sou · GOB3126d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Det uppsökande arbetet har två nivåer. Inre uppsökande arbete gäller personer som redan har kontakt med eller som kontaktas av av andra orsaker än narkotikaproblem eller narkotikamissbruk. Yttre uppsökande arbete gäller personer som inte har någon aktuell kontakt med . När det gäller det inre uppsökande arbetet har olika forsknings- rapporter visat att många av dem som får ekonomiskt bistånd har missbruksproblem utan att det har tagits upp i samtalen mellan klient och socialsekreterare och utan att någon planering har gjorts för att komma tillrätta med missbruket, trots att klienten har varit i kontakt med under långa tidsperioder, ibland . Detta kan bero på att klienten inte har tagit upp frågan och att socialsekreteraren inte heller har observerat problemet, men det kan också vara en medveten bedömning från sida att inte gå vidare med saken om man upplever att man har små möjlig- heter att ge klienten ett reellt stöd i att lämna missbruket. Den nuvarande situationen inom med pressat arbets- schema, personalbrist och täta byten bland socialsekreterarna samt begränsade möjligheter till mer omfattande vårdinsatser har troligen enligt bedömning lett till att detta har blivit vanligare. Det yttre uppsökande arbetet kan bedrivas på många olika sätt och involverar ofta samarbete mellan olika myndigheter och organi- sationer. har traditionellt använt fältarbetare, vilka ibland arbetar i samverkan med fritidsförvaltningen. I vissa fall är fältarbetarna knutna till beroendekliniker eller rådgivningsbyråer, men vanligen till socialdistriktet eller stadsdelsnämnden. I några av de större kommunerna fanns tidigare centralt finansierade och organiserade fältenheter, som specialiserat sig på uppsökande arbete bland missbrukare, men dessa har i flertalet fall lagts ned och uppgifterna har lagts över på de lokala socialdistrikten eller stadsdelsnämnderna. Dessa har inte alltid erhållit motsvarande resurser. Med några få undantag har huvuddelen av denna typ av uppsökande arbete upphört. Vid sidan av det uppsökande arbete som själv är aktivt i finns många exempel på sådan verksamhet som genereras av samverkan med andra organisationer. Av dessa har polisen rappor- teringsplikt till . Genom att på olika sätt utveckla kontakter, bidra med utbildning och kunskap och genom att bygga upp ett förtroendefullt samarbete kan fler missbrukare nås, dels genom att får information om miljöer där upp- sökande insatser bör sättas in, dels genom att kontakt kan förmedlas med . Samverkan med och information från polisen har i många kom- muner stärkts i och med att polisen gör drogtester vid misstanke om ringa narkotikabrott och, om det gäller personer , skall rapportera resultatet av dessa test till . Social- tjänsten får därigenom information om missbrukare och om ung- domar som vistas i olämpliga miljöer. Vanligt är också att , eventuell beroendeklinik, polisen, fritidsförvaltningen, skolpersonal och föreningslivet har regelbundna lokala överläggningar, där man visserligen inte går igenom enskilda fall, men där man diskuterar och rapporterar om narkotikaläget och riskmiljöer i kommunen eller distriktet. Sådana överläggningar liksom polisen rapportering om konkreta miss- brukare kan ligga till grund för uppsökande verk- samhet. Den kontaktverksamhet som klientorganisationer och stöd- organisationer organiserar når i viss utsträckning missbrukare som inte är kända av eller som av olika anledningar und- viker kontakt med . Rådgivare vid dessa organi- sationer kan medverka till att deras klienter tar kontakt med för att de skall kunna få en sådan kvalificerad hjälp som organisationerna inte kan tillhandahålla. Inom sjukvårdens ram finns ett antal beroendekliniker och psykiatriska avdelningar som arbetar med missbrukare. Ofta är patienterna också kända som missbrukare av socialförvaltningen. Om det inte sker med patientens godkännande lägger sjukvårdens