sou · GOB34 · 2001-01-01 00:00:00 — Liksom hos kommissionen kan ett ärende anhängiggöras hos genom att ett företag anmäler ett avtal för undantag eller ansöker om icke-ingripandebesked. kan i likhet med kommissionen vidare inleda ett ärende på grund av klagomål från någon utomstående eller på eget initiativ. Det bör emellertid noteras att kommission i sin vitbok, se avsnitt 5.3, föreslagit att anmälningssystemet skall avskaffas. Såväl kommissionen som har ett stort utrymme för att avgöra i det enskilda fallet om ett ingripande skall ske eller ej. Även de förfaranderegler som tillämpas sedan ett ärende har anhängiggjorts överensstämmer i stora drag, och dessutom i många enskildheter. I de båda systemen finns likartade regler om förfarandet vid undersökningar och inhämtande av information. säkerhet garanteras genom regler om rätt till aktinsyn, rätt att yttra sig innan ärendet avgörs, rätt att överklaga osv. Det finns emellertid också vissa skillnader mellan de förfaranderegler som tillämpas i EG-rätten och de förfaranderegler som tillämpas i ärenden enligt konkurrenslagen. I det följande skall dessa skillnader diskuteras närmare. Frågan är vilken betydelse skillnaderna har för möjligheterna att förverkliga grundtanken i utredningens direktiv, näm- ligen att konkurrenslagens regler om förfarandet osv. skall tillämpas även vid ingripanden med stöd av EG:s konkurrensrätt. Analysen kompliceras av att det i några avseenden är svårt att avgöra vilken skillnad som faktiskt finns mellan EG-rätten och den svenska rätten. Eftersom EG-rätten på många punkter bestäms genom avgöranden, kan nämligen EG-rättens aktuella ståndpunkt vara oviss. Man måste också hålla i minnet att EG-rätten utvecklas. I någon mån kan detsamma sägas om den svenska rätten. kan efter ansökan av berörda företag eller företagssammanslutningar utfärda ett icke-ingripandebesked vari kommissionen förklarar att den inte har för avsikt att ingripa mot ett visst förfarande eller avtal, se avsnitt 2.3.3. har en motsvarande möjlighet enligt konkurrenslagen, se avsnitt 3.3.3. För ett företag är ett icke-ingripandebesked värdefullt, eftersom det ger ett officiellt besked om att företaget inte riskerar ett ingripande av konkurrensmyndigheten på grund av förfarandet eller avtalet. Dock förekommer det ytterst sällan att kommissionen utfärdar icke- ingripandebesked. Det förutsätter nämligen ett omständligt förfarande och berörda företag nöjer sig i allmänhet med ett comfort letter. Hos är icke-ingripandebesked vanligare; verket har inte någon möjlighet att i likhet med kommissionen utfärda comfort letters. EG-rättens och konkurrenslagens regler om icke-ingripandebesked liknar varandra i så hög grad att det inte finns några formella eller lagtekniska hinder mot att låta konkurrenslagens regler därom gälla även när EG-rätten tillämpas nationellt. Däremot kan det ifrågasättas om det är sakligt motiverat att införa en sådan möjlighet. Som nämndes har icke-ingripandebeskeden sitt främsta värde därigenom att de ger enskilda företag besked från den ansvariga myndigheten om att ett visst förfarande eller avtal inte strider mot de konkurrensrättsliga förbuden eller i vart fall om att ett myndighets- ingripande inte är aktuellt. Ett icke-ingripandebesked i fråga om EG- rätten kan ha ett särskilt intresse i sådana fall där ett ingripande med stöd av konkurrenslagen är uteslutet på grund av någon svensk särreglering, t.ex. tryckfrihetsförordningen (jfr avsnitt 6.2). Den säkerhet som företaget får genom ett icke-ingripandebesked blir dock i viss mån illusorisk när beskedets innehåll endast är att inte avser att ingripa med stöd av EG-rätten. Beslut av nationella konkurrensmyndigheter är inte bindande för en myndighet utanför det egna landet. Ett icke-ingripandebesked hindrar följaktligen inte att kommissionen eller en annan nationell konkurrensmyndighet ingriper mot det ifrågasatta förfarandet eller avtalet. Det kan nämnas att vissa av de medlemsstater som tillämpar nationellt, t.ex. och , inte har