sou · GOB362d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Här bör inledningsvis erinras om att man får skilja mellan gäldenärens räkenskapsmaterial och andra handlingar, dvs. det material som förvalt- aren har tagit hand om enligt 7 kap. 12 § KL, och boets räkenskapsmate- rial, dvs. det bokföringsmaterial som förvaltaren är ålagd att bevara enligt 7 kap. 19 § KL. De frågor som aktualiserats i detta avsnitt avser enbart gäldenärens handlingar. Bakgrunden till nuvarande reglering Vid reform uttalade departementschefen att han anslöt sig till förslag (SOU 1977:29 s. 264 f.) om att det borde ankomma på förvaltaren att avgöra om han själv eller TSM skulle svara för förvaringen av gäldenärens bokföringsmaterial. Denne skulle i likhet med TSM vara underkastad t.ex. bokföringslagens regler om förvaring. Praktiska hänsyn borde vara utslagsgivande. dock att TSM torde ha större möjligheter till en rationell och inte så dyrbar förvaring (prop. 1978/79:105 s. 183 och 349). I 206 § ÄKL inflöt en be- stämmelse att, om hinder förelåg att återlämna det till gäldenären, förvalta- ren skulle överlämna böcker och andra handlingar rörande boet till TSM, om han inte ansåg sig böra bevara materialet själv. Vid reform ansågs att regleringen borde kvarstå. RSV hade emellertid, med instämmande av flera KFM, under remissbehandlingen förordat en kortare förvaringstid än de som föreskrevs i bokföringslagen. Orsaken var att förvaringen hade kommit att medföra praktiska problem och höga kost- nader för det allmänna. Departementschefen hänvisade emellertid till de uttalanden som gjorts i propositionen till bokföringslagen (prop. 1975:104 s. 194 f.) om skälen för att arkiveringstidens längd skulle vara , näm- ligen hänsynen till den allmänna preskriptionstiden och strävan att uppnå samstämmighet med skatteförfattningarna. Även möjligheten till eftertaxe- ring efter utgången av den normala femårsperioden på grund av skattebrott framhölls. Särskilt frågor om utredningar av skattebrott ansågs ha giltighet i konkurssammanhang. Dessutom hänvisade departementschefen till den då pågående utredningen om betalningsansvar för juridiska personers skulder (prop. 1986/87:90 s. 278). I av vissa konkursrättsliga föreskrifter (DV- rapport 1992:2) behandlades frågan om förvaringen av gäldenärens räken- skapsmaterial m.m. på nytt (s. 50). I rapporten hänvisas till en av RSV utarbetad promemoria (bil. 2 till ). Promemorian grundade sig bl.a. på en enkät utförd av RSV. Av denna framgick att i flertalet (15 av 22 stycken) förvaltaren föredrog att överlämna mate- rialet till TSM i stället för att själv bevara det. RSV uppskattade grovt den sammanräknade årskostnaden för TSM:s förvaring till . RSV för- ordade en förkortning av förvaringstiden, eftersom det endast efter det att konkursen avslutats fanns ett intresse av hand- lingarna. RSV framhöll också att gällande bestämmelser eller lagmotiv inte gav vägledning om efter vilka principer förvaltaren skulle välja förva- ringsalternativ. Då syftet med förvaringen var det allmännas intresse av utredning om brott och näringsförbud, skatterevision etc., ansåg RSV det lämpligast att en myndighet ombesörjde den. Förvaltaren borde dock inte fråntas möjligheten att ansvara för arkiveringen. Kostnader uppkom i båda fallen och frågan var vem som skulle betala. RSV ansåg att det utdel- ningsbara beloppets storlek i konkursen inte borde vara beroende av om förvaltaren valde att själv förvara materialet eller överlämna det till TSM. Förvaltaren borde i stället ta praktiska hänsyn vid valet av förvaringsor- Kostnaden borde enligt RSV tas ur boet oavsett vem som ombesörjde arkiveringen. RSV föreslog att staten borde ges rätt att ta ut en ersättning för TSM:s faktiska kostnad. Detta kunde lämpligen ske genom en höjning av tillsynsavgiften att omfatta den faktiska kostnaden för bevarandet eller genom en schabloniserad kostnad. RSV gjorde en ny undersökning hos TSM om hur materia- let brukade bevaras. Denna undersökning gav vid handen