tystnadsplikt hinder i vägen för en direkt rapportering. Fasta samarbetsformer, t.ex. i form av att socialarbetare har mottagning på kliniken, kan underlätta för klienterna att ta kontakt med . En möjlighet till rådgivning som kan leda till kontakt med är inom primärvården, bland annat husläkarmottag- ningar, vårdcentraler, distriktssköterskor, mödravårdscentraler och barnavårdscentraler. Samarbetsprojekt har bland annat organiserats mellan och mödravården. Barnomsorgens personal skall, när de misstänker att ett barn far illa på grund av missbruk i hemmet, kontakta . Även skolpersonal har skyldighet att ta kontakt med om barn misstänks missbruka. Sammantaget kan ett kontaktnät av detta slag bidra till goda kunskaper både om missbruksläget i kommunen, om grupper och miljöer där missbruk förekommer samt om enskilda individer med missbruksproblem. 4.4.3Konsekvenser av kriminaliseringen av eget bruk kriminaliserades eget bruk av narkotika och in- fördes fängelse i straffskalan för eget bruk. Det främsta syftet med dessa lagändringar var dels att hejda nyrekryteringen av unga missbrukare, dels att kunna upptäcka dem som inlett ett missbruk. Kriminaliseringen av eget bruk har inneburit att polisen, till- sammans med bl.a. , har fått en mer framträdande roll när det gäller att upptäcka pågående missbruk och hejda narkoti- kamissbrukets spridning bland främst ungdomar. Polisen har kun- skap om och kan ingripa i de miljöer där narkotika förekommer. Polisen kan också upptäcka minderåriga som vistas i dessa miljöer och ingripa mot enskilda individer som är narkotikapåverkade. I och med att fängelse har införts i straffskalan kan polisen också genomföra drogtest, vanligen ett urinprov, på den som är straff- myndig, alltså , om det finns skälig misstanke om narkotikabrott. När polisen upptäcker minderåriga i olämpliga miljöer, ung- domar med ett misstänkt pågående missbruk eller narkotika- påverkade ungdomar skall en anmälan göras till som då skall påbörja en utredning. Syftet med polisens och social- tjänstens arbete är att ungdomarna skall få hjälp. () har utvärderat straffbeläg- gandet av eget bruk av narkotika som infördes och den straffskärpning som trädde 1993.16 Sammanfattningsvis kan sägas att polisens förändrade arbetssätt har inneburit att fler ungdomar som inte tidigare varit kända för narkotikabrott upp- täckts. lagfördes dubbelt så många unga och okända som . Ökningen motsvarade närmare 940 personer, varav ungefär hälften redan var kända av . Polisens möjligheter att ta urin- eller blodprov på personer som är skäligen misstänkta för narkotikabrott har emellertid i stor utsträckning använts för att ingripa mot redan kända narkotikamissbrukare, enligt BRÅ:s rapport. ser kriminaliseringen av det egna bruket som en viktig del av den restriktiva narkotikapolitiken. Kriminaliseringen förutsätter emellertid att de unga som upptäcks inte bara möts av samhällets reaktion – som man i och för sig inte skall underskatta som efterfrågedämpande åtgärd – utan också får den hjälp och det stöd de kan behöva. Kommissionen återkommer till detta i nästa avsnitt. BRÅ:s undersökning visar enligt kommissionens mening på att allt fler unga, tidigare okända, upptäcks genom polisens insatser vilket också varit en av avsikterna med lagstiftningen. I rapporten redovisas dock även att av de ungdomar som tagits med för prov- tagning kunde narkotikamissbruk inte påvisas för en tredjedel. Även om det finns flera tänkbara förklaringar till detta – som att det kan vara svårt att bedöma om en ung person är påverkad av narkotika eller att de preparat ungdomar använder ofta är nya och inte alltid fångas upp av testerna – är det enligt kommissionen inte tillfredsställande. Kommissionen förutsätter emellertid att Riks- polisstyrelsen närmare analyserar förhållandet och genom utbild- ning och annan uppföljning försöker förbättra träffbilden. 16 Kriminaliseringen av narkotikabruk – en utvärdering av rättsväsendets insatser. 