regler om icke-ingripandebesked. Det kan visserligen sägas vara värdefullt för ett företag att kunna åberopa ett icke-ingripandebesked från vid ett förfarande inför kommissionen eller inför en annan nationell konkurrens- myndighet, eftersom beskedet utgör ett utlåtande av en behörig myndig- het. Emellertid måste det ifrågasättas om det är tillräckligt angeläget att den svenska konkurrensmyndigheten tillhandahåller sådana utlåtanden även i fall som inte har någon närmare anknytning till . Om anknytningen till är sådan att konkurrenslagen är tillämplig, kan företaget i stället ansöka om ett icke-ingripandebesked med stöd av den lagen. Och en förutsättning för att en sådan ansökan skall kunna bifallas är att förfarandet eller avtalet bedöms vara förenligt även med EG:s konkurrensrätt. Mot bakgrund av det anförda anser utredningen att det inte är motiverat att lägga den extra uppgift på K onkurrensverket som skulle följa med en behörighet att utfärda icke-ingripandebesked med avseende på EG:s konkurrensrätt. är enligt artikel 9.3 i förordning 17/62 ensam behörig att meddela undantag enligt artikel 81.3 i EG-fördraget (se avsnitt 2.3.4). Motsvarande gäller i fråga om tillämpningsförordningarna för transportområdet. En nationell behörighet att tillämpa artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget kommer alltså inte att innefatta en behörighet för den nationella myndigheten att besluta om undantag enligt artikel 81.3. Konkurrenslagens regler om undantag kan därmed inte – bortsett från vissa undantagsfall – aktualiseras vid den nationella tillämpningen av EG:s konkurrensrätt. En följd av det anförda blir att inte kan fortsätta att handlägga ett ärende där verket konstaterar att ett EG-rättsligt förbud har överträtts men att det finns förutsättningar för undantag enligt artikel En utväg ur detta dilemma kan vara att ärendet överlämnas till kommissionen (jfr punkt 30 i kommissionens meddelande ). I princip kan samma situation uppkomma även under nuvarande förhållanden. Saken behöver dock nu inte ställas på sin spets, eftersom inte tillämpar EG-rätten direkt. Det synes vara oklart i vilken utstäckning nationell rätt kan tillämpas i situationer som dessa. Ett undantag från kommissionens exklusiva behörighet att tillämpa artikel 81.3 framgår av artikel 84. Det är här fråga om konkurrens- skadliga förfaranden som inte faller under tillämpningsförordningarna. Utredningen återkommer till denna fråga i avsnitt 6.8.2. Där konstateras att bör vara behörigt att tillämpa artikel 81.3 i dessa undantagsfall. Enligt utredningens uppfattning bör emellertid inte K onkurrens- verkets och behörighet att besluta om undantag enligt artikel 81.3 begränsas till sådana situationer som regleras i artikel 84. Behörigheten bör göras generell i den nationella lagstiftningen och således omfatta även sådana situationer där artikel 84 inte är tillämplig. Därmed blir det ytterst EG-rätten som sätter gränsen för svenska myndigheters behörighet i detta avseende. Detta kan få särskild betydelse i ett vitboksperspektiv. Kommissionen tänker sig ju att tillämpningen av artikel 81.3 skall decentraliseras i stor omfattning, se avsnitt 5.3.2. När är behörigt att meddela undantag med stöd av artikel 81.3 bör konkurrenslagens regler om ansökningar om undantag och om återkallelser av undantag vara tillämpliga. De fall som med den nuvarande EG-rättsliga regleringen har aktualiserats för undantag på nationell nivå är avtal om flygförbindelser mellan gemenskapen och tredje land. Ärenden av detta slag är komplicerade och kräver omfattande utredningar. I vart fall bör därför inte bestämmelserna om s.k. automatiska undantag i 13 och 14 §§ KL göras tillämpliga i sådana situationer. Enligt dessa bestämmelser måste antingen fa ttta beslut med anledning av en anmälan för undantag eller också göra invändning mot det anmälda avtalet. I de aktuella ärendena torde fyramånadersfristen regelmässigt vara för kort och reglerna därför inte ha någon funktion att fylla. Inte heller den