sou · GOB366d4 · 2001-01-01 00:00:00 — Om flera banker är i behov av stöd åligger det dessutom att samordna insatserna. 10Ikraftträdande, ekonomiska konsekvenser m.m. Den föreslagna lagen om offentlig administration och de föreslagna ändringarna i andra lagar föreslås träda i kraft . Tiden är erforderlig för lagstiftningsprocessen och för att bankerna skall ha möjlighet att förbereda sig för de tekniska krav de nya reglerna medför vad gäller insättningsgarantin. Förslagen kräver inga över- gångsbestämmelser. Förslagen innebär inrättandet av den nya Krishanteringsmyndig- heten. Avsikten är att denna under normala förhållanden skall dra mycket små resurser (se vidare avsnitt 7.4). I krissituationer kommer myndigheten självfallet att behöva större resurser, men det är kom- mitténs uppfattning att förslagen i gengäld avsevärt minskar behovet av statliga stödåtgärder i en krissituation. Förslagen medför inga negativa konsekvenser för insättningsgarantisystemet, däremot kan kostnaderna för systemet komma att minska genom att värdeför- störande avvecklingar kan undvikas. Kommittén bedömer att förslagen leder till betydande samhällsekonomiska vinster i form av minskad risk för systemskadliga kriser och förbättrade möjligheter att rekonstruera livskraftiga banker. Kommittén bedömer att förslagen inte ger upphov till regional- politiska konsekvenser eller har betydelse för jämställdheten mellan könen. har i sitt huvudbetänkande Reglering och tillsyn av banker och kreditmarknadsföretag framhållit att huvudskälet till att banker bör vara särskilt reglerade och stå under särskild tillsyn är behovet av att skydda det finansiella systemets funktion. Denna prin- cipiella inställning, som innebär att staten i allt väsentligt bör begränsa sina insatser på bankväsendets område till systemskyddet, har också varit grundläggande för kommitténs arbete. Vad gäller det nu aktuella utredningsuppdraget har kornmitten emellertid fört fram även en annan omständighet att beakta, nämligen det samhällsekonomiskt angelägna i att undvika, eller i vart fall minska, den kapitalförstöring som vanligtvis blir följden av att en bank går i konkurs eller likvideras. Kommittén uttrycker detta bl.a. på så sätt att huvudsyftet med förslaget om offentlig administration av banker är att undvika systemkriser men att förfarandet även skall kunna fungera som en rekonstruktionsordning för banker som inte utgör systemrisker. Kommittén föreslår att det skall införas en särskild avvecklings- rekonstruktionsordning för bankaktiebolag (banker) med finansiella problem, dvs. en slags motsvarighet till företagsrekonstruktion på näringslivssidan. En bank, som är på obestånd eller vars oktroj annars skall återkallas, skall enligt förslaget bli föremål för en statlig utvärdering i syfte att klargöra om banken har utsikt till fortsatt lönsam verksamhet. En första genomlysning av bankens situation skall göras av en ny myndighet, . Om banken därvid anses utgöra en systemrisk sker på myndighetens ansökan en prövning av av frågan om banken skall sättas under offentlig administration. Bifalles ansökningen tar myndigheten hand om det fortsatta förfarandet med tillämpning av ett nytt regelsystem. Samma förfarande äger rum även beträffande en bank som inte är en systemrisk under förutsättning att den vid myndighetens genomlysning anses livskraftig. Om den däremot inte anses livskraftig lämnas den åt sitt öde, dvs konkurs eller likvidation. skall således alltid, även om det inte föreligger någon risk för en systemkris, rycka ut när en bank kommer på obestånd eller om oktrojen annars skall återkallas. Jag anser att förslaget innebär ett onödigt och alltför stort ingrip- ande/åtagande från statens sida gentemot banker som inte utgör system- risker. Kommittén borde enligt min mening även i detta delbetänkande ha hållit fast vid sin principiella inställning att statens roll skall begränsas till att skydda stabiliteten i det finansiella systemet. Dessutom pekar kommittén i det inledande kapitlet ut en önskvärd framtida inriktning av förslaget som innebär att den särskilda avveck- lings-rekonstruktionsordningen i förlängningen kan komma att ut- sträckas till att omfatta större delen av landets kreditinstitut. Kom- mittén har visserligen inte haft tid att utarbeta något förslag i detta avseende men uttalar att det kan visa sig lämpligt att kreditmarknads- företag, värdepappersbolag och försäkringsbolag blir föremål för mot- svarande förfarande som bankerna. Med en sådan framtida utvidgning framstår förslaget som än mer betänkligt: Staten har ett betydande engagemang inom banksektorn dels genom de lån på särskilda villkor, s.k. nödkrediter, som Riks- banken kan bevilja en bank som är på obestånd men som bedöms vara i grunden solid, dels genom den statliga insättningsgarantin som bl.a. avses att skydda banker från uttagningsanstornming, dels genom den tillsyn som har över bankerna