sou · GOB377d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Några aspekter är därvidlag särskilt viktiga, bl.a. att det förs en offentlig diskussion kring konventionens genomförande, att såväl lagstiftning som praxis konti- nuerligt ses över i ljuset av konventionen och att det finns ett system för övervakning och möjligheter till överklagande i sådana fall då barnets anses rättigheter kränkta3. I finns olika typer av rättigheter. Den första kate- gorin rättigheter är de medborgerliga och politiska rättigheterna som till exempel rätten till registrering vid födelsen, namn och nationalitet, åsiktsfrihet, yttrande- och informationsfrihet, religionsfrihet, förenings- och församlingsfrihet och rätten till skydd för privat- och familjelivet. Till medborgerliga rättigheter räknas också skyddet mot tortyr eller annan grym, omänsklig behandling. Den andra kategorin är de ekonomiska, sociala och kulturella rättig- heterna. Till dem hör att rätten till goda utvecklingsbetingelser i vid mening måste respekteras. Det handlar om rätten till hälso- och sjuk- vård, social trygghet och socialförsäkring samt till utbildning och barn- omsorg. Likaså hör barnets rätt till kultur, till vila och fritid, lek och rekreation samt rätten att fritt delta i det kulturella livet till dessa rättigheter. innehåller också en tredje kategori rättigheter. Det är de rättigheter som ger barnet skydd mot övergrepp och utnytt- jande, som t.ex. skydd mot alla former av fysiskt och psykiskt våld, skada eller övergrepp, vanvård eller försumlig behandling, sexuella övergrepp och skydd mot att delta i väpnade konflikter. 2CRC/C/15/Add. Konventionen om barnets rättigheter. De olika rättigheterna är lika viktiga och skall ses som en helhet. Det finns ingen rangordning mellan de olika rättig- heterna utan de kompletterar varandra. Rättigheterna är dock, som nämnts, olika till sin natur. Medan de medborgerliga och politiska rättigheterna är absoluta till sin karaktär och måste respekteras av alla stater oavsett förhållandena i landet är förverkligandet av de eko- nomiska, sociala och kulturella rättigheterna mera beroende av ett lands resurser. Man kan också uttrycka skillnaden mellan de olika typerna av rättigheter så att konventionen anger vilka uppväxtvillkor som inte är acceptabla (barn har en absolut rätt till skydd mot övergrepp och utnyttjande) och vilka livsvillkor för barn som länderna ska sträva efter att förverkliga (de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter)4. Barnets bästa – en portalparagraf Den centrala artikeln i är artikel 3 som stadgar att vid alla åtgärder, vare sig åtgärderna vidtas av offentliga eller privata välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myndigheter eller lag- stiftande organ som rör barn skall barnets bästa komma i främsta rummet. Principen barnets bästa är äldre än själv. Barnets bästa har varit en vedertagen princip i flera internationella konventioner och deklarationer liksom i ett flertal länders, bland annat vårt eget lands, nationella lagstiftning. Men både i internationella dokument och i nationella lagstiftningar har barnets bästa i huvudsak varit begränsat till ett område, det familjerättsliga. I utvidgas principen till att gälla alla frågor som på något sätt berör barn. Det innebär att barnets bästa skall sättas i främsta rummet inte bara i vårdnads-, umgänges- och adoptionsfrågor och inte heller endast i verksamheter som särskilt riktas till barn som skola och barnomsorg, utan i alla frågor. Med denna vidgning av principen om barnets bästa, från att enbart gälla familjerättsliga frågor till alla samhällsfrågor, ger barnkonven- tionen uttryck för en syn på barn som samhällsmedborgare. Barnets bästa skall beaktas i samhällsplanering, trafikplanering, i ekonomiska frågor likaväl som i frågor som rör barnets personliga förhållanden. Enligt artikel 3 skall barnets bästa alltid beaktas. Däremot kan inte barnets bästa alltid vara utslagsgivande, vilket fram- går tydligare av den engelska