstänkte och det är invändningsfritt av hänsyn till de upplysningar som finns om saken (§ 165 straffeprocessloven). Underlaget för undersökningen är, såsom i och , domstolens akt med åtal och förundersökningsprotokoll samt ofta även uppgifter från belastningsregister. Härutöver inhämtas även uppgifter från sociala myndigheter, vårdjournaler, uppgifter från invandrarmyndigheter etc. De sakkunniga som genomför undersökningen ges ofta en tidsfrist för att avge ett rättspsykiatrisk utlåtande. Det har sagts att i norsk facklitteratur framhålls att domstolens bevisvärdering är ovidkommande för de som utför undersökningen. Den handling som den undersökte är åtalad för har i allmänhet inte någon betydelse för slutsatsen om den undersöktes sinnestillstånd (RMV-Rapport 1995:1 s. 62 f). I fattas beslut om rättspsykiatrisk (själslig) undersökning under förundersökningen och då av en särskild förundersökningsdomare. För att ett sådant beslut skall få fattas skall det vara nödvändigt att få ett sakkunnigutlåtande angående den misstänktes sinnestillstånd, en försvarare skall vara förordnad och skall höras i frågan, det skall föreligga en trängande brottsmisstanke och proportionalitetsprincipen skall iakttas. Den maximalt tillåtna tiden för anstaltsvistelse i samband med undersökningen är . Beslut om själslig undersökning kan överklagas och medför hinder för att verkställa undersökningen till dess att överklagandet har prövats. Eftersom det inte är samma domare som prövar frågan om själslig undersökning skall genomföras uppkommer det inte någon jävssituation. 2.1Vad händer om bevisning åberopas efter beslut om rättspsykiatrisk under- sökning? Före en lagändring (SFS 1993:348) hölls som regel en ny huvudförhandling om rätten efter en första huvudförhandling funnit övertygande bevisning i skuldfrågan och beslutat om rättspsykiatrisk undersökning. Det var vanligen samma domare som deltog i båda huvudförhandlingarna. All bevisning brukade inte tas upp på nytt utan man nöjde sig i allmänhet med uppspelning av band från den första huvudförhandlingen. Det brukade inte heller hållas någon ny sakfram- ställning eller hållas något nytt förhör med den tilltalade. Efter avgörande av målet ./. (Hauschildt-domen) drog man i slutsatsen att en domare som hade prövat den tilltalades skuld vid en huvudförhandling var jävig när det gällde att pröva samma fråga vid en ny huvudförhandling. Samme domare ansågs därför inte längre kunna hålla en ny huvudförhandling om han efter en första huvudförhandling beslutat om rättspsykiatrisk undersökning. Problemet löstes genom lagändring på så vis att man utvidgade möjligheterna att hålla fortsatt huvudförhandling efter ett beslut om rättspsykiatrisk undersökning. Det skulle alltså inte hållas ny utan fortsatt huvudför- handling när den rättspsykiatriska undersökningen var klar. I samband med ändringen infördes – med hänsyn till Hauschildt-domen – även en ny bestämmelse om domarjäv. En domare är enligt den nya regeln jävig att handlägga mål vid huvudförhandling om han före denna huvudför- handling har prövat frågan om den tilltalade har begått gärningen (4 kap. 13 § 8 RB). Genom att man laborerade med fortsatt och inte ny huvudförhandling ansågs samma domare – juristdomare och nämndemän – kunna delta i den fortsatta huvudförhandlingen och avgöra målet. I lagstiftningsärendet förutsåg lagrådet att tillämpningen av de principer som kommit till uttryck i Hauschildt-domen kunde komma att innebära att jäv förelåg även i vissa fall av fortsatt huvudförhandling, vilka alltså inte skulle omfattas av den nya jävsregeln (prop. 1992/93:25 s. 53). regler har visat sig inte reglera den problematik som kan uppstå när en tilltalad efter beslut om rättspsykiatrisk undersökning vill åberopa ny bevisning inför den fortsatta huvudförhandlingen. har i rättsfallet RH 1997:74 funnit att en domare som i slutet av en huvudförhandling beslutar om rättspsykiatrisk undersökning kan vara jävig om han skulle handlägga målet vid en fortsatt