sou · GOB329d2 · 2001-01-01 00:00:00 — I begreppet finansiell verksamhet innefattas dock även verk- samhet som bedrivs av näringsidkare vars huvudsakliga verksamhet inte är av finansiell natur men som t.ex. beviljar kredit som ett led i försäljningsverksamhet (jfr. 1 § första stycket konsumentkreditlagen /1992:830/). Bestämmelsen behandlas i kapitel 6. Föreskriftsrätten justeras så att den möjliggör för regeringen att ge eller annan myn- dighet rätt att meddela närmare föreskrifter om prisinformation. Juste- ringen knyter an till de allmänna bestämmelserna i prisinformations- lagen om hur prisinformation skall lämnas (5 §) och om var skriftlig prisinformation skall anges (9 §). Föreskrifter kan behöva meddelas om t.ex. hur prisinformation skall lämnas vid marknadsföring på Internet. 17.3Förslaget till lag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830) 5a–5b §§ Bestämmelserna behandlas i kapitel 6. Ett uttryckligt krav på kreditprövning införs genom 5a §. I bestäm- melsens andra stycke ges föreskriftsrätt när det gäller vilka närmare principer som bör gälla för kreditprövning, jfr. 19- 44 §§ i allmänna råd om krediter i konsumentför- hållanden (FFFS 1997:33, ersätts av FFFS 2000:2). Föreskrifter av aktuellt slag utgör normgivning enligt regeringsformen (RF). Kreditprövningsregeln är som den utformats närmast av offent- ligrättslig karaktär dvs. den kan åberopas endast av en representant för det allmänna (jfr. prop 1998/98:130 s. har på det offentligrättsliga området, i enlighet med 8 kap. 7 § RF, förhållandevis vida möjligheter att delegera normgivningsmakten och även att – enligt 8 kap. 11 § RF – medge att regeringen överlåter åt förvaltningsmyndig- het att meddela bestämmelser, s.k. subdelegation. Kreditgivning omnämns särskilt i 8 kap. 7 § punkt 3 som ett område där kan delegera normgivningsmakten till regeringen. I 5b § finns en sanktionsbestämmelse som knyter an till kravet på kreditprövning i 5a §. I 5b § föreskrivs att för det fall kreditgivning sker utan att vederbörlig kreditprövning skett skall meddela anmärkning. Bestämmelsen behandlas i kapitel 6. Ett krav på att den totala kost- naden för krediten skall anges generellt införs i paragrafens första stycke. Med kreditkostnad avses enligt 2 § det sammanlagda beloppet av de räntor, tillägg och andra kostnader som konsumenten skall betala för krediten. Bestämmelserna i andra och tredje styckena är oföränd- rade. Bestämmelsen i fjärde stycket utgör ett tillägg med anledning av att regeln justeras till att innefatta även annan information än mark- nadsföring. Om en näringsidkare inte lämnar föreskriven information skall det anses utgöra otillbörlig marknadsföring enligt marknads- föringslagen (1995:450), jfr 14 § prisinformationslagen (1991:601). Bestämmelsen behandlas i kapitel 6. Författningskommentaren är hämtad från slutbetänkande Betaltjänster (SOU 1995:69), se kommentaren till 15 § i förslag till lag om betaltjänster. Bestämmelsen motsvarar i stort sett nuvarande 34 § konsument- kreditlagen. Bestämmelsen avser således i vilka situationer som kunden skall kunna bli fullt ansvarig för obehöriga utnyttjanden av kontot. En nyhet är att bestämmelsen inte är begränsad till transaktioner med kontokort. En annan nyhet är att även kontohavarens hantering av andra legitimationsmedel än kort, t.ex. personlig kod, har självständig betydelse vid bedömningen av ansvaret. Första punkten är inte avsedd att innebära någon saklig förändring mot vad som gäller . Även andra punkten har sin motsvarighet i den nuvarande 34 § kon- sumentkreditlagen. Den föreslagna lydelsen ger emellertid ett tydligare uttryck för vilka situationer som avses. Således förutsätts det, liksom , att utlämnandet har skett frivilligt. Här framgår detta uttryck- ligen, vilket inte är fallet i dagens bestämmelse. Vidare anges att ansvar inte skall uppkomma när ett utlämnande har skett som ett normalt led i användningen av tjänsten. Om således användningen av betaltjänsten förutsätter att personalen