4.4.4Socialtjänstens reaktion på ungdomars narkotikabrott Brottsförebyggande rådets utvärdering avsåg rättsväsendets in- satser med anledning av kriminaliseringen av eget bruk av narkotika. har för egen del ansett det vara intressant att försöka få svar på frågan om en ung persons första lagförda narkotikabrott leder till åtgärder från sida; det krävs i många fall såväl hjälp- som stödinsatser för att förhindra att den unge fastnar i ett missbruk. För att få veta vilka insatser som normalt vidtar vid ringa narkotikabrott har kommissionen gett i uppdrag till (SoRAD) vid att komplettera BRÅ:s ovan nämnda studie med en uppföljning om insatser.17 De ungdomar mellan som lagförts för ringa narkotika- brott i BRÅ:s material och som inte tidigare fällts för något nar- kotikabrott följdes upp genom en kontakt med aktuell socialbyrå. Av totalt 350 individer har lämnat uppgifter i 288 fall. Undersökningen visar sammanfattningsvis att en stor del av ungdomarna redan var kända av . I av fallen var dock ovetande om narkotikamissbruket även om ungdomarna var kända av andra orsaker. I av fallen var den unge helt okänd för , vilket innebär att i över hälften av fallen var den unges narkotikamissbruk okänt för . Undersökningen visar också att normalt vidtar åtgärder när ett meddelande har inkommit och att åtgärdsbeslut förefaller vara pragmatiska och ändamålsenliga. Öppenvårdsåtgärder hör till de vanliga interventionerna. Fullföljda utredningar som innefattar en kontroll av drognykterhet i hemmet, under assistans av , förekommer också ofta. I några fall har kontakterna mellan ungdomarna och social- tjänsten avbrutits. I dessa fall har ungdomarna i regel föräldrarna bakom sig. har inte mot bakgrund av undersök- ningen av åtgärder funnit skäl att i detta samman- hang föreslå några förändringar. En annan sak är, som kommis- sionen har påtalat och återkommer till i andra sammanhang, att 17 Studien har genomförts av professor . SOU 2000:126 Insatser mot efterfrågan samverkan mellan myndigheterna liksom framför allt social- tjänstens insatser måste förbättras. bedömning: Drogtester fyller en viktig funktion inom vård och behandling samt för att tidigt kunna upp- täcka ungdomar på väg in i ett missbruk. Kommissionen anser att möjligheterna att utföra drogtester i arbetslivet skall regleras genom avtal mellan arbetsmarknadens parter och inte genom lagstiftning. Slutligen tar kommissionen ställning mot att införa en möjlighet att tvångsvis drogtesta barn . Drogtester har blivit ett vanligt hjälpmedel för att konstatera huru- vida en person använder narkotika eller inte. Det vanligaste sättet att utnyttja drogtester är i samband med en pågående behandling där testerna blir ett sätt att kontrollera drogfrihet som behandlingsprogrammet pågår. I ett sådant sammanhang kan testerna utgöra ett stöd för missbrukaren. Eftersom denna test- verksamhet är frivillig tillstöter inte några juridiska komplikationer och kommissionen har inte heller särskilt granskat användningen av drogtester i behandlingssammanhang. Det finns flera motiv till att arbetsplatser skall vara drogfria. Det handlar om säkerhet, produktivitet, kvalitet mm. Därför utvecklar många arbetsplatser policydokument med riktlinjer för hur miss- bruk kan förebyggas och behandlas. Drogtester kan vara en del av det förebyggande arbetet, vilket ofta slås fast i dessa dokument. är formerna för sådana tester inte reglerade i lag utan styrs av de avtal som arbetsmarknadens parter slutit. I olika sammanhang har dock krav förts fram om att drogtester i arbetslivet skall lagregleras. Sådana önskemål har också framförts till . Kommissionen kan konstatera att flera utredningar tidigare be- handlat denna fråga utan att komma fram till att en lagreglering skulle vara möjlig. I de policydokument som arbetsplatser skall ta fram framhålls också att drogtester måste kombineras med en strategi för hur man skall stödja och hjälpa dem som på en arbets- plats har drogproblem. Enligt