sou · GOB356d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Om en lös sak har stulits eller om ägaren på annat sätt ofrivilligt har förlorat den, har ägaren rätt att kräva tillbaka saken från innehavaren, även om denne är i god tro (artikel 934). Har innehavaren köpt saken på en offentlig auktion, på torget eller hos en som handlar med liknande varor, har den ursprungliga ägaren endast rätt att återfå egendomen mot lösen, som motsvarar vad denne har betalat för egendomen. Den ursprungliga ägaren har alltid rätt att kräva tillbaka en lös sak, om förvärvaren var i ond tro vid sitt förvärv (artikel 936). Schweizerisches Zivilgesetzbuch innehåller dessutom bestämmelser om hävd till lös egendom. Den som i god tro innehaft sådan egendom med äganderättsanspråk, förvärvar äganderätten till den genom hävd (artikel 728). Det är enligt tysk rätt möjligt att göra godtrosförvärv av lös egendom som obehörigen har överlåtits. En förvärvare kan enligt Bürgerliches Gesetzbuch (BGB) få äganderätt, om han förvärvar egendomen i god tro och övriga lagliga förutsättningar för äganderättsförvärv föreligger. God tro anses inte föreligga, om förvärvaren kände till att saken inte tillhörde överlåtaren, eller om detta var okänt för honom på grund av grov oaktsamhet (§ 932). Den ursprungliga ägaren har inte rätt att lösa tillbaka egendomen, efter att ett godtrosförvärv har skett. Äganderätt genom godtrosförvärv kan inte uppkomma om egendomen har stulits från ägaren, eller om denne har tappat den eller förlorat den på något annat sätt, dvs. i andra fall än då han har anförtrott egendomen åt någon annan (§ 935 första stycket). I dessa fall har ägaren rätt till vindikation. Vindikationsrätten gäller dock inte i fråga om pengar, innehavarpapper eller saker som har sålts på offentlig auktion (§ 935 andra stycket). Ägarens vindikationsrätt kan preskriberas enligt allmänna regler om preskription av civilrättsliga anspråk (§ 195). Preskription kan ske oberoende av förvärvarens goda eller onda tro. Om förvärvaren var i god tro vid sitt förvärv och därefter har innehaft egendomen i forsatt god tro, får han äganderätten genom hävd (§ 937). Detta gäller även stulen, borttappad eller på annat sätt förlorad egendom, som enligt bestämmelserna i § 935 andra stycket inte kan godtrosförvärvas. Enligt österrikisk lagstiftning är utgångspunkten att en ägare har rätt att få tillbaka en sak som obehörigen innehas av någon annan (Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch § 366). En sådan rätt föreligger dock inte gentemot en redlig innehavare, som kan bevisa att han har förvärvat saken på offentlig auktion, köpt den av en handlare, som har rätt att handla med varor av detta slag, eller förvärvat egendomen från någon, som fått egendomen anförtrodd åt sig av den ursprungliga ägaren. I sådana fall får den redlige besittaren behålla egendomen och den ursprungliga ägaren får nöja sig med ersättning från den som han anförtrott egendomen åt (ABGB § 367). Kan det emellertid bevisas att det på grund av sakens beskaffenhet, dess låga pris, överlåtarens person, omständigheterna vid försäljningen eller andra omständigheter fanns anledning att fatta misstankar angående överlåtarens redlighet, betraktas förvärvaren som en oredlig innehavare och är skyldig att lämna ifrån sig egendomen (ABGB § 368). Säljer en lös egendom i sin rörelse får förvärvaren äganderätt till egendomen, även om säljaren inte var rätt ägare eller behörig att överlåta den. Förutsättningen är dock att förvärvaren är i god tro. Han anses inte vara i god tro, om han känner till säljarens bristande behörighet, eller om hans bristande insikt beror på grov oaktsamhet. Äganderätt för förvärvaren uppkommer inte heller om egendomen har stulits från ägaren, eller om denne har tappat den eller förlorat besittningen till den på något annat sätt (Handelsgesetzbuch § 366). I sådana fall har den ursprungliga ägaren rätt till vindikation. Vindikationsrätten preskriberas aldrig. Däremot kan den ursprungliga ägaren förlora sin rätt till egendomen på grund av att den godtroende förvärvaren har erhållit äganderätten till den genom hävd. Äganderätt genom hävd erhålls (ABGB § 1466). Godtrosförvärv regleras i genom delstatliga