konventionstexten än i den svenska 4 Barnets bästa i främsta rummet. FN:s konvention om barnets rättigheter förverkligas i . SOU 1997:116, s. 55. översättningen the best interests of the child shall be a primary consideration. I den arbetsgrupp som utarbetade konventionen diskuterades även andra formuleringar av artikel 3, till exempel att barnets bästa skulle vara the consideration och the primary consideration. Sådana formuleringen skulle stämma bättre överens med andra inter- nationella dokument, men förkastades med motiveringen att de andra dokumenten var begränsade till vissa frågor, t.ex. adoption och vård- nad, till skillnad från som skulle omfatta alla beslut som rör barn. Det framhölls också, att det kunde finnas konkurrerande intressen som kunde vara lika viktiga, eller kanske viktigare än det enskilda barnets. Vissa intressen som and society at large, should be of at least equal, if not greater, importance than the interests of the child. Arbetsgruppen stannade därför för en bred och något vagare formulering istället för en tydligare och snävare. Bestämmelsen formulerades som en portalparagraf och barnets bästa är därigenom ett av flera relevanta och nödvändiga intressen att ta hänsyn till enligt artikel 35. framgår det av att barnets bästa skall ges absolut prioritet i vissa situationer. I till exempel artikel 21 som handlar om adoption stadgas att staterna skall säkerställa att barnets bästa främst beaktas (shall ensure that the best interests of the child shall be the consideration). På motsvarande sätt finns i artikel 18 en starkare formulering jämförd med artikel 3. Artikeln handlar om att staterna ska erkänna principen att båda föräldrarna har ett gemensamt ansvar för barnets uppfostran och utveckling och att föräldrarna har huvudansvaret. Barnet bästa skall för dem (föräld- rarna) komma i främsta rummet. När det gäller ett enskilt barns förhållanden ger således barn- konventionen uttryck för hållningen att principen om barnets bästa skall väga tyngst. Med andra ord skall barnets bästa vara utslagsgivande för beslut som fattas i familjerättsliga frågor som rör barnet Barnets rätt att komma till tals I tolkning av används sällan arti- kel 3 isolerat utan artikeln relateras alltid till någon av de andra sak- artiklarna. Artikel 3 ger således vägledning om hur sakartiklarna skall 5 Barnets bästa i främsta rummet. FN:s konvention om barnets rättigheter för- verkligas i . SOU 1997:116, s. 56. tolkas som sakartiklarna anger ramarna för vad begreppet barnets bästa betyder i de avseenden och de situationer som behandlas i sakartikeln. Men även om utgångspunkten för analysen av vad som är barnets bästa är summan av de rättigheter som formuleras i konven- tionen kan det ändå vara svårt att avgöra om en åtgärd verkligen är till barnets bästa. Konventionen ger här ytterligare en allmän anvisning för hur man skall bedöma vad som är barnets bästa: Man ska låta det berörda barnet eller den grupp barn som är berörda komma till tals och ta hänsyn till vad som då sägs från barnets sida. Konventionens artikel 3 om barnets bästa och artikel 12 om barnets rätt att komma till tals är således intimt förknippade med varandra. De båda artiklarna ger varandra ett ömsesidigt innehåll. För att avgöra vad som är barnets bästa måste barnet själv komma till tals. En bedömning av vad som är barnets bästa innehåller alltså två aspekter. För det första utgår man ifrån vad konventionen själv säger om vad som är barnets bästa och kompletterar detta med forskning och annan kunskap om barn och barns behov (den objektiva aspekten). För det andra skall barnet eller de barn som berörs själva få möjlighet att ge uttryck för sin uppfattning om vad som är det bästa för dem (den subjektiva aspekten). En sammanvägning av dessa båda aspekter ger bästa möjliga underlag för att bedöma vad som är barnets bästa i en given situation. Av artikel 12.2 framgår att det land som har anslutit sig till barn- konventionen i sin nationella lag kan bestämma hur ett barn