huvudförhandling och den tilltalade inför den fortsatta huvud- förhandlingen åberopar ny bevisning. Domaren har i sådana fall genom beslutet om rättspsykiatrisk undersökning prövat skuldfrågan eller, mer korrekt uttryckt, om det förelegat övertygande bevisning om att den tilltalade begått gärningen. Däremot har han inte prövat denna fråga före huvudförhandlingen vilket den nya jävsbestämmelsen i 4 kap. 13 § 8 RB tar sikte på. Det är ju fortfarande fråga om samma huvudförhandling. Hovrättens bedömning av jävsfrågan går alltså längre än vad denna jävsbestämmelse ordagrannt anger som tillämpningsområde. Detta rättsfall kan sägas bekräfta riktigheten av lagrådets varningssignaler i lagstiftningsärendet. () har i rättsfallet NJA 1998 s. 82 sänkt tröskeln för domarjäv ytterligare. En domare som deltagit i ett beslut om rättspsykiatrisk undersökning, sedan övertygande bevisning förebragts om att den tilltalade gjort sig skyldig till åtalade gärningar, är enligt rättsfallet jävig när det gäller att ta ställning till frågan om ny bevisning över huvud taget skall tillåtas. Med ny bevisning torde böra jämställas att den misstänkte i väsentliga hänseenden ändrar tidigare lämnade uppgifter eller, om han inte lämnat några uppgifter alls, först vid den fortsatta huvudförhand- lingen ger sin version av händelseförloppet. Sammanfattningsvis torde rättsläget vara att ny huvudförhandling i många fall måste hållas om den tilltalade åberopar ny bevisning efter ett beslut om rättspsykiatrisk undersökning som grundar sig på att övertygande bevisning har förebrags om den tilltalades skuld. Ny huvudförhandling behöver i och för sig inte hållas om den nya bevisningen enligt 35 kap. 7 § RB inte skall tillåtas, men den frågan kan, i linje med HD-domen, inte prövas av domare som deltagit vid huvudförhandlingen. Det kan ifrågasättas om det är lämpligt att låta andra domare pröva frågan om tillåtande av den nya bevisningen. I vart fall kan det vara utomordentligt svårt att praktiskt genomföra en sådan prövning på ett ändamålsenligt och rättssäkert sätt. Består den tillkommande bevisningen av den tilltalades berättelse om händelseförloppet eller en komplettering av tidigare avgiven redogörelse är tanken att domstolen skulle förvägra den tilltalade att lägga fram detta inte särskilt närliggande. 2.2Konsekvenser av att huvudförhandlingen måste tas om När en huvudförhandling måste tas om blir det avsevärda bekymmer för alla inblandande. En ny huvudförhandling strider helt mot RB:s grundtankar om en enda koncentrerad huvudförhandling byggd på bevisomedelbarhet och principen om det bästa bevismaterialet. Förhållandena är dessutom ur denna synvinkel sämre än års lagändring. Eftersom samma domare inte kan handlägga målet vid den nya huvudförhandlingen på grund av reglerna om jäv, måste förhand- lingen, till skillnad mot förr, tas om i sin helhet. Det betyder att förhören med brottsoffer, den tilltalade och vittnena som regel måste tas om. För domstolarna innebär dessa dubbla huvudförhandlingar naturligtvis en betydande effektivitetsförlust. I de flesta fall där ny bevisning tillkommer torde ny huvudförhandling få hållas. Så har det också blivit i flera stora och uppmärksammade mål. När en huvudförhandling måste tas om spräcks med kort varsel domstolarnas tids- och arbetsplanering. Samma problem uppkommer självfallet för åklagare och advokater och andra som på yrkets vägnar deltar i en rättegång. Dessa rättegångar är dessutom ofta både omfattande och komplicerade. En bärande tanke i RB är att rättens bevisvärdering skall grunda sig på ett så gott bevismaterial som möjligt. Ett vittnes berättelse blir som regel sämre ju som går från den inträffade händelsen. Skall vittnet dessutom berätta ytterligare en gång om vad han eller hon kommer ihåg försämras bevisvärdet ytterligare. Det kan vara svårt att skilja på vittnets autentiska minnesbild av vad som har hänt och vad vittnet kommer ihåg av sin utsaga vid den första huvudförhandlingen. Det som sagts om vittnen