kommissionens bedömning skiftar förutsättningarna för drogtester i arbetslivet i så hög grad mellan olika arbetsplatser och branscher att de även fortsättningsvis bör regleras genom avtal och inte genom lag. Som framhållits ovan är det enligt kommissionen av central betydelse att avtalen utformas så att drogtesterna i arbetslivet inte ses isolerade för sig; inom företaget måste det finns ett helhetstänkande som baseras på omsorg om de anställda och omfattar såväl förebyggande insatser som vård- och behandlings- insatser. Dessutom vill kommissionen understryka vikten av att testerna genomförs av specialister inom företagshälsovård och certifierade laboratorier. 4.4.5.2Tvångsvisa drogtester av ungdomar Genom att fängelse infördes i straffskalan för eget bruk blev det möjligt för polisen att ta urin- eller blodprov för att kontrollera och säkra bevisning om ett misstänkt narkotikabrott.18 Enligt 28 kap. 12 § gäller nämligen att den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa, får kroppsbesiktning göras för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet. Med kroppsbesiktning avses undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen samt undersökning av sådana prov. Syftet med lagändringen var framför allt att genom en tidig upptäckt ge möjligheter att ingripa tidigt och förhindra att unga människor fastnar i missbruk. För att en person skall kunna anses som skäligen misstänkt krävs det enligt uttalanden från justitieombudsmannen att det finns konkreta omständigheter som med viss styrka talar för att personen i fråga begått gärningen. Detta innebär att ett beslut om tvångsmedel aldrig kan grundas bara på allmänna kunskaper om en viss persons livsföring eller tidigare brottslighet. Enbart det för- hållande att någon är känd i narkotikasammanhang är exempelvis inte tillräckligt för att grunda en skälig misstanke om narkotika- 1992/93:142, bet. 1992/93:JuU17, rskr. 1992/93:221. brott.19 Någon möjlighet att använda kroppsbesiktning för att slumpvis kontrollera om någon är påverkad av narkotika föreligger således inte. Som framgår av kapitel 4.5.4 har kommissionen funnit att den nuvarande lagstiftningen har fyllt en funktion som hjälpmedel för att tidigt upptäcka ungdomar på väg in i ett missbruk. I den upp- följning som kommissionen genomfört av insatser för de ungdomar mellan som lagfördes för ringa narkotikabrott var i över hälften av fallen narkoti- kamissbruket okänt för . Även om det inte har varit möjligt att närmare analysera effek- terna av insatserna för de enskilda ungdomarna i de båda undersök- ningarna så finns det enligt kommissionens bedömning inga skäl att ändra den nuvarande lagstiftningen. Kommissionen har heller inte funnit det lämpligt att överlåta tvångsåtgärder till socialarbetare, skolpersonal eller andra yrkesgrupper än polisen. 4.4.5.3Tvångsvisa drogtester av barn Till har i olika sammanhang framförts synpunkter på att det är olyckligt att det inte är möjligt att med tvång drogtesta också barn . Skälet härför är att ju tidigare föräldrar och myndigheter får vetskap om att den unge använder narkotika, desto större möjligheter finns att vidta åtgärder för att förhindra att han eller hon fastnar i missbruk. Kommissionen kan i och för sig ha förståelse för denna syn- punkt men har i sina överväganden ändå funnit att de eventuella vinster en sådan utvidgad möjlighet skulle kunna leda till inte kan anses stå i rimlig proportion till det ingrepp som ett tvångsvis drogtest utgör för barnet. På samma sätt som när det gäller barn och ungdomar anser kommissionen inte det vara lämpligt att överlåta den här typen av tvångsåtgärder till social- arbetare, skolpersonal eller andra yrkesgrupper än polisen. Detta innebär enligt kommissionens mening att det enda alternativ för en utvidgning av drogtester till att omfatta även barn skulle vara att utvidga möjligheterna till kroppsbesiktning inom ramen för en brottsutredning. 