att tillämpningen av 7 kap. 22 § KL varierade inom landet. Kostnaden för TSM:s förvaring uppskattades för /93 till . Enligt uppgift från RSV uppgick kostnaden för /96 till (12 mån), 1997 till , 1998 till och 1999 . Till nämnda belopp kommer den arbetsinsats som förvarandet medför för TSM:s personal. I RSV:s anslagsframställning avseende budgetåren 1997 – 1999 togs frågan upp på nytt (bil. 1, s. 22 f.). RSV vidhöll att det inte var tillfreds- ställande att frågan om vem som svarade för förvaringen var beroende av förvaltarens val. Om förvaltaren beslutade att själv bevara materialet drabbade kostnaden borgenärerna i form av minskad utdelning, och staten kom att svara för kostnaden om valet föll på TSM. RSV konstaterade att det främst var i det allmännas intresse, dvs. tillgänglighet för skattemyn- digheternas revisioner och de brottsbeivrande myndigheternas förunder- sökning, som materialet måste bevaras. Ett skäl för att förvaringen borde ske på boets bekostnad var att den ursprungligen ålegat gäldenären. Den var därför förutsebar i konkurssituationen och kunde jämföras med kon- kursboets skyldighet att ta hand om miljöfarligt avfall. Förvaltaren ansågs vidare vara den som hade den bästa kännedomen om materialet och ombe- sörjde kontakterna med de myndigheter som haft ett intresse av detsamma. Dessutom fanns det en risk för att TSM:s hantering kunde bli onödigt dyr- bar då myndigheten för säkerhets skull bevarade allt material på grund av bristande kännedom om dess innehåll. RSV:s slutsats blev att gäldenärens räkenskapsmaterial m.m. borde förvaras genom förvaltarens försorg och på konkursboets bekostnad. I fråga om förvaringstiden förordades fortfa- rande en förkortning till från utgången av det kalenderår då gälde- närens senaste räkenskapsår avslutades, dock med möjlighet till förläng- ning. De argument för en tioårig förvaring som framhållits dels i förarbe- tena till bokföringslagen (prop. 1975:104 s. 194 f.), dels vid re- form (prop. 1986/87:90 s. 278 f.) ansågs inte längre ha samma bärkraft. Den övervägande andelen arkivhandlingar rörde aktiebolag. Dessa upplö- ses genom konkursen. Någon eftertaxering eller något ställ- företrädaransvar kunde inte göras gällande i dessa fall. Reglerna om om- prövning av taxeringsbeslut kunde motivera en förvaringslängd . Det enda skälet för att behålla en tioårig förvaringstid ansåg RSV vara hänsynen till reglerna om tioårig preskription av de allvarligaste skatte- brotten. RSV ifrågasatte dock om frekvensen av sådana förundersökningar avseende brott begångna före konkursutbrottet motiverade den dyrbara arkiveringen. borde kunna överta ansva- ret för materialet vid behov. I Konkursförvaltarkollegiernas Förenings skrift Synpunkter på det obeståndsrättsliga regelsystemet (s. 23 f.) förordas att staten skall svara för kostnaden. Som skäl anges att det är i det allmännas intresse av brotts- beivrande som förvaringen sker av gäldenärens material. Den nedgång av antalet konkurser som kan förutses, torde även nedbringa kostnaderna. Föreningen anser även att förvaringstiden bör inskränkas mera än vad RSV föreslagit. I betänkandet Översyn av redovisningslagstiftningen (SOU 1996:157) föreslog en kortare arkiveringstid, , för rä- kenskapsmaterial enligt bokföringslagens bestämmelser härom. Skälen var i huvudsak att det ansågs medföra svårigheter att som tillgodose bokföringslagens krav på förvaring med hänsyn till den snab- ba tekniska utvecklingen samt för de stora företagen att förvara stora mängder arkivmaterial bl.a. av kostnadshänsyn. Intresseavvägningen mel- lan de praktiska olägenheter en lång förvaringstid medför och myndig- heters och domstolars behov av utredningsmaterial resulterade i att föreslog en förvaringstid (SOU 1996:157 s. 301 f.). Under remissbehandlingen förordade RSV en förvaringstid för räkenskapsmaterial med hänsyn till det kontrollbehov som gör sig gällande i samband med skatte- och brottsutredningar. Verket poängterade också företagens möjligheter att enligt bokföringslagen kunna få tillstånd att makulera räkenskapshandlingar att det finns kostnadseffektiva metoder att lagra räkenskapsuppgifter på olika optiska eller magnetiska medier. I en inom utarbetad promemoria föreslogs, i motsats till betänkande, att arkiveringstiden för dokument, mikroskrift och maskinläsbara medier som avses i 7 kap. 1 § första stycket lagförslaget (i utkastet benämnt räkenskapsinformation) generellt bör vara . 