gäller även brottsoffer som hörs i bevissyfte. Särskilt för brottsoffer tillkommer att det ofta är en mycket traumatisk händelse som de på detta sätt tvingas redogöra för inför tingsrätten två gånger. Även den tilltalade skall höras på nytt vid den nya huvudförhand- lingen. I de inte erkända målen har han haft gott om tid att begrunda vad vittnen och brottsoffer har sagt vid den första förhandlingen. Han kan härigenom ändra och tillrättalägga sin egen version av händelseförloppet. I och för sig kan denna form av anpassning aldrig undvikas eftersom den misstänkte har rätt att före åtalet ta del av hela förundersökningen. Men otvivelaktigt blir problemet större. En annan sak är att bevisvärdet av uppgifter som ändras på detta sätt i allmänhet inte är så starkt. Det kan också förekomma att den tilltalade eller andra inför den nya förhandlingen försöker påverka vittnenas och brottsoffrens utsagor. Detta är ett problem som växer i takt med att brottsligheten blir grövre och mer organiserad. Riskerna för en i sak felaktig dom ökar således väsentligt om man måste ta om huvudförhandlingen. Detta är otillfredsställande, inte minst eftersom det i dessa mål ofta gäller mycket allvarlig brottslighet. Det är inte bara skuldfrågan i ett brottmål som skall få en materiellt riktig utgång. I en sådan rättegång förs ofta talan mot den tilltalade om skadestånd. Det finns alltså möjlighet att till gemensam handläggning med åtalet väcka talan om återgångskrav, skadestånd eller annat liksom det finns möjlighet för rätten att förordna att ett mål om enskilt anspråk i anledning av brott som handläggs i annan ordning vid domstolen skall tas upp till behandling i samband med åtalet (se 22:1, 22:3 och 22:4 RB). När förhandlingen måste tas om försämras således även förutsättningarna för brottsoffren att komma till sin rätt och få skadestånd. Förutom de processuella nackdelarna uppstår kostnader och tidsutdräkt. Det kan ifrågasättas om det är rimligt att en regel som har sitt ursprung i påföljdsfrågan skall tillåtas inverka på civilprocessuella yrkanden. Dessutom kan man utgå från att eventuell kompensation från eller från försäkringsbolag försenas och helt kan utebli vid en materiellt oriktig dom i skuldfrågan vid den andra förhandlingen. Att bevismaterialet försämras inför den andra huvudförhandlingen kan även leda till att åklagaren inför den nya förhandlingen känner tvekan om utsikterna att driva åtalet med framgång. Processekonomiska överväganden kan här komma att spela in. Omfattande förhandlingar kostar inte bara mycket pengar. Åklagaren har också skäl att överväga om fortsatt häktning är motiverad med tanke på det försämrade bevisläget. Den som suttit häktad och sedan inte döms för det åtalade brottet har rätt till skadestånd av staten enligt lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. Detta kan – i säkert sällsynta fall – leda till att åklagaren ser sig nödgad att lägga ned åtalet inför en ny huvudförhandling. Såväl för den som skall delta i rättegången som för allmänheten måste det framstå som inte bara påfrestande utan också som svårförståeligt att parter och vittnen måste genomgå upprepade dom- stolsförhandlingar om ofta djupt uppskakande händelser. alltså inte bara om ekonomiska kostnader och försämrad bevisning utan också om hänsynen till den enskilda människan som ofta oförskyllt blir indragen i rättsmaskineriet. Mot bakgrund av det nu anförda finns det anledning att överväga om reglerna om rättspsykiatrisk undersökning kan förbättras. De problem som har redovisats beror i grunden på reglerna om jäv. Man kan tänka sig olika sätt att komma till rätta med detta. Här presenteras kortfattat några alternativ som vi har övervägt. Det enklaste – lagtekniskt – vore att införa en regel av innebörd att om ny bevisning åberopas sedan rätten förordnat om att någon skall genomgå en rättspsykiatrisk undersökning skall detta inte göra domaren jävig vid en fortsatt huvudförhandling. En sådan ordning faller emellertid på att den strider