absoluta tidsfristen som föreskrivs i 13 § andra stycket torde ha någon betydelse. Reglerna saknar också direkt motsvarighet i EG-rätten. Medlemsstaternas behöriga myndigheter får enligt artikel 7.2 i för- ordning 19/65 under vissa förutsättningar besluta att en grupp- undantagsförordning som har beslutats av kommissionen inte skall tillämpas i ett enskilt fall. Den grundläggande förutsättningen för ett 2 , Konkurrensförhållanden, s. 313. sådant beslut är att avtalet eller förfarandet i fråga har verkningar som är oförenliga med de villkor som anges i artikel 81.3. bör vara behörig myndighet för dessa fall. Verkets beslut bör kunna överklagas på motsvarande sätt som gäller i fråga om beslut enligt 18 § KL om återkallelse av undantag som gäller på grund av ett grupp- undantag enligt en förordning beslutad av regeringen. Beslutet bör följaktligen kunna överklagas till och lagen (1996:242) om domstolsärenden bör t illämpas. Konkurrenslagens regler om uppgiftsskyldighet och undersökning bygger på motsvarande bestämmelser i . får i likhet med kommissionen vid erinran om vite begära erforderliga upplysningar från vilken fysisk eller juridisk person som helst. Verket har också möjlighet att kalla till förhör. Kommissionen kan dessutom, till skillnad mot , begära upplysningar hos medlemsstaternas regeringar och behöriga myndigheter. Konkurrensmyndigheternas möjligheter att inhämta upplysningar begränsas av rätten att vara tyst enligt artikel 6 i , se avsnitt 2.3.5 och 3.3.5. Konventionen är en del av EG-rätten och har även inkorporerats i svensk rätt. Det går att konstatera en skillnad mellan EG-rätten och den svenska rätten i fråga om den enskildes möjligheter att få till stånd en överprövning av ett beslut om uppgiftsskyldighet. Ett beslut av Kon- kurrensverket kan i förlängningen komma att prövas av Europa- domstolen, medan ett motsvarande beslut av kommissionen kan komma under prövning. Det går naturligtvis inte att utesluta att och tolkningar kan komma att skilja sig åt. Skydd för vissa meddelanden mellan en advokat och ett företag Beträffande frågan om skydd för viss skriftväxling mellan en advokat eller hans biträde och ett berört företag, s.k. professional legal privilege, kan det föreligga en skillnad mellan vad som gäller enligt EG-rättslig praxis och vad som gäller enligt 54 § KL. Den eventuella skillnaden avser uppgifter mellan ett företag och en a dvokat som har en ställning i företaget, t.ex. som styrelseledamot. Sådana uppgifter s kyddas sannolikt inte enligt EG-rätten men kan möjligen skyddas enligt bestämmelserna i konkurrenslagen. Enligt förarbetena till 54 § KL bör en strävan vara att tillämpningen i möjligaste mån ansluter till vad som gäller enligt EG- rätten. Regleringen ansluter emellertid nära till bestämmelserna om förbud mot beslag i 27 kap. 2 § (RB) och bestämmel- serna om frågeförbud i 36 kap. 5 § RB. Frågan hur bestämmelsen skall tillämpas har ännu inte prövats i domstol. Det är dessutom ovisst vilken innebörd EG-rättens skydd för de aktuella uppgifterna har. Det går därför inte att säkert uttala sig om det föreligger någon skillnad mellan EG-rätten och svensk rätt i detta avseende. Det kan emellertid inte uteslutas att bestämmelserna i 54 § KL, tolkade mot bakgrund av bestämmelserna i , kan leda till en vidare tolkning än vad EG-rätten medger. Framför allt på grund av ovissheten om EG- rättens innebörd finner utredningen inte skäl att lämna något förslag i denna del. Risken för oenhetlig rättstillämpning får ändå anses vara ganska liten med tanke på att den svenska konkurrenslagen skall tillämpas i ljuset av EG-rätten. En annan aspekt på frågan om skydd för uppgifter är att s kyddet enligt EG-rättslig praxis gäller utan åtskillnad mellan advokater som är behöriga att utöva advokatyrket i ett medlemsland, oavsett i vilken medlemsstat klienten bor. Som framgår av rättspraxis 3 gäller skyddet endast advokater enligt definitionen i rådets direktiv / 249.4 Det kan i det sammanhanget noteras att advokater i vissa medlemsländer (t.ex. solicitors i ), till skillnad mot vad som gäller för exempelvis medlemmar av , kan vara anställda av ett företag och behålla sin titel. Därför skulle det kunna inträffa att en advokat från ett annat medlemsland inför Konkurrens- verket skulle åberopa skydd för korrespondens mellan honom och ett företag där han var anställd. En sådan situation kan emellertid tänkas uppkomma . Läget förändras inte, om får behörighet att tillämpa EG:s konkurrensrätt. 