1998/99:130 Ny bokföringslag m.m. utta- lar departementschefen i fråga om bevarandet av räkenskapsinformation att en tioårig förvaringstid bör behållas. Praktiska svårigheter för företagen att bevara räkenskapsinformationen måste enligt hans mening vägas mot intresset av kontroll vid t.ex. taxeringsrevisioner och brottsutredningar. Dessutom kan ett minskat behov av fysisk lagringskapacitet förutses på grund av den tekniska utvecklingen. När det gäller förvaring av en kon- kursgäldenärs räkenskapsinformation hänvisar departementschefen till (prop. 1998/99:130 s. 265 f.). Utredningen har under hand tagit del av synpunkter från en åklag- are vid i (EBM) och en skatteintendent vid i län (SKM). Därvid har bl.a. framkommit att det endast är i av konkurserna som brottsmisstanke före- kommer, varför åklagarnas intresse för räkenskapsmaterialet endast gör sig gällande i denna mindre del av konkurserna. Behov av materialet för skat- teprocessen kan t.ex. finnas vid granskning av en enskild aktieägares för- måner eller som stöd för minnet i de fall en tjänsteman skall vittna i rätte- gång. I fråga om hur länge materialet bör bevaras förordar såväl företräd- aren för EBM som för SKM en förkortning av den nuvarande tioårsperiod- en. Från åklagarhåll anses det viktigt att åklagarna får kännedom om att materialet kommer att förstöras så att de kan agera. Även från SKM:s sida uttalas att det bör ankomma på myndigheten att ge sig till känna. 3 Förhållandena i vissa andra länder Den svenska regleringen av konkursinstitutet skiljer sig i flera hänseenden från motsvarande regler i bl.a. övriga nordiska länder. Det gäller såväl i fråga om hur samhällets kontroll över konkursförvaltningen är anordnad som beträffande andra konkursrättsliga inslag som omfattas av utredning- ens uppdrag, t.ex. utseende av konkursförvaltare och arvodering av för- valtare. Skillnaderna betingas naturligen av de olika rättsliga traditionerna. bör påpekas att den materiella konkursrätten, t.ex. konkursgrun- derna och frågor om vilken egendom som räknas till ett konkursbo, uppvi- sar stora likheter mellan de nordiska länderna. Medan det nordiska lag- samarbetet på konkursrättens område avsett just den delen, har det inte kommit att innefatta de delar som är aktuella i detta betänkande (jfr prop. 1975:5 s. 63 och 115). Trots de olikheter som sålunda föreligger mellan de nordiska ländernas syn på regleringen av konkursförfarandet finns det skäl att i jämförande syfte lämna vissa upplysningar om förhållandena i , och . I alla dessa länder har företagits viktiga änd- ringar i konkurslagstiftningen beträffande sådana ämnen som avses med utredningens betänkande. Redogörelsen är översiktlig. För vidare upplys- ningar kan hänvisas till SOU 1974:6 s. 236, 1977:29 s. 91, 1983:24 s. 113 och 1992:113 s. 197 samt till den i texten angivna litteraturen. Jfr beträff- ande även SOU 1999:1, Del II, Bilaga 6 s. 11. Lagstiftningen i de andra nordiska länderna utgörs av främst den dans- ka konkursloven (DKL), den finska konkursstadgan med senare ändringar (FKS) och den finska lagen om övervakningen av förvaltningen av konkursbon (ÖvervL) samt den norska kon- kursloven av 1984 (NKL). Framställningen har för varje nordiskt land disponerats på följande sätt: 1.Samhällets kontroll över konkursförvaltningen, 2.Utseende av förvaltare, 3.Arvodering av förvaltare, 4.Kostnadsansvaret i konkurs. Det kan anmärkas att utredningen under 1. kommer att beröra även borge- närernas inflytande över konkursförvaltningen. Vad härefter gäller andra länder än de nordiska har