mot de slutsatser lagstiftaren och domstolarna har dragit av uttalanden i Hauschildt- domen. Förbud mot nya bevis efter beslut om rättspsykiatrisk undersökning? Om en regel införs om att ny bevisning inte får åberopas efter beslut om rättspsykiatrisk undersökning skulle problemet försvinna. Även en sådan ordning är emellertid betänklig. Enligt förfarandereglerna i RB finns det inte något som hindrar att en tilltalad åberopar ny bevisning fram till dess att målet är avgjort. I tvistemål kan rätten i viss utsträck- ning avvisa bevisning som läggs fram först vid huvudförhandlingen, om det kan antas att det sker i otillbörligt syfte eller av grov vårdslös- het. Den möjligheten finns inte i brottmål vilket får anses av godo med hänsyn till vikten av att det inte meddelas några materiellt felaktiga brottmålsdomar. Det skulle vidare kännas otillfredsställande för en domstol att döma någon för ett brott med vetskap om att det finns bevisning som skulle kunna leda till att åtalet ogillas. Bevisningen kan ju också bestå i ändrade uppgifter från den misstänkte själv, kanske mot bakgrund av vad som kan ha kommit fram i det rättspsykiatriska utlåtandet. Att denne skulle förbjudas att vid den fortsatta huvudför- handlingen lämna kompletterande uppgifter är inte heller någon tilltalande tanke. Införandet av ett sådant förbud ligger inte heller helt i linje med de principer som artikel 6 i står för. En annan tänkbar lösning på problemet är att dela upp handläggningen i en skulddel och en påföljdsdel. Huvudförhandlingen skulle då avslutas med vad man brukar kalla en sakerförklaring, dvs. att rätten uttalar att den tilltalade är skyldig men att beslut i påföljdsdelen kommer att meddelas först när en rättspsykiatrisk undersökning har gjorts. Det är således fråga om ett mellandomsliknande institut. Frågor kring detta är inte något nytt (se t.ex. SOU 1944:10 s. 396, i SvJT 1954 s. 65 ff, jfr JO:s ämbetsberättelse 1963 s. 64). Sådana förslag har även lagts i men mött ett nästan enhälligt motstånd (se JuU 1987/88:3). yttrade i det ärendet att förslaget var olämpligt redan av den anledningen att det skulle innebära att domstolen var förhindrad att ompröva det tidigare avgörandet i skuldfrågan även om nya omständigheter framkommit som gjorde att domstolen hade anledning att anta att den tilltalade var oskyldig. Samma skäl som åberopats mot förbud mot ny bevisning kan även anföras här. Härtill kommer – vilket vi senare skall uppmärksamma – att den rättspsykiatriska undersökningen i vissa fall kan ha betydelse i skuldfrågan. Detta uppmärksammade justitieutskottet i det nämnda ärendet. Den misstänkte måste i sådana fall rimligen få argumentera i skuldfrågan och åberopa vad som kan ha kommit fram genom den rättspsykiatriska undersökningen. Vid en sakerförklaring avskärs denna möjlighet. Beslut efter huvudförhandling utan öppet ställningstagande till bevisningen? Det skulle i och för sig vara möjligt att som förutsättning för rättspsykiatrisk undersökning släppa kravet på övertygande bevisning och i stället nöja sig med att rätten efter en huvudförhandling anser att sannolika skäl för den tilltalades skuld föreligger. Därigenom skulle man formellt sett klara sig undan jävsproblematiken. Men rimligen måste rätten efter ett sådant beslut i praktiken med fog misstänkas vara lika bunden för en kommande fällande dom i skuldfrågan som om man direkt hade uttalat att man var övertygad om den tilltalades skuld. Att besluta om en så ingripande åtgärd som rättspsykiatrisk undersökning efter en huvudförhandling med fullständig bevisupptagning kommer för den omsorgsfulle domaren givetvis bara i fråga, om han efter en sådan förhandling med stor säkerhet förutser en fällande dom; om bevisningen däremot bara bedöms nå upp till sannolika skäl men inte till de beviskrav som ställs för fällande dom vore ju en rättspsykiatrisk undersökning en överflödig åtgärd. En lösning med den nu skisserade innebörden är mot den bakgrunden inte en framkomlig väg. De