lagar. Den grundläggande föreställningen inom förmögenhetsrätten i synes vara att ingen ska kunna förlora sin äganderätt till lösöre utan att ha samtyckt till detta. Om ägaren inte avser att överlåta sin äganderätt till ett föremål till en annan person, men personen ändå erhåller besittning till föremålet, erhåller denne ingen äganderätt och kan därmed inte överföra någon äganderätt till senare förvärvare av föremålet. Denna regel kallas void title rule och innebär att, om en title är ogiltig i överlåtarens hand, dess kvalitet inte förbättras genom efterföljande överlåtelser. Detta gäller oavsett god tro hos förvärvarna och oavsett antalet omsättnings- led som ligger mellan den ursprungliga dispositionen och senare förvärv. Regeln bygger på föreställningen att man inte kan ge vad man inte har – nemo dat quod non habet – och avser att inskärpa en försiktighetsattityd hos köpare – caveat emptor – låt köparen akta sig. Äganderättsförvärv i god tro av lösa saker medges dock från den som har förvärvat en title som är voidable (anfäktbar). En voidable title förvärvas från ägaren genom en överlåtelse som fram- kallas av förvärvaren genom ett svikligt eller bedrägligt förfarande. Frågan om en förvärvad title är void (ogiltig) eller voidable av- görs av ägarens överlåtelseavsikt. Har ägaren inte haft överlåtelseavsikt vid dispositionen är den title som förvärvaren erhållit void men har han haft överlåtelseavsikt är densamma voidable. En voidable title kan upphävas efter att rätta ägaren väckt talan om detta i behörig ordning. En överlåtelse av en lös sak från den som har voidable title till en godtroende förvärvare ger den senare en good title och därmed ett skyddat förvärv av egendomen. För att skydda förvärv som sker i den ordinära handeln gäller särskilda regler till förmån för godtroende förvärvare. För att en godtroende förvärvare skall kunna erhålla skydd för sitt förvärv krävs att det har skett från en i dennes rörelse och har avsett en vara av samma slag som köpmannen handlar med i rörelsen. Förutom att ha varit i god tro vid förvärvet skall förvärvaren ha handlat helt i enlighet med det sedvanliga handelsbruk som gäller i säljarens bransch. Avgörande för om en förvärvare erhåller skydd för sitt förvärv, trots brister i säljarens rätt att förfoga över godset, är det yttre sken som de faktiska omständigheterna vid köpet har förmedlat till förvärvaren. Om denne utifrån dessa omständigheter rimligen kan ha förväntat sig att säljaren hade rätt att överlåta egendomen, blir förvärvet i allmänhet skyddat. Ett förvärv i en pantbank anses inte ha skett inom den ordinära handeln. Den som med svagare rätt faktiskt innehar en lös sak och hävdar äganderätt till den eller på annat sätt undanhåller eller disponerar över saken till förfång för någon annan som har starkare rätt till saken, gör sig skyldig till så kallad conversion. Från den som utför eller har utfört conversion kan den som har starkare rätt till saken återvinna besittningen, erhålla ersättning för sakens marknadsvärde eller intäkterna från en utförd försäljning av saken. Den som innehar någon annans lösöre utan att ha rätt till detta kan erhålla äganderätt till egendomen enligt institutet adverse possession, dvs. Adverse possession föreligger när någon har ett kontinuerligt och exklusivt fysiskt innehav av någon annans egendom mot dennes vilja under minst den tid som anges i särskilda delstatliga författningar om preskriptionstid, benämnda statutes of limitation. För att adverse possession skall anses föreligga fordras att innehavaren håller egendomen öppen och synlig och brukar den på ett sätt som tydligt visar att innehavaren hävdar äganderätt till egendomen. I de flesta delstater uppgår preskriptionstiden till mellan tre och . Enligt rättspraxis börjar den inte att löpa förrän ägaren erhåller kännedom om var föremålet finns. När den stadgade tiden löpt ut preskriberas ägarens rätt att föra talan mot innehavaren av föremålet, som därmed erhåller title till detta. 