sou · GOB388d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Ändringen medförde att straffmaximum för övergrepp i rättssak samman- faller med vad som gäller för grovt olaga tvång enligt 4 kap. 4 § andra stycket BrB och överstiger straffmaximum för grovt olaga hot enligt 4 kap. 5 § andra stycket BrB, för vilket brott straffmaximum är fängelse . 1999/2000:JuU7, rskr. 1999/2000:129. 2Beslut Ju2000/823/L5. 1996/97:135, bet. 1996/97:JuU19, rskr. 1996/97:218, SFS 1997:389. 256 Straffet för övergrepp i rättssak Med hänsyn till det intresse som bestämmelsen om övergrepp i rättssak är avsedd att skydda ansåg utskottet i lagstiftningsärendet att de angivna ef- fekterna av förslagen framstod som väl motiverade och avstyrkte bifall till en då aktuell motion om att övergrepp i rättssak skulle tillmätas samma straffvärde som mened. Straffskalorna för mened och övergrepp i rättssak samt några andra jämförbara brott ser nu ut som följer. Fä högst 4 år Fä 6 mån-6 år Fä 6 mån-4 år Fä högst 2 år lagstiftningsärende underströks att avsikten inte var att påverka den nyanserade straffmätning efter brottets straffvärde som dittills hade förekommit. Tvärtom antogs att den genomförda utvidgningen av straff- skalan för övergrepp i rättssak borde kunna medföra förutsättningar för ytterligare nyanseringar vid påföljdsbestämningen. underströks att de företagna förändringarna skulle ses som en generell uppgradering av straffvärdet för övergrepp i rättssak och att detta borde leda till generellt något strängare straff för dessa brott. Straffskalan för grovt brott förutsat- tes dock även fortsättningsvis vara reserverad för fall när gärningsmannen hade visat särskild hänsynslöshet och betydande men för det allmänna eller någon enskild hade uppkommit eller riskerade att uppkomma till följd av gärningen.4 I den departementspromemoria - Vittnen och målsägande i domstol5 - som hade utgjort underlag för regeringens proposition hade även föresla- gits att en särskild straffskala, böter eller fängelse , skulle införas för ringa brott samt att böter skulle utgå ur straffskalan för normalgraden av brottet. Regeringen lade emellertid inte fram något sådant förslag. Skälen för det framgår inte av propositionen, men i ett tidigare s 10, bet s. 4. Straffet för övergrepp i rättssak 257 lagstiftningsärende år 1993,6 då ett liknande förslag behandlades, anförde departementschefen att ett införande av en ringa grad av brottet sannolikt skulle leda till att flertalet fall av övergrepp i rättssak skulle komma att hänföras till den kategorin och således nedprioriteras. När justitieutskottet vid /98 på nytt hade att ta ställning till ett motionsyrkande om att straffskalan för övergrepp i rättssak skulle jämställas med straffskalan för mened fann utskottet inte skäl att inta en annan ståndpunkt än lagstiftningsärende och avstyrkte motionen. Utskottet framhöll att det då var för tidigt att säga vilka effekter lagändringarna fått för påföljdsbestämningen. Utskottet utgick emellertid från att regeringen noga följde utvecklingen på området.7 Utskottet understryker i det nu aktuella betänkandet att de gärningar som faller under rubriceringen övergrepp i rättssak utgör angrepp på själva rättsordningen. Det finns därför enligt utskottet starka skäl att se allvarligt på sådana gärningar, och man anser att tiden nu är mogen att låta ett strängare synsätt komma till uttryck vid utformningen av straffskalan för övergrepp i rättssak. Enligt utskottets uppfattning kan en jämförelse göras med menedsbrottet som också avser gärningar som hotar rättssäkerheten och förutsättningarna för att skipa rätt. slutsats är att övergrepp i rättssak bör tillmätas samma straffvärde som mened och att straffskalan för det förstnämnda brottet bör utformas i enlighet härmed. En minoritet i utskottet ville avstyrka de aktuella motionerna. Den ville framhålla att straffskalan för övergrepp i rättssak skärptes påtagligt genom lagstiftning och att det ännu är för tidigt att bedöma vilka effekter dessa lagändringar har haft för domstolarnas påföljdsbestämning. 