3Mål 155/79, AM & S/Kommissionen 1982 s. 1575; svensk specialutgåva nr 5, s. 405. 4Rådets direktiv /249 av om underlättande för advokater att effektivt begagna sig av friheten att tillhandahålla tjänster, EGT L 78. 26.3.1977, s. 17. Direktivet senast ändrat genom anslutningsakt. De befogenheter vid undersökningar hos företag har enligt 47 § KL motsvaras av de befogenheter kommissionen har enligt artikel 14 i förordning 17/62. Till skillnad från vad som gäller för kommissionen får dock inte självt besluta om sådana undersökningar. Beslut fattas i stället av domstol (). Såvitt utredningen har kunnat finna fungerar systemet med domstolsprövning utan några särskilda problem. Liknande bestämmelser finns i vissa andra medlemsstater i EU. Den nuvarande ordningen bör därför kunna gälla även när skall tillämpas. Rätt att tillkalla juridiskt biträde Bestämmelsen i 52 § KL om rätten att tillkalla ett juridiskt biträde vid undersökningar motsvaras av vad som gäller enligt EG-rättslig praxis, se avsnitt 2.3.5 och 3.3.5. Av artikel 3 i förordning 2842/98 framgår att kommissionen skriftligen skall informera parterna om de invändningar som riktas mot dem (statement of objection), varefter parterna har möjlighet att inkomma med synpunkter. Parterna och, i viss utsträckning, klagande och tredje män har möjlighet att begära att bli hörda muntligt. Svenska bestämmelser om muntlighet, aktinsyn och rätt att yttra sig finns i 14, 16 och 17 §§ förvaltningslagen. Innan fattar beslut i ett ärende, sänder verket regelmässigt en skrivelse, som till sitt innehåll närmast är ett utkast till beslut, till berörda företag för yttrande i sådana fall där ett beslut kan komma att gå företaget emot. Några beaktansvärda skillnader mellan EG-rätten och den svenska rätten torde inte föreligga i dessa delar. I fråga om undersökningar och uppgiftsskyldighet finns inga sådan skillnader mellan EG-rätten och den svenska rätten som hindrar att de svenska reglerna tillämpas vid ingripanden med stöd av EG-rätten. 6.3.5Åtgärder mot förbjudna konkurrensbegränsningar De åtgärder mot förbjudna konkurrensbegränsningar som kan beslutas med stöd av artikel 3 i förordning 17/62 motsvarar de åtgärder som kan beslutas med stöd av 23 § första stycket KL. Åtgärderna innefattar ålägganden att upphöra att tillämpa ett visst avtal etc.. Det kan också avse en positiv åtgärd, t.ex. att sälja till ett visst företag, att vidta rättelser eller att förändra priser. Som framgår av avsnitt 2.3.9 har kommissionen i några fall meddelat förelägganden som omfattat även förfaranden med samma eller liknande effekt som det förbjudna, s.k. utvidgade förbud. Konkurrenslagen anger inte någon möjlighet för att meddela sådana förbud. föreslog att en möjlighet att meddela utvidgade förbud skulle införas i konkurrenslagen (se avsnitt 3.3.6). Regeringen delade i det efterföljande lagstiftningsarbetet utredningens uppfattning men konstaterade att bestämmelsen behövde ses över i fler avseenden och att erforderligt beslutsunderlag i den delen saknades. Regeringen föreslog därför inte några förändringar men uttalade att den hade för avsikt att återkomma i frågan. Ett införande av en möjlighet för och aktuella domstolar att tillämpa förbudsbestämmelserna i artikel 81 och 82 i EG- fördraget förstärker enligt utredningens uppfattning argumenten för att införa en möjlighet att meddela utvidgade förbud. Eftersom frågan bereds i finns det emellertid inte någon anledning för utredningen att lämna något särskilt förslag i den delen. Den särskilda talerätten enligt 23 § andra stycket Bestämmelsen i 23 § andra stycket KL om en särskild talerätt hänger samman med att det inte går att föra talan mot ett beslut av att inte meddela ett åläggande. Bestämmelsen innebär att ett enskilt företag som berörs av en överträdelse kan få till stånd en materiell prövning i domstol av den påstådda överträdelsen. I EG-rätten finns det inte någon motsvarighet till den särskilda talerätten enligt 23 § andra stycket KL. Däremot kan en klagande ha rätt att föra ogiltighetstalan mot ett beslut av kommissionen att inte ingripa mot ett förfarande och på så sätt få till stånd en formalieprövning av kommissionens handläggning av ett ärende (se avsnitt 2.6.2). Bestämmelsen om den särskilda talerätten är tillämplig på för- faranden som faller under konkurrenslagen. Om en möjlighet införs att tillämpa förbudsbestämmelserna i artikel 81.1 och 82 nationellt, bör bestämmelsen om särskild talerätt också bli tillämplig på förfaranden som faller under artikel 81.1 eller 82. I annat fall skulle exempelvis ett konkurrentföretag inte ha möjlighet att föra talan enligt 23 § andra stycket KL om , i ett ärende där artikel 81 eller 82 är tillämplig, beslutar att inte meddela ett åläggande. Företaget skulle följaktligen riskera att hamna i ett sämre läge än om verket tillämpat konkurrenslagen. Den särskilda talerätten behandlas även i avsnitt 6.6.2. Varken EG-rätten eller konkurrenslagen innehåller några uttryckliga bestämmelser som anger de materiella förutsättningarna för att meddela inhibition, se avsnitt 2.3.6 och 3.3.6. Förutsättningarna för att meddela inhibition enligt 24 § konkurrenslagen torde i allt väsentligt motsvara de förutsättningar som gäller för ett inhibitionsbeslut enligt EG-rättslig praxis. Enligt utredningens uppfattning torde det därför inte finnas något hinder mot att bestämmelsen i 24 § konkurrenslagen tillämpas även vid överträdelser av EG-rätten. 1998 kan det vara så att mö jligheterna att meddela interimistiska beslut enligt 25 § KL är mer omfattande än vad som gäller enligt EG-rättslig praxis, se avsnitt 3.3.6 och 2.3.6. En sådan skillnad torde emellertid inte försämra möjligheterna till en effektiv tillämpning av . Konkurrenslagens regler om åtgärder mot förbjudna konkurrens- begränsningar överensstämmer med motsvarande regler i EG-rätten i sådan mån att de svenska reglerna kan tillämpas vid ingripanden med stöd av EG-rätten. Huvudregeln i EG-rätten är att förlorande part i mål inför Förstainstans- rätten eller skall svara för rättegångskostnaderna. Det går att konstatera vissa skillnader i förhållande till vad som gäller beträffande rättegångskostnader i mål eller ärenden enligt konkurrens- lagen, se avsnitt 3.3.7. Den svenska regleringen innebär bl.a. att ett företag som med framgång för talan mot ett beslut om åläggande enligt 23 § första stycket konkurrenslagen inte har möjlighet att få ersättning för sina rättegångskostnader i . Om företaget med framgång fört talan i Förstainstansrätten mot ett kommissionsbeslut om åläggande, hade företaget däremot haft möjlighet att få ersättning för sina rättegångskostnader i Förstainstansrätten. Motsvarande gäller vid talan i . Visserligen är de nuvarande svenska reglerna om ersättning för rättegångskostnader i vissa fall mindre förmånliga för en enskild part än EG-rättens motsvarande regler. Enligt utredningens mening bör de ändå kunna användas även när artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget skall tillämpas nationellt. Utredningen föreslår därför ingen lagändring i detta hänseende. Reglerna om ersättning för rättegångskostnader i mål och ärenden enligt konkurrenslagen har diskuterats. Möjligen kan det finnas anledning att överväga dessa regler ytterligare i belysning av EG- rätten. En sådan diskussion bör i så fall avse rättegångskostnaderna inte bara vid tillämpningen av EG-rätten utan även vid tillämpningen av konkurrenslagen på nationella förhållanden. Frågan faller därmed utanför utredningens uppdrag. Utredningens förslag : Konkurrenslagens