och dels genom de särskilda rörelsereglerna för bankerna. Sammantaget utgör dessa åtgärder enligt min mening ett tillräckligt skyddsnät för bankerna under normala förhållanden. Om kommitténs förslag i huvudbetänkandet genomförs kommer dessutom både bankerna och att förstärkas genom att nya rörelseregler införs för bankerna och ökade resurser tillförs . Det ligger i uppdrag som tillsynsmyndighet att uppmärksamma om en bank börjar komma i farozonen för en konkurs. Om det sedan visar sig att de åtgärder, som i första hand men även kan sätta in, inte räcker för att banken själv skall kunna bemästra sina problem och bankens fallissemang utgör en systemrisk har läget blivit så allvarligt att ansvaret för den fortsatta krishanteringen enligt min mening bör övertas av regeringen. Kommittén har en annan åsikt och föreslår att krishanteringen skall läggas på en lägre nivå, nämligen på en domstol i första instans och en myndighet under regeringen. En systemkris utgör en omvittnat allvarlig och dramatisk situation av nationell räckvidd. Jag anser att det är verklighetsfrämmande att utgå från att regeringen skall kunna hållas utanför en kris i det finansiella systemet. Regeringen kommer under alla förhållanden och oavsett vilka regler som skapas att hållas politiskt och moraliskt ansvarig för att krisen löses snabbt och med minsta möjliga skade- verkningar för samhället. Regeringen bör därför enligt min mening också ha det formella ansvaret för krishanteringen. Kommittén föreslår vidare att man redan nu skall inrätta Kris- hanteringsmyndigheten och sätta det nya regelverket i kraft. Frågan är om det finns något behov av detta. Man kan omgående konstatera att den nuvarande situationen inom bankväsendet inte kräver några sådana åtgärder. Situationen för bankerna är allmänt sett mycket tillfreds- ställande och några nödställda banker finns inte i sikte. Läget är alltså ett helt annat än vid införandet av lagen om företagsrekonstruktion 1996 när antalet företagskonkurser med råge hade över- stigit 15 000 och blivit ett samhällsproblem som krävde en lös- ning. Kornmitten påstår att måste inrättas omgående för att finnas på plats, så att säga för säkerhets skull, för den händelse en bank skulle få problem. De argument som anförs för detta i kapitel 7 är inte övertygande. En akut finansiell kris kan visserligen inträffa snabbt men förloppet är alltid längre och ger adekvat tid för erforderliga regeringsbeslut som dessutom i ett krisläge kan tas på . Samråd och samarbete i frågor som rör bankväsendet behöver inte institutionaliseras genom en krishante- ringsmyndighet utan informella kontakter mellan berörda myndigheter, dvs. , och , torde vara tillräckligt under normala förhållanden. De av kommittén före- slagna bestämmelserna är visserligen detaljerade men ändå knappast så komplicerade att de kräver särskilda förberedelser, t.ex. i form av seminarieövningar, för att kunna tillämpas i de olika situationer som snabbt kan kräva beslut och insatser. Det är en allmänt omfattad mening att nya myndigheter, med allt vad detta erfarenhetsmässigt innebär, bör inrättas först när det före- ligger ett verkligt behov. Det är enligt min mening inte försvarbart vare sig från statsfinansiell utgångspunkt eller i övrigt att använda skatte- medel för att inrätta en krishanteringmyndighet som i dagens läge inte behövs och som dessutom, såvitt kan överblickas, inte kommer att behövas och kanske inte ens . Det kan också ifrågasättas vilka signaler som ges till omvärlden beträffande stabiliteten i det svenska bankväsendet om staten anser att det krävs en krishanteringsmyndighet i ständig beredskap. Jag anser således att kornmittens förslag tills vidare bör förbli endast förslag. Vid en hotande systemkris är det bra att det finns färdiga och väl genomtänkta förslag som med erforderliga ändringar och med kort tidsutdräkt kan sättas i kraft. En stor fördel med att inte i förväg lägga fast alla detaljer är att statsmakterna i ett krisläge får fria händer att med utgångspunkt i färdiga förslag anpassa såväl samman- sättningen av ett operativt krishanteringsorgan som ett nytt regelverk efter den då rådande situationen. Sammanfattningsvis anser jag följande. Det finns redan ett väl ut- byggt skyddsnät för banker som får finansiella problem, ett skyddsnät som dessutom kommer att förstärkas om kommitténs förslag i huvud- betänkandet genomförs. Staten hör därför gå in med ytterligare åtgärder och resurser först om en banks fallissemang hotar att medföra en kris i det finansiella systemet. Kommitténs förslag om offentlig admini- stration av banker innefattande en krishanteringsmyndighet och ett nytt regelverk bör således inte sättas i kraft redan nu utan presenteras för regeringen som ett tänkbart förslag att användas om en systemkris mot förmodan skulle uppstå. Ansvaret för hanteringen av en systemkris bör av uppenbara skäl alltid ligga på regeringen.