20.3Förekomsten av övergrepp i rättssak - som överlämnade sitt betänkande Brottsoffer (SOU 1998:40) - försökte genom rättsstatistiken och enkäter till polis, åklagare, domstolar och advokater utröna omfattningen och utveck- lingen av hot och andra övergrepp mot målsägande och vittnen. Resultatet av utredningen tydde på att bevispersoner relativt sällan utsätts för över- grepp. Varken rättsstatistiken eller enkätsvaren visade på någon egentlig ökning av antalet övergrepp eller att övergreppen skulle ha ändrat karaktär . Utredningen ville dock framhålla att det är mycket svårt att dra några säkra slutsatser avseende omfattningen av hot och andra övergrepp mot målsägande och vittnen, eftersom dessa brott torde ha ett 1992/93:141. 1997/98:JuU12 s. 10. 258 Straffet för övergrepp i rättssak avsevärt mörkertal och därför i många fall inte kommer till rättsväsendets kännedom. för undersökning fanns till- gängligt rättsstatistik t.o.m. . Av den nu tillgängliga statistiken kan utläsas att antalet domar för övergrepp i rättssak låg på samma nivå som närmast före medan antalet domar var fler än tidigare.8 Med avseende på antalet anmälda övergrepp i rättssak finns ingen egentlig statistik på grund av att det brottet har samma kod som flera andra brott och redovisas till- sammans med anmälningar om brott enligt 17 kap. 7-13 och 15 §§ BrB. Det är därför inte möjligt att med hjälp av statistiken dra några slutsatser om utvecklingen av antalet anmälda övergrepp i rättssak. Antalet domar för övergrepp i rättssak uppgick till 86, 69, 68, 61 respektive 91. Motsvarande tal avseende mened var 82, 76, 63, 58 och 63. Valet av påföljd under de tre senare åren fördelar sig enligt följande. 861 domar , 91 domar . 9Inklusive skyddstillsyn i förening med fängelse, kontraktsvård eller samhälls- tjänst. Straffet för övergrepp i rättssak 259 I de fall då böter eller vård inom har valts som påföljd är det med stor sannolikhet fråga om gärningsmän som är unga och därför har fått en lindrigare påföljd än vad som annars skulle ha varit fallet, eller är den aktuella gärningen i vart fall mindre allvarlig. Med bortseende från dessa fall kan det således konstateras att fängelse valts som påföljd för mened i mellan av domarna . För övergrepp i rättssak valdes fängelse som påföljd i 68, 60 respek- tive av fallen. Det kan också noteras att andelen bötespåföljder för övergrepp i rättssak minskade jämfört med de två före- gående åren (från till av det totala antalet domar). När det gäller straffmätningen, dvs. hur långa fängelsestraff som döms ut, framgår av kriminalstatistiken följande (fängelsetid angiven i månader). Av statistiken framgår också att det absolut vanligaste straffet för mened är fängelse . Längre straff för mened förekommer mycket säl- lan. Längden av de fängelsestraff som dömts ut för övergrepp i rättssak är mera jämnt fördelade. Här bör påpekas att statistiken utgår från huvud- 260 Straffet för övergrepp i rättssak brottet i varje dom. Om en dom avser flera brott räknas det brott som hu- vudbrott som har det strängaste straffet i sin straffskala. Den slutsats som kan dras med ledning av de redovisade medianvärde- na är att fängelsestraffen för övergrepp i rättssak generellt är något kortare än straffen för mened. Att straffen för övergrepp i rättssak i genomsnitt under två av åren varit längre än straffen för mened hänger samman med att det dömts ut några förhållandevis långa (överstigande ) straff för övergrepp i rättssak, vilket höjer det genomsnittliga värdet, me- dan det inte under något av de tre åren dömts ut straff för mened som över- stiger fängelse (inte överstigande 6 månader). Det är sannolikt att, i de fall då ett längre straff för övergrepp i rättssak har dömts ut, straffet har avsett flera brott. Mened förekommer däremot som ensamt brott. Förslag: Straffskalan för övergrepp i rättssak anpassas till straffskalan för mened. minskas överlappningen i straffskalan mellan brott av normalgraden och grovt brott för båda brottstyperna genom att maxi- mistraffet för normalgraden sätts till fängelse . Fängelse bör i högre utsträckning än väljas som påföljd för övergrepp i rättssak. Gärningar som faller under rubriceringen övergrepp i rättssak utgör, som understrukit i sitt betänkande, angrepp på själva rättsord- ningen. Det finns därför anledning att se mycket allvarligt på sådan gär- ningar. Av de uppgifter som polis och åklagare har lämnat till oss framgår att ett stort problem när det gäller förundersökningar rörande brott med anknytning till mc-gäng och rasistiska sammanslutningar är att målsägande och vittnen inte vågar lämna upplysningar om brottet av rädsla för repres- salier från den misstänkte eller någon i dennes umgängeskrets. Motsvaran- de