skall höras och att barnet kan komma till tals antingen direkt, genom ställ- företrädare eller ett lämpligt organ. Även om barnets åsikter sålunda kan inhämtas genom en ställföreträdare eller genom exempelvis en anställd inom är det viktigt att det är barnets egna åsikter som kommer fram och inte vad till exempel en förälder eller en socialsekreterare anser. artikel 12, om barnets rätt att komma till tals, ger uttryck för syn på barn som aktiva och reflek- terande individer med rätt att handla och påverka sin egen livssituation. I takt med ålder och mognad skall barnet få ökad rätt att bestämma om sitt eget liv i familjen och i samhället. Artikel 12 skall i det samman- hanget läsas tillsammans med andra artiklar som lyfter fram barnet som aktör, till exempel artiklarna 13–15 som tar upp rätten till yttrande- och informationsfrihet, tanke-, samvets- och religionsfrihet samt förenings- och församlingsfrihet. Ytterligare ett exempel på synen på barnet som subjekt är barnets rätt till privat- och familjeliv. Artikel 16.1 lyder således: Inget barn får utsättas för godtyckliga eller olagliga ingripanden i sitt privat- och familjeliv, sitt hem eller sin korrespondens och inte heller för olagliga angrepp på sin heder och sitt anseende. Dessa artiklar speglar en av grundtankarna i , näm- ligen att varje barn har rätt till respekt för sin integritet. Varje barn har rätt till sin egen privata sfär som ingen annan i princip har rätt att tränga sig in i. kan sägas utgöra vår tids samhälleliga barnperspek- tiv eftersom den uttrycker världssamfundets gemensamma syn på barn och ungdomar. Konventionens grundläggande barnsyn är att varje individuellt barn har mänskliga rättigheter som skall respekteras. Barn är samhällsmedborgare med fullt och lika människovärde. är barn mera sårbara än vuxna och behöver därför särskilt stöd och skydd. Konventionens grundsyn skapar ett förhållningssätt till barn som uttrycks i konventionens grundläggande principer: Att varje barn, utan diskriminering, har egna rättigheter, att barnets bästa skall beaktas vid alla beslut som berör barn, att inte bara barnets överlevnad utan också utveckling skall säkerställas till det yttersta av samhällets förmåga samt att barnets åsikter skall komma fram och tillmätas betydelse6. I denna barnsyn finns en spänning mellan flera parallella förhållningssätt till barn: Nutidsperspektiv – utvecklingsperspektiv. barn- syn grundas på det faktum att är en konvention om mänskliga rättigheter. FN:s konventioner om mänskliga rättig- heter syftar ytterst till att slå vakt om människovärdet, det vill säga tanken att varje människa är bärare av ursprungliga, medfödda och inneboende rättigheter. Alla människor har lika värde, samma rätt till liv, personlig frihet och trygghet. Varje barn bär med sig en inneboende rätt att bli respekterat för sin egen skull. bekräftar och förstärker därmed synen att människovärdet inte är kopplat till funktionsförmåga, mognad eller ålder. Människovärdet är förankrat i varje persons existens. Därmed slår vakt om barndomens egenvärde. Alla män- niskor – stora som små – har lika värde. Barn ses inte som bihang till föräldrarna eller som passiva mottagare av föräldrapåverkan. De ses inte heller som miniatyrupplagor av vuxna, utan som unika 6 Mänskliga rättigheter. Konventionen om barnets rättigheter. , s. 12 f. individer med egna behov och intressen. Barndom är således inte enbart en förberedelsetid för vuxenlivet utan en del av livet med ett värde i sig. Barnets rättigheter skall respekteras här och . Barns och barn- domens villkor skall inte enbart bedömas utifrån vilken betydelse de har för barnet utan snarare för vad de betyder för barn i . finns ett utvecklingsperspektiv i . Artikel 6, som är en av grundläggande principer, slår fast barnets rätt, inte bara till liv, utan till utveckling. En lång rad av de ekonomiska, sociala och kulturella artiklarna understödjer denna utvecklingssyn. Subjekt – Objekt De första internationella deklarationerna om bar- nets