det inte samma omedelbara intresse som beträffande de nämnda nordiska länderna att göra jämförelser med konkursrättsliga regler. De insolvensrättsliga regler som närmast motsvarar det företer i andra europeiska stater stora olikheter beträffande samhällets kontroll över konkursförvalt- ningen. Sålunda finns i övriga länder t.ex. inte något sådant samhälleligt tillsynsorgan som TSM utgör i . Kontrollen över konkursförvalt- ningen utövas genom borgenärerna och konkursdomstolarna. Formerna för utseende och arvodering av konkursförvaltare växlar också. I fråga om övriga europeiska länder kan hänvisas till redogörelsen i exempelvis Ra- jak/Horrocks/Bannister, European Corporate Insolvency A Practical Gui- de, , 1995. Bland har ett visst intresse av den anled- ningen att man där inrättat ett system med federala tjänste- män, the Trustees, för övervakning av bl.a. det förfarande som motsvarar konkurs hos oss, dvs. liquidation (Chapter 7 Bankruptcy Code). En kort redogörelse för detta system har därför sin plats i betänkandet. 3.2.1Samhällets kontroll över konkursförvaltningen I finns ingen särskild, offentlig tillsynsmyndighet av det slag som har inrättats i (jfr dock vad som sägs i det följande om Jus- titsministeriets "kasseinspektører"). Utöver den kontroll som borgenärerna kan företa, t.ex. genom utseende av ett "kreditorudvalg" (§ 115 DKL och , Konkursloven med kommentarer, 8. utg. 1997, cit , s. 640), utövas tillsynen över konkursförvaltningen av den skifteret där konkursen är anhängig. Skifteretten är ett till domstol i första instans knutet, judiciellt organ som motsvarar det tidigare . Skifte- retten skall få samma information av konkursförvaltaren ("kurator") som borgenärerna. Vidare kan skifteretten begära ytterligare upplysningar av kurator om boets förhållanden. Skifteretten skall också "genomgå" kura- tors räkenskaper för konkursboet "i fornødent omfang". Genom en lagändring 1996 har innebörden av skifterettens tillsyn preciserats (§ 126 DKL och s. 661). Skifteretten företar främst en legalitetskontroll men kan också ingripa mot klart olämpliga ("uhensigtsmæssige") åtgärder av förvaltaren (jfr s. 653 och 663 samt § 127 DKL). Ett kreditorudvalg kan kritisera alla delar av boförvaltningen, men det kan bara genom skifteretten efter ett borgenärssammanträde ("skiftesamling") framtvinga en ändring. Skifteretten kan exempelvis, om det är nödvändigt, entlediga kurator eller företa annat ingripande i boförvaltningen (§ 127 DKL). Skifterettens prövningsrätt har karakteriserats som en säkerhetsventil, som skall för- hindra grova fel och direkt maktmissbruk från bostyrets (dvs. kurators och kreditorudvalgets) sida (se , Insolvensret, 2. utg. 1995, cit , s. 319). Skifterettens "genomgång" av boets räkenskaper syftar till att kontroll- lera att kurator har behandlat boet "forsvarligt", dvs. inte till skada för borgenärerna, t.ex. genom att utgifter som skulle ha belastat panthavare har belastat boets allmänna del (s. 662). Skifteretten skall inte före- ta någon bokföringsmässig revision av räkenskaperna (jfr s. 318). "Genomgången" av räkenskaperna liksom kurators arbetsredogörelse skall bilda underlag när skifteretten fastställer ersättning till kurator (s. 663). I en Bekendtgørelse om tilsyn med konkursboer m.v. (återgiven hos s. 951) har meddelat vissa föreskrifter rörande tillsynen över konkursförvaltningen och kurators medelsförvaltning. I föreskrifterna (§ 1) heter det inledningsvis att tillsynen utövas – utöver av skifteretten – av "kasse- inspektører". Härefter följer regler rörande kurators skyldighet att handha konkursboets "beholdninger og værdipapirer" och ombesörja boets bokfö- ring på ett betryggande sätt (§§ 2 – 5). Skifteretten kan när som helst begä- ra att få ta del av boets räkenskaper och värdehandlingar (§ 6). Utdelning som tillfaller statskassan inbetals av kurator till skifteretten (§ 8). I §§ 9 – 11 ges föreskrifter om "kasseinspektørernas" befogenheter. "Inspektører- na" skall se till att kurator