5Internationellt samarbete om reglering av godtrosförvärv Betänkandet Godtrosförvärv av stöldgods? (SOU 1995:52) innehåller i avsnitt 11 en kortfattad redovisning av det internationella samarbetet om reglering av godtrosförvärv. I det följande återges bl.a. innehållet i detta avsnitt (se SOU 1995:52 s. 103–105). Inom ramen för det nordiska lagstiftningssamarbetet gjordes försök att tillskapa enhetliga regler för godtrosförvärv av lösöre. hemställde att de nordiska ländernas regeringar skulle inleda ett gemensamt utredningsarbete. Ett sådant samarbete kom till stånd i , , och . utredningsarbete lades betänkanden med förslag fram i de olika länderna, i de tre senare länderna med likartat innehåll. Som framgått av avsnitt 2 byggde det svenska betänkandet på exstinktionsprincipen och kompletterades med särregler beträffande stöldgods och avbetalningsgods som hade sålts med äganderätts- förbehåll. Beträffande sådant gods ställdes särskilt höga krav på förvärvarens undersökningsskyldighet. Förslagen resulterade dock aldrig i någon lagstiftning. Det var främst frågan om möjligheten att göra godtrosförvärv av stöldgods som var kontroversiell. konstaterade att frågan var slutbehandlad för rådets del. Ett lagstiftningssamarbete avseende godtrosförvärv var under 1960- talet aktuellt även inom UNIDROIT (). Institutet har sitt säte i och räknar regeringar från ett femtiotal länder som medlemmar, däribland . publicerade UNIDROIT ett förslag till en enhetlig lagstiftning om godtrosförvärv. Utgångspunkten för förslaget var exstinktionsprincipen. Efter bearbetning lades ett nytt utkast fram 1974. Även i detta förslag var exstinktionsprincipen huvudprincip, men undantag gjordes för de fall då egendomen hade stulits från ägaren (SOU 1984:16 s. 93 f.). Inte heller detta samarbete resulterade i någon gemensam lagstiftning och institutet avskrev projektet . Inom UNIDROIT har även pågått ett samarbete med syfte att tillskapa en konvention om återlämnande av stulna eller olagligen exporterade kulturföremål. En sådan konvention antogs vid en diplomatkonferens i . Konventionen består av två delar. Den ena rör stulna föremål och den andra olagligt exporterade föremål. Konventionen avser endast internationella mellanhavanden, vilket innebär att föremålet måste ha passerat åtminstone en gräns. Regleringen avseende stulna kulturföremål innebär att den som innehar stulen sådan egendom är skyldig att återlämna den efter en begäran av den återkrävande staten (artikel 3). Med stulen egendom jämställs olagligt utgrävda föremål. En stat som vill framställa ett krav på att få tillbaka ett föremål är skyldig att göra detta från det att staten i fråga faktiskt visste – och därmed avses faktisk vetskap – var egendomen fanns och vem som innehade den, och senast från det att föremålet stals. För offentliga samlingar – dvs. föremål som ägs av det allmänna, religiösa institutioner och vissa institutioner med allmännyttigt ändamål – samt för vissa föremål som tillhör ursprungsbefolkningar finns inte någon yttersta preskriptionsfrist (artikel 3.4). Det finns dock möjlighet för en stat att tillämpa en tidsfrist eller längre. En godtroende innehavare av stulen egendom som tvingas att lämna ifrån sig ett föremål har rätt till skälig ersättning (artikel 4). Det skall göras rimliga ansträngningar för att förmå den som har överlåtit föremålet till innehavaren att betala ersättningen. I fråga om återlämnande av olagligt exporterade kulturföremål är konventionens tillämpningsområde ganska vitt. Förenklat kan sägas att alla föremål som är av significant cultural importance för den återkrävande staten omfattas av regleringen (artikel 5.3). Detta torde innebära en skyldighet att återlämna så gott som alla föremål för vilka tillstånd till utförsel inte skulle ha lämnats. En innehavare som är i god tro är berättigad till ersättning (artikel 6). Konventionen har undertecknats av ett tjugotal stater men ratificerats av endast åtta stater (, , , , , , och ). har ännu inte fattat något beslut i tillträdesfrågan. Även inom andra organisationer har åtgärder vidtagits för att förhindra olovlig export och import av kulturföremål. antogs inom (United Nations Educational Scientific and ) en konvention om åtgärder rörande förbud mot och förhindrande av olovlig import, export och överförande av äganderätt avseende kulturegendom. Konventionen har ratificerats av bl.a. och ett antal stater i södra och östra , däribland De övriga