rättigheter, som antogs 1924 och 1959, utgår ifrån barns rätt till skydd. De förmedlar den traditionella bilden av barn som beroende, passiva familjemedlemmar och som objekt för vuxnas och sam- hällets omsorg. Skyddsaspekten finns kvar i FN:s konvention om barnets rättigheter. Stark tonvikt läggs dock vid barnet som med- agerande, som aktör, med rätt till inflytande över sin tillvaro. Att se barn som subjekt innebär att se barnet som en person som kan och vill ta ansvar för sig själv. ger uttryck för att barn är resurser, experter på sin egen livssituation medan det är föräldrar och andra vuxna som skall sörja för att barn får möjlighet att utvecklas. Att se barn som subjekt innebär att se dem som aktiva, fria, skapande och reflekterande personer med integritet och rätt till självbestämmande. Det innebär också att i frågor som rör barn skall utgångspunkten vara barnet och barnets perspektiv. Individualism – familjemedlem. Konventionen om barnets rättig- heter gäller barn och ungdomar upp till och är inriktad på det enskilda barnet. Konventionen lyfter fram barnet, inte enbart som en del av en familj utan i första hand som en individ i familjen med eget värde och egna rättigheter. skapar ett direkt statligt ansvar för varje enskilt barn. Enligt konventionen är staten skyldig att genom lagstiftning och myndigheters verksamheter garantera att varje barn får social trygghet, hälso- och sjukvård, förskola och skola, samt skydd mot övergrepp oberoende av vilken social bakgrund eller vilka föräldrar de har. är barnets rätt till sin familj en hörnsten i barnkon- ventionen. Familjen ses som den grundläggande enheten i samhället och den naturliga miljön för barnet7. Det är i familjen som barnet får Konventionen om bar- nets rättigheter. möjlighet att utvecklas. Barnets rättigheter får med andra ord sin främsta mening i ett familjesammanhang. Barnets rätt till sin familj går därför som en röd tråd genom . Statens främsta uppgift är att stödja föräldrarna i deras ansvar för barn. Det är först när föräldrarna inte själva kan ta detta ansvar som staten får ett direkt ansvar mot barnet i dessa sammanhang, artikel 18. 3Barnkonventionens barnsyn i förhållande till svensk familjerätts- och sociallagstiftning för barnets rättigheter hänvisar i sina kommentarer och rekommendationer ofta till grundläggande prin- ciper, icke-diskrimineringsprincipen (artikel 2), principen om barnets bästa (artikel 3), barnets rätt till liv och utveckling (artikel 6) och barnets rätt att komma till tals (artikel 12). Kommitténs hållning är att grundläggande principer skall genomsyra såväl lagstiftning som administrativa beslut och andra åtgärder som vidtas. I första hand granskar kommittén huruvida lagstiftningen återspeglar konventionens bestämmelser och anda. Av FN-kommitténs kommen- tarer och rekommendationer framgår att ställer vissa specifika krav på ländernas familjerätts- och sociallagstiftning8. Dessa kan sammanfattas i följande punkter: Lagstiftningen måste vara uppbyggd efter och utgå ifrån principen att barnet har rättigheter. Utifrån dessa rättigheter har föräldrar ett ansvar för barn och samhället förpliktelser att ge föräldrar stöd i deras föräldragärning och att skydda barn från övergrepp och ut- nyttjande. Lagstiftningen måste genomsyras av barnets bästa. Det räcker inte med en allmän portalparagraf om att hänsyn skall tas till barnets bästa, utan lagarna måste som helhet ge uttryck för principen om barnets bästa. Vad som är barnets bästa måste konkretiseras i lag- stiftningen. Av lagstiftningen måste det framgå att barnets bästa är utslags- givande i alla beslut som rör förhållandet mellan föräldrar och barn. Det finns inga andra intressen som kan väga över. 8 Implementation Handbook for the Convention on the Rights of the Child. , 1998, s. 54 f. socialrättsliga frågor som rör barn skall barnets bästa väga tyngst, konstaterade den parlamentariska i sitt huvud- betänkande: Vi menar att vid insatser när det gäller barn och unga, skall barnets bästa