problem finns vid förundersökningar avseende vissa grova narkoti- kabrott och annan organiserad brottslighet. Även om det inte finns statis- tiska belägg för att den typen av brottslighet skulle ha ökat (se avsnitt 20.4), finns det anledning att anta att hot om repressalier före- kommer i en betydligt större utsträckning än vad som kommer till polisens kännedom. Mörkertalet torde alltså, som också påpekade, vara betydande. Avsikten med stadgandet om övergrepp i rättssak är att ge ett särskilt skydd för intresset att utförande av talan eller avgivande av utsaga under förundersökning eller vid domstol inte påverkas på ett otillbörligt sätt. Rättssystemet bygger bl.a. på vittnesplikten. Denna är av stor betydelse för Straffet för övergrepp i rättssak 261 att rättsskipningen skall fungera tillfredsställande. Dessutom medför ett övergrepp i rättssak inte sällan svåra påfrestningar för de enskilda personer som blir utsatta. Det finns därför goda skäl att från samhällelig synpunkt tillmäta brottstypen ett högt straffvärde. Övergrepp i rättssak är enligt vår uppfattning ett brott som i lika hög grad som mened riktar sig mot rätts- ordningens kärna. De båda brottstyperna bör tillmätas samma straffvärde och utgångspunkten bör därför vara att straffskalorna för brotten skall vara lika. I enlighet med det anförda föreslår vi en justering av straffskalan för övergrepp i rättssak som innebär att böter - liksom är fallet vid mened - kan dömas ut bara om brottet är ringa. Böter utgår således enligt vårt förslag ur straffskalan för normalgraden av brottet. Vi föreslår att en sär- skild straffskala, böter eller fängelse , införs för ringa brott. Övergrepp i rättssak är i sig ett allvarligt brott och utrymmet för att i det enskilda fallet bedöma brottet som ringa bör därför generellt sett vara litet. Vid bedömningen av brottets svårhet kan man inte heller beakta bara det ingående våldets eller hotets allvar och automatiskt bedöma gärningen som ringa av det skälet att våldet i sig vore att bedöma som ringa misshandel eller hotet som mindre allvarligt. Gärningen måste bedömas med beaktan- de av samtliga omständigheter; t.ex. måste ett hot i syfte att hindra ett vitt- ne att lämna uppgifter om ett allvarligt våldsbrott vara att anse som en svårare gärning än ett motsvarande hot i syfte att hindra någon att lämna uppgifter om ett snatteribrott. I de allra flesta fall bör brottet bedömas som övergrepp i rättssak av normalgraden. I vissa fall kan det dock komma i fråga att bedöma brottet som ringa, såsom då angreppet har varit av lindrig beskaffenhet och inte heller har gett upphov till något men för det allmän- na eller för enskild. Straffmaximum för normalgraden av övergrepp i rättssak är f.n. fängel- se . För grovt brott kan dömas till fängelse i lägst ett och högst . Högsta straffet för mened av normalgraden är fängelse medan det för grov mened kan dömas till fängelse i lägst två och högst . Utgångspunkten är, som vi anfört, att även dessa skillnader brotten emellan bör undanröjas. Det kan dock anföras vissa skäl för att behålla de skillnader som finns . Ett övergrepp i rättssak innefattar alltid ett an- nat brott, t.ex. misshandel eller olaga tvång. Normalt sett konsumeras dessa andra brott av övergreppet i rättssak, dvs. man dömer inte för båda brotten. Vid mera allvarliga former av brottet kan det emellertid förhålla sig an- norlunda, nämligen om det våld eller tvång som brottet innefattar är sådant att det skall bedömas som grovt. I sådant fall dömer man vanligen i brottskonkurrens, dvs. man dömer för både övergrepp i rättssak och grov 262 Straffet för övergrepp i rättssak misshandel eller grovt olaga tvång.12 Man har då också tillgång till de strängare straffskalor som dessa andra brott innefattar. Menedsbrottet är däremot ett mera renodlat brott, dvs. någon konkur- renssituation kan inte uppkomma. Det finns därför ett annat behov av att ha en relativt vid straffskala, även för brott av normalgraden. Att straff- skalan för det grova brottet är så vid och att längsta straffet är högt förkla- ras av att man för de allra allvarligaste fallen av mened skall ha möjlighet att döma till ett mycket strängt straff. Som exempel har nämnts mened som syftar till att hindra att en förrädare eller en spion blir fälld.13 Vad som anförts utgör enligt vår uppfattning emellertid inte något egentligt skäl för att straffskalorna