handlar i överensstämmelse med bekendtgør- elsen, att han främjar boets behandling utan onödig försening och avlägger räkenskap för skifteretten och kreditorudvalget. De kan "foretage eftersyn" av konkursboet på kurators kontor och förelägga kurator att infinna sig hos skifteretten medförande de i § 6 nämnda dokumenten. De kan vidare interimistiskt företa åtgärder för att säkra boets medel, om det finns särskild grund att anta att det föreligger "uregelmæssigheder" och de därför hyser betänkligheter mot att kurator får behålla rådigheten över medlen, tills skifteretten har tagit ställning till frågan om kurator bör entledigas. En "kasseinspektør" skall lämna en skriftlig berättelse till och skifteretten om vad som kommit fram vid en "eftersyn". I § 107 DKL sägs att "straks efter at konkursdekret er afsagt, udpeger skifteretten en eller flere kuratorer efter at have rådført sig med de ford- ringshavere, der er til stede". Denna ordning gäller . Dessför- innan utsåg skifteretten en "midlertidig bestyrer" (interimsförvaltare) för tiden fram till första borgenärssammanträdet, då borgenärerna eller – vilket var det vanliga – skifteretten utsåg kurator. Systemet med interims- förvaltare har dock inte ansetts vara ändamålsenligt med hänsyn bl.a. till behovet av en handlingskraftig förvaltare under den betydelsefulla första perioden av en konkurs (se Betænkning nr. 1273/1994 om rationalisering og modernisering af konkursbehandlingen s. 25 och s. 299). Enligt den nya ordningen kan emellertid skifteretten i samband med konkursdekretet bestämma, att det skall hållas ett borgenärssammanträde ("skiftesamling") för val av kurator (§ 108 DKL). Som grund för detta har angetts att det principiellt ankommer på borgenärerna att avgöra vem som skall handha konkursförvaltningen. Skifteretten bör därför inkalla en "skiftesamling" när en "udpeged" kurator själv eller en borgenär begär det (s. 611). Skifteretten kan göra så också på eget initiativ. Den kan för övrigt förkasta ett val av kurator som gjorts av borgenärerna (§ 113, Stk. 3 DKL). För det krävs särskilda skäl, t.ex. dåliga erfarenheter av den valdes sätt att tidigare sköta boförvaltning (s. 637). Vid skifterettens utseende av kurator bör det avgörande vara endast vederbörandes lämplighet och opartiskhet (s. 609). – i motsats till vad som gällde tidigare (s. 884) – inte några speci- ella kompetenskrav (jfr Betænkning s. 26). Det har t. ex. ansetts självklart att en kurator skall vara vederhäftig och kunnig i affärsverk- samhet. I praxis har kurator normalt varit en advokat. I § 238, Stk. 1 DKL finns en regel om kravet på kurators opartiskhet (s. 883). Innehållet i denna regel motsvarar 7 kap. 1 § tredje stycket i den svenska KL. Enligt § 239, Stk. 1 DKL fastställer skifteretten vederlag till kurator efter en konkret bedömning på grundval av en motiverad framställning från denne. Vederlaget skall fastställas med hänsyn tagen till arbetets omfattning och boets beskaffenhet, det med arbetet förbundna ansvaret och det under de givna omständigheterna uppnådda resultatet. Regleringen i lagrummet härstammar . fastställdes kurators arvode med ledning av taxor. Dessa var satta i relation till tillgångarnas värde, t.ex. grundtaxa 1 000 DKR och av de första 200 000 DKR av tillgångsvärdet (se vidare s. 892). Gällande ordning utgår från att tillgångarnas storlek i en konkurs får betydelse bara i den mån det kan antas att storleken inverkat på arbetets omfattning. Detta begrepp kan också syfta på tidsåtgången. Men det har inte varit lagstiftarens avsikt att arvodet skall fastställas automatiskt vare sig på grundval av tillgångarnas storlek eller med tanke på kurators registrerade tidsåtgång (s. 897, jfr även s. 335). "Boets beskaffenhet" bör tilläggas stor betydelse. Det krävs naturligen ett större antal timmar för behandling av ett komplicerat bo (t.ex. med ett stort antal invecklade kontrakt, som boet skall välja att träda in i eller avvisa, vanskliga återvinningsfrågor och brister i gäldenärens