alltid vara avgörande9. Lagstiftningen måste uttryckligen innehålla regler om att barnet har rätt att komma till tals och att barnets synpunkter skall tillmätas betydelse i förhållande till barnets ålder och mognad. Lagstiftningen får inte diskriminera barn, vare sig i förhållande till vuxna eller mellan barn inbördes. Föräldrars ansvar för barn Principen om barnets bästa i svensk lagstiftning kan spåras ända till- baka till början av seklet. I den då gällande fanns be- stämmelser om vem av föräldrarna som skulle få behålla barnen vid skilsmässa. Om föräldrarna kunde enas, skulle detta gälla förutsatt att det inte var uppenbart stridande mot barnets bästa (20 kap. 1 §). Kunde föräldrarna inte enas skulle domstolen avgöra frågan efter vad som med hänsyn främst till barnets bästa var skäligt (20 kap. 2 §). Principen att barnets bästa skulle vara avgörande vid vårdnadstvister överfördes senare till lag om barn i äktenskap och därefter till föräldra- balken som trädde i kraft . som reglerar förhållandet mellan barn och föräldrar har genomgått genomgripande förändringar ett flertal gånger. togs begreppen äktenskaplig börd, barn i äktenskap och barn utom äktenskap bort. Även termen förälder i byttes ut mot vårdnadshavare. gavs också frånskilda och ogifta föräldrar en möjlighet att få gemensam vårdnad om sina barn. Denna möjlighet för ogifta föräldrar att få gemensam vårdnad utnyttjades till en början i liten utsträckning. En av orsakerna var sannolikt att föräldrarna var tvungna att gå till domstol för att få gemensam vårdnad. Många fann det krångligt att hos tingsrätten få bekräftat ett ansvar som de redan påtagit sig i praktiken. Inte heller gemensam vårdnad efter skilsmässa förekom ofta , sannolikt på grund av att de ekonomiska konsekvenserna av gemensam vårdnad inte var särskilt gynnsamma. Underhållsbidrag eller bidragsförskott kunde nämligen inte lämnas när föräldrarna hade gemensam vårdnad. Genom en lagändring öppnades emellertid möjligheter till underhåll vid gemensam vårdnad, förutsatt att barnet huvudsakligen bodde hos den ena föräldern. 9 SOU 1997:116, s. 412. De familjerättsliga reglerna vad gäller vårdnad, boende och um- gänge har utvecklats i riktning mot att barnets möjlig- het till kontakt med bägge föräldrarna har underlättats. De huvud- sakliga motiven för detta var länge jämställdhet mellan könen och tanken att båda föräldrar skall ha samma rättigheter och skyldigheter i förhållande till barnet. Lagarna var inte uppbyggda efter principen att barnet själv hade rättigheter. De var i stället formulerade med utgångs- punkt i att i första hand föräldrar men även myndigheter hade ansvar för barnet10. En vändpunkt kom då omfattande förändringar i för- äldrabalken genomfördes. Vårdnadsreglerna formulerades då om i syfte att bättre framhäva att en god omvårdnad i första hand är barnets rätt och en föräldrarnas däremot svarande förpliktelse. Barnets rättsliga ställning stärktes därmed. förenklades förfarandet för gemen- sam vårdnad. Makar fick möjlighet att behålla gemensam vårdnad efter en skilsmässa utan att domstol behövde fatta beslut i vårdnadsfrågan. Ogifta sammanboende föräldrar kunde få gemensam vårdnad enbart genom anmälan till pastorsämbetet. Barnets rätt till umgänge med andra än föräldrar lagfästes, 6:15 FB. Det blev också något lättare att frånta föräldrar vårdnaden om de brast i omsorg om barnet på ett sätt som medförde risk för bestående fara för dess hälsa och utveckling, 6:7 FB. ändrades vårdnadsreglerna återigen. Motiven bakom änd- ringarna var barnets rätt till bägge sina föräldrar. Huvudregeln skulle även efter skilsmässa vara gemensam vårdnad utom i de fall då någon av föräldrarna motsätter sig gemensam vårdnad som vårdnadsform. Det slogs också fast att rätten skall ta särskild hänsyn till barnets behov av kontakt med bägge föräldrarna vid bedömning av barnets bästa i sam- band med vårdnadstvister, 6:6 a FB. Skyldighet för kommunerna att ge föräldrarna möjlighet till samarbetssamtal infördes. Reglerna