hos ett säljföretag tar med sig ett kontokort utom synhåll för kontohavaren, får den betaltjänstansvarige bära ansva- ret för vad som händer med kortet . Kontohavaren skall således normalt sett inte behöva göra någon särskild värdering av risken för att någon hos ett visst säljföretag missbrukar sin ställning. Det kan emellertid inte uteslutas att förhållandena i något fall skulle vara så exceptionella att kontohavaren skulle anses ha varit oaktsam, eller till och med grovt oaktsam. På grund av syftet med förevarande punkt faller det sig emellertid naturligt att det i sådana fall måste vara fråga om mycket speciella förhållanden. Dessutom kan naturligtvis ansvar inträda på grund av någon av de övriga punkterna, t.ex. om kontohavaren underlåtit att göra spärranmälan trots att det fanns skäl till det. Tredje punkten motsvarar i stort sett vad som gäller . Formule- ringen av tidskravet för spärranmälan framgår närmare av § och vad som sägs i anslutning till den. Fjärde punkten avser kontohavarens ansvar vid grov oaktsamhet. Det skall emellertid krävas något allvarligare situationer än vad som gäller för att det skall betraktas som grov oaktsamhet. Uppdel- ningen i oaktsamhet och grov oaktsamhet kommenteras närmare i avsnitt 5.3.2 i SOU 1995:69. Avsikten är således att den grova oakt- samheten skall vara reserverad för de allra allvarligaste fallen av vårdslöst beteende och att övriga fall i stället skall falla under ansvars- bestämmelsen i 34a § första stycket. Författningskommentaren är hämtad från slut- betänkande Betaltjänster (SOU 1995:69), se kommentaren till 16 § i förslag till lag om betaltjänster. Första stycket – Genom bestämmelsen införs en mellannivå för kontohavarens ansvar i jämförelse med vad som gällt för konto- korten. Avsikten är att skillnaden mellan likartade fall inte skall bli lika stor som enligt de nuvarande bestämmelserna för kontokorten. Den nya bestämmelsen innebär ett lindrigare ansvar vid de mindre grava fallen vilka enligt nuvarande praxis föranlett ansvar för kontohavaren. Detta sker genom att det införs en beloppsgräns på för de fall där kortinnehavaren gjort sig skyldig till en oaktsamhet som inte är grov. Dessutom skall även de fall som hamnat just under gränsen för ansvar bedömas enligt den nya bestämmelsen. Till viss del kommer bestämmelsen därmed att medföra en skärpning av kraven på konto- havarens beteende. Andra stycket – I paragrafen har också tagits in den självriskregel som utförligare behandlas i den allmänna motiveringen i SOU 1995:69. Regeln blir tillämplig så snart det behövts en personlig kod för att utnyttja betaltjänsten och denna kod har använts och accepterats av systemets kontrollfunktioner. Det förutsätts således inte att ett kort har kommit till användning. Det spelar inte heller någon roll vilken form av kodverifiering (central, lokal eller mot information enbart på kortet) som använts. Självriskbeloppet har satts till . Tanken med självrisken kan sägas vara att kontohavaren skall bära ett motsvarande ansvar som denne skulle ha fått bära om kontohavaren i stället hade haft med sig kontanter. Beloppet har satts med beaktande av detta samt även med tanke på att beloppets storlek skall motivera till en högre aktsamhet om koden. Nivån har bestämts främst utifrån vad som kan vara rimligt i konsumentförhållanden. Den betaltjänstansvarige kan givetvis, t.ex. av konkurrensskäl, erbjuda såväl näringsidkare som konsumenter avtal utan självrisk eller med en lägre självrisk. Ett fast belopp kan förväntas efter hand bli mindre värt genom för- sämringen av penningvärdet. Det får ändå anses ligga ett värde, inte minst av tydlighetsskäl, i att det anges ett fast belopp i stället för ett basbeloppsrelaterat eller på annat sätt indexerat belopp. I andra stycket har också gjorts ett undantag från självriskansvaret när det föreligger mycket speciella omständigheter. nämnas att kontohavaren blivit rånad och avtvingad sin kod och att för- övaren hinner utnyttja koden innan kontohavaren