för mened respektive övergrepp i rätts- sak skall skilja sig åt. Utgångspunkten måste vara att två brottstyper med lika högt straffvärde skall ha lika straffskalor. Vilka regler som skall gälla vid brottskonkurrens måste komma i andra hand. Maximistraffet för normalgraden av övergrepp i rättssak är fäng- else . Enligt vår uppfattning bör emellertid straffskalan för över- grepp i rättssak vara strängare än för normalgraden av misshandel, vilken är fängelse i högst . Övergrepp i rättssak med användning av våld kan ju sägas vara en på visst sätt kvalificerad misshandel. Mot denna bakgrund ligger det nära till hands att höja maximistraffet för normalgraden av över- grepp i rättssak till fängelse , dvs. samma maximistraff som gäller för mened. Här finns emellertid anledning att fundera något över frågan om över- lappning av straffskalorna mellan de olika graderna av brotten. Överlapp- ningen mellan normalgraden och den grova graden är vid vissa brott bety- dande. Mened är ett exempel på detta; överlappningen är där hela . Utgångspunkten vid placeringen av ett visst brott i svårhetsgrad är en be- dömning av omständigheter som i huvudsak är hänförliga till själva brottet och inte till gärningsmannen. Det innebär bl.a. att behovet av överlappande straffskalor, till skillnad mot vad som kan ha varit fallet års på- följdsreform, är så stort. Departementschefen uttalade också i propositionen 1992/93:141 (s. 27) ett generellt stöd för en minskning av de stora överlappningar som finns vid många brott. Även om hon inte ansåg att det fanns anledning att i det aktuella sammanhanget genomföra en ge- nerell reform med sikte på överlappningsproblematiken, lades det beträf- fande de brott där gradindelningen ändå aktualiserades fram förslag om minskning av överlappningen i förhållande till vad som då gällde. Bestämmelsen om mened har varit oförändrad sedan mitten av 1970- talet. Den nuvarande överlappningen mellan normalgraden av mened och grov mened framstår som helt omotiverad. 12Holmqvist m.fl. s. 17:41. 13Holmqvist m.fl. s. 15:11. Straffet för övergrepp i rättssak 263 ken framgår också med önskvärd tydlighet att den översta delen av straff- skalan för normalgraden av brottet i praktiken aldrig kommer till använd- ning. Vi föreslår att en minskning av överlappningen i straffskalan för mened genomförs och att straffskalan för övergrepp i rättssak anpassas därtill. Förslaget innebär att straffet för normalgraden av de båda brotten blir fängelse i högst medan straffet för grovt brott blir fängel- se i lägst två och högst . Genom att maximistraffet för brott av nor- malgraden sätts till fängelse markeras också att det är fråga om brott som är allvarligare än flera andra brott där maximistraffet är fängelse i högst , t.ex. misshandel. Vi vill poängtera att den omständigheten att maximistraffet för normalgraden av mened sänks från fyra till inte på något sätt innebär att brottet skall bedömas som mindre allvarligt . Av den i föregående avsnitt redovisade kriminalstatistiken framgår att för övergrepp i rättssak valdes fängelse som påföljd i mellan av de redovisade domarna. Fängelse som på- följd väljs emellertid fortfarande inte i lika hög utsträckning för övergrepp i rättssak som för mened. För mened dömdes till fäng- else i mellan av de redovisade fallen. Det angivna ger vid handen att mened är ett brott av sådan art att mycket starka skäl talar för att fängelse skall väljas som påföljd. När det gäller övergrepp i rättssak får också sägas att skäl talar för att fängelse skall väljas som påföljd, men de är inte lika starka. I linje med vad vi har anfört om synen på övergrepp i rättssak, bör enligt vår uppfattning emellertid lika starka skäl anses tala för att fängelse skall väljas som påföljd för det brottet som är fallet beträffande mened. 