rättspsykiatriska undersökningarna beslutas och genomförs innan huvudförhandlingen påbörjas? Som framgått av denna genomgång kan det i direktiven uppmärksammade problemet inte lämpligen lösas genom någon lagstiftningsåtgärd som tar sikte på förhållandena efter en huvudför- handling. Det är inte heller önskvärt eller möjligt att begränsa rätten att åberopa nya bevis eller söka ändra på jävsreglerna. I stället finns det skäl att mera ingående undersöka om reglerna kan ändras så att de rättspsykiatriska undersökningarna i allmänhet beslutas och genomförs före huvudförhandlingen. En sådan lösning har uppenbara fördelar men har också en del nackdelar. Vi vill redan här förutskicka att vi anser att fördelarna överväger och att det finns möjlighet att införa kompletterande regler som i väsentliga hänseenden uppväger nackdelarna. Men vi är medvetna om att vi här står inför ett problem som inte går att åtgärda på ett till alla delar invändningsfritt sätt. Som vi ser det står valet mellan att inte göra något åt de nuvarande problemen – problem som vi nog bara sett början av – och att söka en lösning efter de linjer som vi skall utveckla i det följande. Det är vår uppfattning att något måste göras och att den lösning som vi kommit fram till är klart överlägsen ett alternativ där man inte gör något alls. 3.2Fördelar med att den rättspsykiatriska undersökningen genomförs före huvudförhandlingen En ordning som innebär att de rättspsykiatriska undersökningarna som regel genomförs före huvudförhandlingen har förtjänster som inte är begränsade till att man slipper problemet med dubbla rättegångar. Rättegångsförfarandet enligt RB bygger på principen om bevisomedel- barhet vilket förutsätter en koncentrerad huvudförhandling. Den utredning som har betydelse för en huvudförhandling skall enligt 45 kap. 12 § RB i möjligaste mån vara färdigställd när förhandlingen börjar. Processlagberedningen framhöll följaktligen i sitt första betänkande att för vinnande av koncentration i målets behandling vid rätten borde en rättspsykiatrisk undersökning (sinnesundersökning) såvitt möjligt vara verkställd före huvudförhandlingen och att det i regel torde vara lämpligast att den utfördes redan under förundersök- ningen (SOU 1938:44 s. 292, jfr s. 474 f). Processlagberedningens uttalande kom under lagstiftningsärendet att ifrågasättas av lagrådet som ansåg sig kunna anta att förslaget inte medgav sinnesundersökning om inte övertygande bevisning tagits fram om att den misstänkte begått gärningen (se NJA II 1943 s. 312). Mot bakgrund härav modifierade processlagberedningen senare sitt tidigare uttalande i linje med lagrådets uppfattning (SOU 1944:10 s. 395 f.). Processlagberedningens ursprungliga tankar har därför inte slagit igenom utan principen om en koncentrerad huvudförhandling bröts redan från början av de fall där en rättspsykiatrisk undersökning behövs och gärningen inte är erkänd. Det infördes i stället en ny bestämmelse i dåvarande sinnessjuklagen om att beslut om sinnesundersökning inte fick meddelas om inte den misstänkte erkänt gärningen eller övertygande bevisning förebragts att han begått densamma. Ett av syftena med en rättspsykiatrisk undersökning är att ta reda på om den misstänkte har begått gärningen under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Denna bedömning torde i många fall bli svårare att göra ju som förlöper från brottstillfället även om detta enligt inte är undantagslöst. Inför ikraftträdandet av RB påpekade såväl Strafflagberedningen som Processlagberedningen att det ur läkarsynpunkt är önskvärt att en rättspsykiatrisk undersökning kan påbörjas möjligt eftersom det ofta är den tilltalades psykiska tillstånd för brottet som skall undersökas och denna bedömning försvåras allteftersom tiden går (NJA II 1946 s. 323 med hänvisningar). Resultatet av den rättspsykiatriska undersökningen riskerar således att bli sämre om undersökningen utförs efter huvudförhandlingen, oavsett om den tilltalade har åberopat ny bevisning eller inte.