har hunnit spärran- mäla kontot. Det är dock väsentligt att undantag endast görs i mycket särpräglade fall och att det är omständigheterna kring åtkomsten av koden som blir avgörande. Någon hänsyn till kontohavarens ekono- miska förhållanden eller liknande bör alltså inte tas. Däremot bör det vara möjligt att ta hänsyn till kontohavarens person och dennes indivi- duella förutsättningar, i den mån detta varit av betydelse för att den obehörige kom åt koden. Författningskommentaren är hämtad från slut- betänkande Betaltjänster (SOU 1995:69), se kommentaren till 17 § i förslag till lag om betaltjänster. En kontohavare kan enligt 34 och 34a §§ bli ansvarig för en trans- aktion som företagits på kontot av någon som saknade behörighet. Ansvaret kan uppkomma t.ex. om den obehörige personen kommit över ett kontokort genom att kontohavaren själv hanterat kortet oaktsamt eller grovt oaktsamt. Avsikten med förevarande bestämmelse är att kontohavaren skall bära ansvaret för transaktionen även när det är någon annan person med vederbörlig tillgång till kontot, t.ex. såsom innehavare av ett extrakort, som gjort sig skyldig till enkel eller grov oaktsamhet. Detta skall gälla för samtliga fall där kontohavarens agerande har betydelse för ansvaret. Om således någon annan än kon- tohavaren blivit av med sitt kort, undgår inte kontohavaren ansvaret bara för att denne själv inte kände till att kortet kommit bort. Kontoha- varen får alltså bära ansvaret även för att den andra kortinnehavaren inte gjort spärranmälan eller sett till att kontohavaren kunde göra det. Författningskommentaren är hämtad från slut- betänkande Betaltjänster (SOU 1995:69), se kommentaren till 18 § i förslag till lag om betaltjänster. Första stycket – För samtliga fall där kontohavaren kan bli ansvarig för ett obehörigt utnyttjande, stadgas här vissa begränsningar av ansva- ret. Dessa begränsningar gäller dock inte då kontohavaren förfarit svikligt. Om t.ex. kontohavaren passivt utnyttjat brister i systemet, såsom fördröjningar i spärrutiner, genom att låta någon annan som obehörigen kommit över ett kontokort få fortsätta att utnyttja kortet, kan detta komma att bedömas som ett svikligt förfarande mot den betaltjänstansvarige. I första punkten begränsas ansvaret till vad som varit disponibelt för kontohavaren själv. Därmed avses till att börja med det kontoutrymme som funnits tillgängligt. Även andra begränsningar som gällde för kontohavarens möjligheter att använda kontot skall beaktas, t.ex. hög- sta uttagsbelopp . Om kontohavaren lämnats sådan informa- tion att denne haft skäl att utgå från att en angiven beloppsgräns verkli- gen inneburit en begränsning för kontohavaren, skall detta gälla. Om det av avtalet framgår att kontohavaren endast får utnyttja visst belopp men systemet tillåter övertrasseringar, kan kontohavaren som regel inte göras ansvarig för mer än vad som fanns kvar att utnyttja enligt avtalsvillkoren. Bedömningen måste göras utifrån den tidpunkt då kontohavaren förlorade kontrollen över kontot. Om kontohavaren således själv hade utnyttjat hälften av ett gränsbelopp när denne förlo- rade sitt kort kan kontohavaren som mest bli ansvarig för resten av beloppet. Om det däremot kan visas att kontohavaren varit fullt med- veten om att ett sådant avtalsvillkor endast gett uttryck för att en över- trassering leder till särskild avgift eller dröjsmålsränta och således inte utgör någon begränsning av vad som över huvud taget är åtkomligt, bör ansvar utöver gränsbeloppet kunna bli aktuellt. I andra punkten anges att kontohavaren som regel har möjlighet att sätta stopp för sitt ansvar, även efter en grov oaktsamhet, genom att göra en spärranmälan. Om en betaltjänstansvarig endast tillhandahåller möjlighet till spärranmälan , t.ex. ordinarie kontors- eller öppettider, kommer detta endast att medföra ett mindre ansvar för kontohavaren. Denne kan ju i sådana fall avvakta med sin spärranmälan tills anmälningar tas emot. För transaktioner som företa- gits kommer den