bokföring). lagändring berodde på att kritik riktats mot mycket stora arvoden i särskilt stora bon och att man önskade pressa ned arvodet i bon där arbetet kanske inte stått i rimligt förhållande till arvodet (s. 898). Det med arbetet förbundna ansvaret syftar både på det skadeståndsan- svar som kan drabba kurator enligt culparegeln och det mer ideella ansvar som följer med att förvalta betydande värden. Det under de givna omständigheterna uppnådda resultatet betyder ett för borgenärerna (och eventuellt för gäldenären) bättre utfall av konkurs- behandlingen än man kunde förvänta med hänsyn till boets förhållanden (s. 898). Beror resultatet t.ex. på en allmän prisstegring kan det inte motivera ett högre arvode. I § 239 DKL omnämns inte sådana utlägg som kurator kan ha haft. Kurators anspråk på ersättning för utlägg får behandlas som andra krav mot boet, i regel som massakrav (s. 902). Enligt § 239, Stk. 4 DKL skall vederlag till kurator (och till andra kon- kursfunktionärer) betalas av konkursboet. I § 93, nr. 2, sägs att omkost- nader vid boets behandling skall betalas "i lige forhold" före annan gäld. Detsamma gäller gäld som boet ådrar sig under konkursen (bortsett från krav på inkomstskatt som debiteras gäldenären), § 93, nr. Massakraven är alltså likställda. Under omkostnader vid boets behandling faller arvode till kurator och andra konkursfunktionärer, utgifter för kungörelser, porto, registrering etc. och sannolikt också premien för en av kurator tecknad ansvarsförsäkring (s. 242 och 555; jfr , Konkursret, 6. udg. 1997, cit. Ørgaard, s. 151). Här bör påpekas att DKL innehåller särskilda regler om konkurssökandes ansvar. Detta ansvar avser endast de nämnda omkostnaderna. DKL reglerar på olika sätt hur man skall förfara om konkursboets medel inte täcker de med konkursbehandlingen förenade omkostnaderna. I § 27 föreskrivs att den eller de som har ansökt om konkurs (i princip också sökande gäldenär) i en sådan situation svarar solidariskt för det bristande beloppet. Ett konkursdekret får därför inte meddelas av skifteretten utan att sökanden ställer säkerhet för omkostnader som inte kan tas ut av boet. Sø- og Handelsretten kräver som utgångspunkt 20 000 DKR. Hos (s. 111) nämns att skifteretterna brukar kräva ett belopp om 15 000 – 25 000 DKR som säkerhet. Det finns två undantag från kravet på säkerhet. Det ena är att omkostnaderna "utvivlsomt" kan täckas av konkursboets medel. Det andra är att särskilda hänsyn till gäldenären eller en fordringshavare talar för det; i så fall skall bristande belopp betalas av statskassan. Enligt lagmotiven syftar det andra undantaget på det fallet att en löntagare begär konkurs för att få ett lönekrav täckt av Lønmodtagernes Garantifond (s. 244 och Ørgaard s. 39). Även andra fall är dock tänkbara (jfr s. 115). Om ett aktiebolag eller "anpartsselskab" helt saknar tillgångar är den naturliga utvägen att överlåta begäran om "udslettelse" (likvidation) till Erhvervs- og Selskabsstyrelsen (s. 242). Också i detta fall skall be- gäran riktas till skifteretten (se även s. 112 och 541). Om kurator under utredningen konstaterar att omkostnaderna inte täcks av boets medel, skall det omgående beslutas att konkursen skall upphöra (§ 143). Beslutet fattas normalt på ett borgenärssammanträde (skifte- samling). En borgenär som är ansvarig för boets omkostnader kan begära att konkursen upphör, om ingen i hans ställe vill svara för de ytterligare kostnaderna. Om skifteretten anser det vara klart att boet inte förslår till omkostnaderna, skall den av egen drift avsluta konkursen, sedan frågan har behandlats på ett borgenärssammanträde (s. 696). Framställningen i detta avsnitt bygger främst på Regeringens proposition 249/1994 med förslag till lagar om övervakning av förvaltningen av konkursbon och om ändring av konkursstadgan (cit. RP 249/1994) och proposition 49/1997 med förslag till lagar om ändring av konkursstadgan och 7 § lagen om övervakning av förvaltningen av konkursbon (cit. RP 49/1997).