19 Justitieombudsmännens ämbetsberättelse 1993/94 s. 101 f samt , RPS RAPPORT 1995:9, Sållningsinstrument för analys av narkotika i urin - Redovisning av en försöksverksamhet med vissa kommentarer, 1995 (POB-420-4750/93) s. 14 f. har vid ett flertal tillfällen behandlat motioner med yrkanden om lagstiftning som skulle göra det möjligt för polisen att låta ta blodprov och urinprov på den som är om han misstänks ha använt narkotika i syfte att klarlägga detta. Senast behandlade justitieutskott frågan i ett motions- betänkande /2000 då utskottet avstyrkte motionerna med bl.a. hänvisning till på- gående arbete. När frågan kom upp var ett av argumenten för att inte införa möjlighet till kroppsbesiktning av barn att det praktiska behovet av att använda det tvångsmedlet framstod som ganska ringa. Det andra argumentet som framfördes mot att tillåta kroppsbesiktning av den som inte fyllt var att lämpligheten kunde sättas i fråga av att använda kroppsbesiktning i fråga om barn som befinner sig i förpuberteten och i en känslig period av sin utveckling; tvärtom vore ett särskilt hänsynstagande till den personliga integriteten påkallad. anser att de argument som framfördes till stöd för att inte tillåta kroppsbesiktning av barn är giltiga, även om behovet av att använda ett sådant tvångsmedel möjligen kan vara något större . I sammanhanget skall man hålla i minnet att en kroppsbesiktning i de aktuella fallen skall ske i brottsutredande syfte. När det gäller barn , som alltså inte är straffmyndiga, är det enligt kommissionens mening inte rimligt att med hjälp av ett straffprocessuellt tvångs- medel utreda ett brott som består i ett eget bruk av narkotika. Här skall särskilt erinras om att när det gäller de mindre ingripande tvångsmedel som får tillämpas mot barn – beslag, hus- rannsakan och kroppsvisitation – gäller att de skall tillämpas restriktivt vid misstanke om allvarlig brottslighet eller brottslighet av större omfattning. Eget bruk av narkotika är enligt gällande rätt inte att betrakta som ett allvarligt brott; en annan sak är att det utgör ett svårt socialt problem. Ett argument som framhållits från vissa socialarbetare har varit att det krävs ett positivt urinprov för att skall kunna vidta några åtgärder. Man vill alltså ha svart på vitt – i form av ett positivt drogtest – att narkotikamissbruk förekommer för att myn- digheten skall agera. Enligt kommissionens uppfattning får ett drogtest inte bli ut- slagsgivande för om myndigheterna skall anse sig ha anledning att ingripa till skydd för barnet eller inte. I synnerhet inte när det gäller så unga personer som dem som skulle bli föremål för en ut- vidgad kontrollmöjlighet, nämligen barn . I detta sammanhang kan nämnas att polisen enligt bestämmelserna i polislagen (1984:387) får ta om hand ungdomar som anträffas under förhållanden som uppenbarligen innebär överhängande och allvarlig risk för den unges hälsa eller utveckling. Den unge skall genom polisens försorg skyndsamt överlämnas till sina föräldrar eller till . Exempel på sådana situationer är när den unge uppehåller sig i en knarkarkvart, att han hittas omtöcknad av berusningsmedel eller tillsammans med äldre asociala personer. Polisen har också enligt lagstiftningen skyldighet att underrätta om förhållanden som bör föranleda någon åtgärd av dem. Det är alltså inte så, att myndigheterna saknar möjlighet att ingripa mot barn som påträffas påverkade av narkotika även om något drogtest inte kan utföras. Att en så ung person befinner sig i sådana omständigheter att det skulle vara aktuellt med att tvångsvis utföra ett drogtest utgör enligt kommissionens bedömning också ett fullt tillräckligt skäl för att utreda det aktuella barnets levnadsförhållanden. En sådan utredning bör givetvis se till barnets hela situation för att utreda eventuellt behov av stöd och inte enbart fokusera på ett eventuellt missbruk. 