nordiska länderna samt och m.fl. länder står utanför konventionen. För svenskt vid- kommande har det ansetts att ett tillträde till konventionen måste förenas med förbehåll bl.a. vad gäller konventionens förbud mot införsel av kulturföremål som stulits från museer och samlingar. beslutade att inte tillträda konventionen. tillbaka ses dock tillträdesfrågan över på nytt inom Kultur- departementet. I EU-sammanhang torde frågor om äganderätt på grund av godtrosförvärv knappast bli aktuella, eftersom det i EG-fördragets artikel 295 uttryckligen stadgas att fördraget inte i något hänseende skall ingripa i ländernas egendomsordning. Inom EU har samarbetet emellertid lett fram till dels en förordning, dels ett direktiv angående export och återlämnande av kulturföremål. EG-reglerna om kulturföremål består av dels en förordning /EEG/ nr 3911/92 om export av kulturföremål, dels ett direktiv /7/EEG om återlämnande av kulturföremål som olagligt har förts bort från ett medlemslands territorium. Avsikten med EG-förordningen är att vid gemenskapens yttre gränser tillskapa en kontroll som gör det möjligt att hindra export av vissa kulturföremål som räknas upp i en bilaga till förordningen. För att sådana föremål skall få föras ut till ett land utanför gemenskapen krävs utförseltillstånd. Tillstånden utfärdas av respektive EU-land och kan vägras med stöd av landets interna lagstiftning till skydd för kulturskatter. En utfärdad exportlicens skall gälla inom hela EU- området, som länderna gemensamt skall kontrollera exporten av kulturföremål vid gemenskapens yttre gräns. Förordningen har blivit gällande i genom medlemskapet i EU. EG-direktivet om återlämnande av kulturföremål har tillkommit för att ge medlemsländerna en möjlighet att till sitt territorium få tillbaka kulturföremål som har förts ut ur landet i strid med nationella förbud och restriktioner. Med begreppet kulturföremål avses enligt direktivet föremål som enligt nationell lagstiftning klassas som nationella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde. Därutöver krävs att föremålen antingen finns angivna i en särskild bilaga som har fogats till direktivet, ingår i en offentlig samling eller utgör kyrkliga inventarier. Enligt direktivet skall den återkrävande staten ha möjlighet att föra talan om återlämnande vid domstol i det land där föremålet rent faktiskt befinner sig. Kravet skall riktas mot den som innehar föremålet. Den som åläggs att återlämna ett kulturföremål skall – under förutsättning att han har visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet vid anskaffandet av föremålet – ha rätt att få skälig ersättning. Det är upp till respektive medlemsland att utforma de närmare bestämmel- serna om hur ersättningen skall bestämmas och hur bevisbördan för aktsamheten skall placeras. Genom direktivet har tillskapats en offentligrättsligt grundad rätt för medlemsstaterna att rent fysiskt återfå förlorade kulturföremål till sitt territorium. Frågan om äganderätten till föremålen efter återlämnandet skall enligt direktivet avgöras enligt den återkrävande medlemsstatens lag. Det framgår också uttryckligen att direktivet inte är avsett att påverka tillämpningen av de civil- och straffrättsliga åtgärder som kan vidtas enligt nationell lagstiftning av den återkrävande medlemsstaten eller av ägaren till ett kulturföremål som har stulits. har införlivat EG-direktivet i svensk rätt i form av ett gällande nytt 6 kapitel i kulturminneslagen. Det har härigenom blivit möjligt för andra EU- och EES-länder att återkräva kulturföremål från vårt land. Genom motsvarande lagstiftning i andra länder, är det möjligt för vårt land att återkräva kulturföremål som olagligen har förts bort från . Innebörden av regleringen är att den som innehar ett olagligen bortfört föremål inte får ha det i (prop. 1994/95:74 s. 16). Ett kulturföremål anses ha blivit olagligen bortfört när det har förts från en stats territorium i strid med landets regler till skydd för nationella skatter, eller när det efter en tidsbegränsad laglig bortförsel inte har återlämnats eller om något villkor för bortförseln har överträtts (3 §). Talan om att återfå föremålet skall riktas mot den som faktiskt innehar föremålet, oavsett