om inte- rimistiska beslut ändrades så att i vissa fall besluten kunde begränsas till att avse barnets boende, 6:20 FB. I de fall endast en av föräldrarna var vårdnadshavare ålades denna en uppgiftsskyldighet gentemot den andre föräldern. synsätt och språkbruk har i allt högre grad kom- mit att slå igenom i . De förändringar som har gjorts 1996 och 1998 har i allt väsentligt som förebild. infördes således uttryckliga bestämmelser om barnets rätt att komma till tals i mål och ärenden om vårdnad och umgänge, liksom i adoptions- och namnärenden. Enligt dessa bestämmelser skall 10 , G., Sverne, T. Om föräldrars och samhällets ansvar. 1999, s. 26. domstol vid bedömning av barnets bästa ta hänsyn till barnets vilja, med beaktande av barnets ålder och mognad. Barnets vilja skall vara en viktig omständighet vid den prövning som skall göras i mål och ärenden om vårdnad. genomfördes ytterligare förändringar i med som förebild. Bland annat infördes då en portalparagraf om att barnets bästa skall komma i främsta rummet vid avgörande av alla frågor om vårdnad, boende och umgänge11. I inledningen till vårdnadskapitel räknas barnets grund- läggande rättigheter upp, 6:1 FB. Det slås fast att barnet har rätt till omvårdnad, trygghet och en god fostran. I rätten till omvårdnad ingår, enligt förarbetena rätten för barnet att få sina materiella och psykiska behov tillfredsställda. I begreppet trygghet ligger bl.a. rätten att få leva i ett stabilt förhållande och att ha någon att lita på. Till en god fostran hör att barnet får känna att det behövs, får pröva sin förmåga och utveckla sina inneboende resurser för att efter hand frigöra sig från sitt beroende av föräldrarna. I en god fostran ligger också att barnet får lära sig att sätta gränser för sitt handlande och ta ansvar. I anges vidare att barn skall behandlas med aktning för sin person och egenart vilket innebär att hänsyn skall tas och respekt skall visas för de individuella egenskaper som barnet har. Barnet har med stigande ålder rätt till ett allt starkare integritetsskydd och till medbestämmande. Barnet har dock inte en absolut rätt till privatliv och skydd mot insyn. Vårdnadshavaren har en tillsyns- skyldighet, 6:2, 2 st FB, ett ansvar för att barnet inte skadas men också för att barnet inte orsakar skador för andra. Vårdnadshavaren kan be- höva söka genom barnets privata tillhörigheter eller till och med öppna brev adresserade till barnet, om det behövs för att skingra eller få bekräftat misstankar om att barnet deltar i något som kan vara skadligt eller på annat sätt är olämpligt. Något utrymme för regelmässig brev- censur gentemot ett äldre barn utan grundad misstanke om att allt inte står rätt till finns det dock inte. Det får alltid bli en avvägning mellan barnets integritet och vårdnadshavarens ansvar12. Inledningsvis i 6:1 slås också fast att barnet inte får utsättas för kroppslig bestraffning eller annan kränkande behandling. Denna bestämmelse är det så kallade agaförbudet som infördes i för- 1997/98:7, s. 104. 1981/82:168, s. 60 och prop. 1989/90:107, s. 47. Förbudet mot kränkande behandling avser i första hand skadlig fysisk behandling av barn vare sig syftet är att straffa barnet eller inte men omfattar också sådan psykisk behandling. Det är vårdnadshavarna, i första hand föräldrarna, som har det primära ansvaret att se till att barnet får sina grundläggande behov tillgodosedda. Som vårdnadshavare har de rätt och skyldighet att bestämma för barnet i personliga angelägenheter, men skall med bar- nets stigande ålder och mognad ge barnet allt större rätt att vara en självständig individ inom ramen för föräldrarnas grundläggande ansvar. Skulle vårdnadshavarna missköta sitt ansvar som vårdnadshavare kan vårdnaden under vissa förutsättningar flyttas över från föräldrarna till en eller två andra personer. De biologiska föräldrarna har då inte längre kvar bestämmanderätten över barnets person. Föräldrarna är förutom vårdnadshavare för sitt barn som regel också barnets förmyndare.