4.4.6Rådgivning och hjälp till ungdomar och anhöriga föreslag: Alla ungdomar och föräldrar skall ha tillgång till en lokal rådgivningsverksamhet om alkohol-, narkotika- och missbruksrelaterade frågor. Vidare skall ungdomar som behöver hjälp att avbryta sitt missbruk få sådan hjälp på en för ungdomar särskilt anpassad mottagning. skall enligt socialtjänstlagen arbeta förebyggande och bedriva ett aktivt uppsökande arbete. Det är en utbredd uppfattning inom att ungdomar i ett tidigt stadium av missbruk är mycket svåra att nå. De tycker inte att de har problem och söker inte självmant hjälp. vittnar ungdomar om hur svårt det är att få hjälp om man behöver det. Ungdomar som är oroade över sin egen eller kamraternas livsstil vet inte vart de skall vända sig. Den hjälp som finns passar dem ofta inte heller. Många föräldrar upplever en stark oro för att deras barn skall börja experimentera med droger och råka illa ut. Som förälder kan det vara svårt att skilja på beteenden som är utslag av en normal tonårsutveckling och vad som kan vara tecken på ett begynnande missbruk. De flesta föräldrar har en ganska vag kunskap om narko- tika och missbruk och vet inte vart de skall vända sig om oron övergår i direkt misstanke eller visshet. Samhället har ett viktigt ansvar att informera föräldrar och erbjuda hjälp till dem som behöver stöd. Det bör därför i varje kommun eller, om det är fråga om små kommuner, i varje region finnas en rådgivningsverksamhet dit ung- domar och föräldrar kan vända sig. En sådan rådgivningsbyrå kan också arbeta aktivt inom skola och fritid och bedriva uppsökande arbete. Som framgått ovan är detta endast en rådgivande verksamhet. Allt förebyggande och uppsökande arbete bygger på frivillighet och förtroende. I de fall en utredning bör initieras eller behandling är aktuell bör det finnas en särskild missbruksmottagning i kommunen som kan vidta dessa åtgärder. Det är viktigt att yngre människor inte skall behöva definiera sig som missbrukare för att få hjälp till behandling. Det bör därför fin- nas tillgång till en för ungdomar särskild anpassad mottagning. En sådan mottagning kan antingen drivas som en egen verksamhet i regi eller inrymmas i ungdomsmottagningarnas verksamhet som förstärks med personal med särskild kompetens om ungdomar och droger. föreslag: På nationell nivå skall det inrättas en hjälptelefonlinje dit man gratis och anonymt kan vända sig med frågor om narkotika och missbruk. bör ges i uppdrag att utreda hur en sådan verksamhet kan organiseras. Ungdomar som experimenterar med droger eller har kamrater som gör det kan också hamna i situationer där de är i mer akut behov av rådgivning eller hjälp. Detta gäller givetvis även föräldrar och andra Det är viktigt att kunna fånga upp ungdomar i detta läge då de ofta själva är motiverade att förändra sin livsstil och upp- höra med sitt missbruk. Sedan Dopingjouren vid i inrätta- des har personalen där märkt en kraftig ökning av samtal som gäller andra droger än dopingpreparat. Skälen till detta tror man är flera. För det första har missbruket bland ungdomar ökat. För det andra har sambandet mellan doping- och narkotika- missbruk blivit tydligare; ungdomar som dopar sig använder ofta också narkotika. För det tredje finns ingen annan instans dit man direkt och anonymt kan vända sig med sin oro. finns emeller- tid varken personella resurser eller specifik narkotikakompetens för att man på Dopingjouren skall kunna hantera dessa samtal utan de slussas vidare till mottagningarna i eller i . Kommissionen föreslår därför att en nationell hjälptelefon in- rättas. Vi menar att en nationell telefon är att föredra framför regionalt eller lokalt förankrade verksamheter då det ger alla samma tillgång oavsett var man bor. Det ger också möjlighet till en samlad information om aktuella trender och olika preparats spridning över landet. Erfarenhet från Dopingjouren och annan telefonrådgivning visar att hjälptelefoner får ta emot oerhört varierande samtal. I detta fall kan man förutse samtal rörande allt från frågor om preparat och verkningar till självmordstankar.