betaltjänstansvarige att få svara, efter- som kontohavaren gjort spärranmälan så snart denne kunnat. I tredje punkten införs en särskild möjlighet för kontohavaren att alltid undgå ansvar för en transaktion om det förekommit en säkerhets- brist i betalsystemet. Det kan vara fråga om en teknisk brist eller ett tillfälligt fel, en felaktig organisation, bristfälliga rutiner eller instruk- tioner för egna eller andras anställda eller en avvikelse från normala rutiner av egna eller andras anställda. Genom tredje stycket framgår att det också kan vara fråga om brister hos t.ex. ett säljföretag. Andra stycket – Bevisbördan för att betalsystemet har en tillräcklig grad av säkerhet bör åvila den betaltjänstansvarige. Man bör dock und- vika att ålägga denne ett orimligt starkt beviskrav. De krav man ställer på bevisningen från den betaltjänstansvarige bör i viss mån kunna vari- era beroende av vilken säkerhetsmässig standard systemet allmänt sett förefaller att hålla. Ett påstående av kontohavaren om att transaktionen varit möjlig på grund av en brist i systemet, bör i många fall kunna motbevisas med en mera allmän utredning om systemets uppbyggnad tillsammans med den journalföring som finns beträffande det aktuella händelseförloppet. Vid kännedom om andra anmärkningar mot syste- met, t.ex. från tidigare kända fall eller granskningar som företagits av en tillsynsmyndighet, bör det emellertid kunna krävas en mera ingå- ende utredning av den betaltjänstansvarige för att denne skall undgå ansvar för de obehöriga uttagen. Likaså bör det kunna få viss betydelse huruvida systemet är konstruerat enligt vedertagna standarder på områ- det. Naturligtvis står det också kontohavaren fritt att själv åberopa ytterligare utredning, även om detta i praktiken framstår som mindre troligt. Även sådan utredning kan föranleda att kraven på den betal- tjänstansvariges bevisning höjs. På detta sätt får man en bevisbörda som höjs trappstegsvis. Givetvis kan en utredning aldrig utvisa att ett system är fullständigt säkert i objektiv mening. Sådana system torde knappast heller existera. Vad man bör kunna kräva är dock att systemets brister inte får vara större än att de kan betraktas som oväsentliga för risken av obehöriga transaktioner. Kravet är också att utförandet av den enskilda transak- tionen skett i enlighet med såväl de fastlagda rutinerna som avtalet. Tredje stycket – De säkerhetsrutiner som finns uppgjorda för hante- ringen av ett betalsystem involverar med nödvändighet till vissa delar även andras medverkan än den betaltjänstansvariges egen personal. Således kommer inte sällan en stor del av de mänskliga faktorerna att ligga hos säljföretaget. I valet mellan att låta kunden eller den betal- tjänstansvarige bära ansvaret för bristande rutiner hos säljföretaget, förefaller det rimligast att låta detta falla på den betaltjänstansvarige. Denne står i ett mera varaktigt affärsmässigt förhållande till säljföreta- get och kan genom avtalet med denne reglera sådana situationer på lämpligt sätt. Detta gäller även för andra aktörer som självständigt utför vissa uppgifter inom betalsystemet. Författningskommentaren är hämtad från slut- betänkande Betaltjänster (SOU 1995:69), se kommentaren till 19 § i förslag till lag om betaltjänster. I den mån kontohavaren inte skall svara för en obehörig transaktion får i stället den betaltjänstansvarige stå för kostnaden. Den betal- tjänstansvarige svarar strikt för att kapitalbeloppet återställs efter en obehörig transaktion och att utebliven ränta tillgodoräknas kontohava- ren, dvs. oavsett om denne hade kunnat förhindra transaktionen eller ej. Härvid görs inget undantag för transaktioner i utlandet eller transaktio- ner som möjliggjorts under omständigheter av force majeure-karaktär. Om det framkommer att den betaltjänstansvarige genom oaktsamhet möjliggjort transaktionen, skall kontohavaren även vara berättigad till skadestånd. Detta kan bli aktuellt om kontot till följd av transaktionen inte har kunnat utnyttjas