vem som är ägare till det (4 §). Talan om återlämnande skall väckas från det att den återkrävande staten fick kännedom om föremålets belägenhet och om vem som innehade det. Talan får inte väckas senare än efter det att föremålet olagligen fördes bort. I fråga om föremål, som enligt 2 § tillhör en offentlig samling och kyrkliga föremål som har ett särskilt skydd enligt det återkrävande landets lag, får dock talan väckas efter bortförseln (6 §). Om ett kulturföremål skall återlämnas är den som innehar föremålet för egen räkning berättigad till skälig ersättning av den återkrävande staten, om innehavaren visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet vid anskaffandet av föremålet och i fråga om hur föremålet förts bort från den återkrävande staten (7 §). 6Svenska internationellt- privaträttsliga regler om godtrosförvärv Detta avsnitt motsvarar i allt väsentligt kapitel 12 i betänkandet Godtrosförvärv av stöldgods? (SOU 1995:52 s. 107 och 108). Enligt svensk internationell privaträtt anses principen om lex rei sitae gälla för sakrättsliga frågor och därmed även för godtrosförvärv. Principen innebär en tillämpning av lagen på den plats där egendomen var belägen för den händelse vars sakrättsliga verkningar skall bedömas (se , Svensk internationell privat- och processrätt, 5 uppl. s. 277). När egendom stjäls i och sedan förs ut ur landet och säljs utomlands, blir möjligheterna att göra ett godtrosförvärv beroende av reglerna i det land där försäljningen sker. Tillåter det senare landets lag inte godtrosförvärv av stöldgods, kan den bestulnes äganderätt inte upphöra genom att någon gör ett godtrosförvärv av egendomen. Om däremot egendom som har stulits utomlands förs till och säljs här, torde principen om lex rei sitae innebära att de svenska reglerna om godtrosförvärv blir tillämpliga. Det skulle alltså vara möjligt att genom ett godtrosförvärv i få äganderätt till egendom som har stulits i ett land, vars rätt inte tillåter godtrosförvärv av stöldgods. Om någon i god tro köper en stulen sak i ett land, vars rätt inte tillåter godtrosfövärv av stöldgods, och tar med sig egendomen till , kan köparen inte enligt svenska regler få äganderätt till föremålet genom godtrosförvärv (se a.a. s. 277 f.). De svenska reglerna om godtrosförvärv är knutna till själva förvärvet av egendomen. Denna händelse har inte ägt rum i och en tillämpning av regeln om lex rei sitae medför därför inte att svensk rätt blir tillämplig. För att ett godtrosförvärv enligt godtrosförvärvslagen skall uppkomma krävs att någon har förvärvat lösöre genom överlåtelse från någon annan, att förvärvaren har fått egendomen i sin besittning och att han var i god tro. Flera faktorer måste alltså föreligga för att 90 Svenska internationellt-privaträttsliga regler om godtrosförvärv förutsättningarna för ett sådant förvärv skall vara uppfyllda. Om olika omständigheter som är av avgörande betydelse för ett godtrosförvärv (t.ex. köpet av egendomen respektive att köparen får den i sin besittning) inträffar i olika länder, kan komplicerade bedömningsfrågor uppkomma när det gäller att fastställa lex rei sitae-regelns innebörd beträffande förvärv i god tro av stöldgods. Tillämpningen av lex rei sitae anses inte vara en lämplig lösning beträffande s.k. res in transitu, dvs. saker som vid den relevanta tidpunkten (t.ex. vid tiden för köpet) befann sig på genomfart i ett land till vilket de i övrigt inte hade någon anknytning av sakrättslig betydelse. Om en sak överlåts under en sådan genomfart, anses det vara naturligare att bedöma de sakrättsliga verkningarna enligt ursprungs- eller destinationslandets lag. Det kan för övrigt ibland vara omöjligt att utröna var saken befann sig vid tiden för själva transaktionen, t.ex. när man i säljer en last som befinner sig på en lastbil, som på väg hit från passerar flera gränser . Rättsläget är oklart beträffande sådana situationer. I fråga om godtrosförvärv torde dock den faktiska lex rei sitae vid tiden för transaktionen ofta tillämpas även när det är fråga om res in transitu, t.ex. när den godtroende köparen i det land där saken befann sig inte kände till att den köpta saken befann sig under genomfart till ett annat land (se a.a. s. 282).