nuvarande bestämmelser om konkurrensskadeavgifter och viten samt om preskription av sådana avgifter och viten skall tillämpas vid ingripanden med stöd av EG:s konkurrensrätt. De grundläggande förutsättningarna för att döma ut böter enligt EG- rätten respektive konkurrensskadeavgift enligt konkurrenslagen torde vara desamma, se avsnitt 2.4.1 och 3.4.1. Reglerna om hur böternas och konkurrensskadeavgifternas storlek bestäms är betydelsefulla för sank- tionernas effektivitet och skall därför granskas närmare i det följande. Storleken på böter respektive konkurrensskadeavgift Konkurrenslagens regler om storleken på konkurrensskadevgiften är i stort sett identiska med motsvarande bestämmelse i EG-rätten. Det är av flera skäl svårt att göra en rättvisande jämförelse mellan den praxis som utvecklats vid tillämpning av EG-rätten respektive konkurrenslagen. Ett skäl är att EG:s sanktionssystem varit i kraft och konkurrenslagen endast . Den praxis som utvecklats i EG-rätten är därför rikhaltig medan konkurrensskadeavgift dömts ut endast i ett fåtal fall. Ett annat skäl är att kommissionen koncentrerat sina ingripanden till omfattande karteller, vilket medfört att de bötesbelopp som kommit i fråga i åtskilliga fall uppgått till mycket höga belopp. Den typ av ärenden det rört sig om i dessa fall – karteller med förgreningar i ett flertal medlemsländer i EU – har inte handlagts av och kommer med stor sannolikhet heller inte att bli aktuella även om verket får behörighet att tillämpa artikel 81 och 82 i EG-fördraget. Kommissionen har i sina riktlinjer om beräkning av böter lämnat en beskrivning av hur kommissionen har för avsikt att beräkna bötesbeloppens storlek. Den uppräkning av försvårande respektive förmildrande omständigheter som redovisas i riktlinjerna torde var i linje med den praxis som utvecklats tidigare. Vid en jämförelse mellan innehållet i kommissionens riktlinjer och de uttalanden om beräkning av storleken på konkurrensskadeavgift som gjorts i förarbetena till konkurrenslagen framstår kommissionens riktlinjer framför allt som betydligt mer detaljerade. Det finns emellertid en skillnad i fråga om hur böter respektive konkurrensskadeavgift skall beräknas. Enligt förarbetena till kon- kurrenslagen (prop. 1992/93:56 s. 93) skall endast det berörda företagets omsättning beaktas när avgiften bestäms. Enligt EG-rättslig praxis kan däremot en hel koncerns omsättning ligga till grund för beräkningen av böter. Det finns inte någon tillgänglig information om proportionerna mellan utdömda böter och de bötfällda företagens omsättning i enskilda fall. Enligt de upplysningar utredningen erhå llit från kommissionen har, även i ärenden som rört omfattande karteller där kommissionen dömt ut mycket höga belopp, de bötesbelopp som dömts ut motsvarat mycket små andelar, i allmänhet under en procent, av de inblandade koncernernas omsättning. Böterna har däremot i vissa fall uppgått till av omsättningen hos enskilda företag som ingått i en sådan koncern. Vilken betydelse den påtalade skillnaden mellan EG-rätten och konkurrenslagen skulle få i enskilda fall är svår att bedöma och beror på hur de inblandade företagen är organiserade. De inblandade företagens omsättning är heller inte ensamt avgörande för beräkning av storleken på sanktionen, vilket framgår av såväl kommissionens meddelande som 28 § konkurrenslagen. Därtill kommer att principen om ekonomisk enhet sannolikt kommer att bli tillämplig i vissa fall. Det innebär att även ett moderbolag kan göras ansvarigt för konkurrensstridiga förfaranden som vidtagits av ett eller flera dotterbolag, vilket medför att både moderbolag och dotterbolag kan ådömas sanktioner. Det kan noteras att bland de länder som tillåter nationell tillämpning av artikel 81 och 82 (jfr avsnitt 4.1.5) och (jfr avsnitt 4.1.14) har sanktionsbestämmelser som skiljer sig från de sanktioner som kan dömas ut enligt förordning 17/62. Enligt fransk lagstiftningen kan böter som ådöms företag uppgå till av de inblandade företagens omsättning.