av kontohavaren i en viss situation. Ansvaret kan liknas vid det som gäller när en felaktig uppgift om spärr hindrat kontohavarens rättmätiga användning av konto. Med annan skada avses såväl direkt som indirekt skada. Den betaltjänstansvarige svarar för oaktsamhet av såväl sin egen personal som personal hos annan som agerat för denne såsom mellan- led. Hit hör således även personal på säljstället. Ansvaret omfattar även oaktsamhet som består i utformning av rutiner och andra säkerhetsar- rangemang hos de andra leden. Författningskommentaren är hämtad från slut- betänkande Betaltjänster (SOU 1995:69), se kommentaren till 20 § i förslag till lag om betaltjänster. Enligt allmänna råd angående reklamationer i bankomatverksamhet (BFFS 1991:16) gäller att banken bör återföra kapitalbeloppet, om banken anser sig kunna acceptera att transaktionen utförts av någon obehörig. I sådana fall bör således inte banken utnyttja möjlighet till kvittning mot det skadestånd som kontohavaren kan bli skyldig att betala med tillämpning av reglerna i 34 §. Om banken i sådant fall anser att kontohavaren bör vara ansvarig för grov oaktsam- het med kontokortet bör detta prövas separat. Banken skall inte hålla det debiterade beloppet som säkerhet för sin eventuella fordran. Denna princip lagfästs genom förevarande paragraf. Om tvisten rör betalningsskyldighet på grund av ett obehörigt utnyttjande, skall återfö- ring av beloppet ske utan ytterligare dröjsmål. Det är därvid tillräckligt att tvisten gäller tillämpningen av någon av de angivna bestämmel- serna. Om det senare visar sig att det inte var fråga om ett obehörigt utnyttjande utan en transaktion som företagits av kontohavaren själv, eller någon annan som var behörig att utnyttja kontot, har detta inte befriat den betaltjänstansvarige från skyldigheten att återföra beloppet. Denne kan således inte genom ett påstående om att kontohavaren själv företagit transaktionen sätta bestämmelsen ur spel. Det torde emellertid som regel vara relativt lätt för parterna att få utrett om transaktionen skett med anlitande av kod. När så är fallet behöver inte självriskbe- loppet återföras. Den betaltjänstansvarige får alltså i dessa fall fördelen av att hålla inne beloppet, även om det senare skulle visa sig att kunden slipper betalningsskyldighet på grund av en säkerhetsbrist i systemet. Det är härvid tillräckligt att man kan konstatera att transaktioner skett med kod och inte med annat legitimationsmedel. Författningskommentaren är hämtad från slut- betänkande Betaltjänster (SOU 1995:69), se kommentaren till 12 § i förslag till lag om betaltjänster. Skyldigheten för den betaltjänstansvarige att tillhandahålla en spär- rutin för kontohavaren innefattar även en skyldighet att lämna infor- mation om denna möjlighet på sådant sätt att kontohavaren i praktiken kan utnyttja den. I och för sig åvilar det enligt § kunden att utnyttja de möjligheter till spärranmälan som finns. Om informationen har varit bristfällig i något avseende, t.ex. beträffande tillvägagångssättet eller under vilka tider rutinen är tillgänglig, bör detta vägas in när man bedömer kontohavarens ansvar för underlåtenhet att göra spärranmälan. Det har här inte föreslagits något krav på att rutinen måste stå öppen dygnet runt eller liknande. Författningskommentaren är hämtad från slut- betänkande Betaltjänster (SOU 1995:69), se kommentaren till 13 § i förslag till lag om betaltjänster. Kontohavaren har en skyldighet att låta spärra sitt konto så snart denne har skälig anledning att misstänka att denne förlorat kontrollen över kontot. Om kontot är åtkomligt endast med hjälp av ett kontokort tillsammans med en personlig kod föreligger skyldighet att spärra kontot, även om enbart kortet eller enbart koden hamnat i orätta hän- der. Det senare är motiverat av risken för att kortet kan kopieras. Över huvud taget finns risk för att en obehörig person lyckas dupera syste- met beträffande den felande delen. Anledningen till att ha både kort och kod är ju bl.a. att det ansetts mindre säkert att enbart utnyttja den ena delen. Om kontohavaren inte haft anledning befara att någon obe- hörig skulle komma att utnyttja situationen, kan kontohavaren inte heller anses ha haft skäl att bedöma det som om han förlorat kontrollen över legitimationsmedlet. Detta moment bör således spela in i bedöm- ningen. Författningskommentaren är hämtad från slut- betänkande Betaltjänster (SOU 1995:69), se kommentaren till 14 § i förslag till lag om betaltjänster. Bestämmelsen är avsedd att spela en viktig roll för att i så nära anslutning som möjligt till en spärrsituation klargöra mellan parterna vad som kommer att gälla och efter vilka utgångspunkter eventuella obehöriga transaktioner kommer att bedömas. Dessutom ger bestäm- melsen en möjlighet för kontohavaren att snabbt få en indikation på om denne vidtagit tillräckliga åtgärder eller om kontohavaren bör kontakta den betaltjänstansvarige på nytt. För en senare utredning är det väsentligt att bevisning säkras om att en spärranmälan har skett. Här uppställs ett allmänt krav på att den betaltjänstansvarige skall sörja för detta. Däremot anges inget specifi- cerat krav på hur länge sådana uppgifter skall bevaras. De rutiner som den betaltjänstansvarige väljer i detta avseende bör i stället få återverka på bevisbördan angående spärranmälningar. Om en transaktion skulle komma upp till bedömning efter det att den betaltjänstansvarige enligt sina egna rutiner kan ha tagit bort informationen om en spärranmälan, torde man i allmänhet komma att få acceptera kontohavarens påstående om att denne har lämnat en spärranmälan. Bestämmelsen i 35 § behandlas i kapitel 6. Bestämmelsen ändras endast så till vida att ges i uppdrag att utöva tillsynen över kreditprövning enligt lagen. 36–37 §§ Ändringarna i 36–37 §§ är huvudsakligen redaktionella till följd av ändringen i 35 §. Beslut av att meddela anmärkning får inte överklagas. Kostnaden för ett sådant system har dock inte varit möjlig att uppskatta. Enligt kommittédirektiven är uppgiften för kommittén att lämna förslag om hur den framtida konsumentpolitiken skall kunna ge människor förutsättningar att känna sig trygga som konsumenter och ha ett starkt inflytande över sin vardagssituation. Jag anser att kommittén har valt fel väg för att nå detta mål. Genom hela utredningen kan man spåra en människosyn och en förmyndarattityd som inte är värdig ett modernt samhälle som övergivit planhushållningsmodellen. Enda undantaget är i inledningen (Kap.1) under rubriken allmänna utgångspunkter, där man noterat att de flesta problem som uppkom- mer löser konsumenten på egen hand eller i samverkan med andra aktö- rer och att det är konsumenterna själva som är bäst skickade att bedöma hur de skall utnyttja sina resurser. Trots denna, som jag upp- fattar kosmetiska inledning, genomsyras utredningen av en nedlåtande besserwisserattityd. En modern konsumentpolitik måste räkna med människors egen kraft och inte skapa organisationer som övertar det egna ansvaret som var och en har. Kommittén har valt en gammaldags lösning i sann för- myndaranda. Genom att bygga ut offentlig sektor och stärka statsbi- dragsfinansierade partipolitiskt orienterade organisationer, vill kom- mittén överlåta enskilda människors ansvar för sitt liv, sina pengar och för köp och avtal av civilrättslig karaktär till staten eller dess organisa- tioner. Resultatet blir att kommittén på så sätt skapar en regelrätt kamporganisation mot företagande, produktion och försäljning av varor. Redan den lagstiftning som reglerar konsumentköp utgår ifrån schablonen en värnlös konsument och en elak näringsidkare med hel- täckande juridisk stab. Sanningen ligger långt därifrån. De flesta svenska småföretag, utan egen juridisk kompetens, får lägga mycket tid på att följa och förstå alla regler och förordningar staten lägger på dem. Det bästa för både kund och säljare är goda kunskaper om produkt- säkerhet och köp- och avtalsrätt. 440 Reservationer och särskilda yttranden