264 Straffet för övergrepp i rättssak I de kriminella miljöer som vi har studerat är vapen vanligt förekomman- de. Beslag av handgranater, minor, dynamit och andra sprängmedel, m.m. sker också i dessa miljöer och tycks ha ökat i omfattning. Om vapen och andra farliga föremål används vid våldsbrott, rån m.m. utgör det normalt en försvårande omständighet vid bedömningen av brot- ten. T.ex. bedöms rån med skarpladdat vapen regelmässigt som grovt brott. Enbart innehav av dessa föremål är också straffbart. Innehav av skjutvapen bedöms därvid enligt vapenlagen (1996:67) medan innehav av övriga nämnda föremål bedöms enligt lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor. kan införskaffande av vapen m.m. utgöra ett led i en förberedelse till annat brott. Om detta brott är straffbart på förbe- redelsestadiet, kan det dömas till ansvar enligt reglerna i 23 kap. BrB. Vi har med anledning av vad som framkommit om förekomsten av va- pen m.m. i olika kriminella miljöer funnit anledning att överväga om de straffbestämmelser som finns i vapenlagen och i lagen om brandfarliga och explosiva varor har en lämplig utformning, främst när det gäller synen på brottens allvar. Vi har också frågat oss om det finns skäl att ändra av- gränsningen mellan de båda lagarna. Den nu gällande vapenlagen (1996:67) trädde 1996 och ersatte vapenlag. Förutom att en språklig och systematisk omarbetning gjordes, infördes genom den nya lagen vissa materiella ändringar som var föranledda av inträde i EU.1 När det gäller lagens tillämpnings- område gjordes i sakligt hänseende emellertid ytterst små förändringar. Vapenlagen gäller skjutvapen och ammunition samt vissa föremål som i lagen jämställs med skjutvapen (1 kap. 1 §). Med skjutvapen förstås en- 1 NJA II 1996 s. 3. ligt 1 kap. 2 § vapen med vilka kulor, hagel, harpuner eller andra projek- tiler kan skjutas ut med hjälp av krutladdningar, kolsyreladdningar, komp- rimerad luft eller andra liknande utskjutningsmedel. I 1 kap. 3 § anges att vad som sägs om skjutvapen också skall gälla anordningar som till verkan och ändamål är jämförliga med skjutvapen. Vidare räknas i den paragrafen upp ett antal föremål, vilka vid lagens tillämpning skall jämställas med skjutvapen. I 1 kap. 4-7 §§ anges vissa undantag från lagens tillämpnings- område och av 8 § framgår att lagen inte gäller skjutvapen och ammuni- tion som innehas av staten. Handgranater, minor, dynamit och andra sprängmedel är inte vapen i vapenlagens mening. Dessa föremål faller i stället under tillämpningsom- rådet för lagen om brandfarliga och explosiva varor (se avsnitt 21.3). Enligt 2 kap. 1 § vapenlagen krävs tillstånd för att någon skall ha rätt att inneha skjutvapen eller ammunition. Den som uppsåtligen innehar ett skjutvapen utan att ha rätt till det döms enligt 9 kap. 1 § för vapenbrott till fängelse i högst . Om brottet är grovt döms för grovt vapenbrott till fängelse i lägst och högst . Begås gärningen av oakt- samhet eller är brottet ringa, döms till böter eller fängelse i högst sex må- nader. När det gäller frågan, om ett olaga vapeninnehav skall bedömas som grovt, anfördes i förarbetena att det bör vara fråga om brott under former som medför att vapnen kan befaras komma till brottslig användning, ex- empelvis innehav av livsfarliga vapen som saknar lagligt användningsom- råde och innehav av en större mängd vapen.2 Vid straffmätningen skall enligt förarbetena mängden vapen också ha stor betydelse. I sitt betänkande En samlad vapenlagstiftning (SOU 1998:44) redovi- sade vapenutredning ett ganska stort antal domar avseende va- penbrott. Utredningen fann (s. 244 ff) att olaga innehav av skjutvapen re- gelmässigt anses utgöra ett brott av sådan art att starka skäl talar för att fängelse skall väljas som påföljd. När det gäller rubriceringen konstatera- de utredningen att innehav av automatvapen och avsågade hagelgevär re- gelmässigt bedöms som grovt brott. Beträffande andra skjutvapen är praxis varierande, men det finns enligt utredningen i vart fall en tendens till att man i allt fler fall bedömer innehav av pistol som grovt vapenbrott när förhållandena är sådana att vapnet kan befaras komma till användning i den aktuella situationen. 1992/93:141 s. 52. Straffmätningen inom straffskalan för brott av normalgraden varierar avsevärt. I den samling hovrättsdomar som tagits in i Rättsfall för hovrät- terna (RH) 1996:161-175 förekommer straff mellan en och åtta månaders fängelse. Det kan emellertid konstateras att graden av farlighet hos olika vapen varierar mycket och att domstolarna fäst stort avseende vid huruvi- da konkret risk förelegat för att vapnen skulle komma till brottslig an- vändning. När det gäller straffmätningen vid grovt brott kan nämnas den mycket uppmärksammade domen avseende vapenbrott som uppdagades vid en razzia mot Hells i utanför Helsingborg.3 Sammanlagt tio tilltalade dömdes i det fallet för grovt vapenbrott beståen- de i innehav av flera farliga vapen. Påföljden bestämdes till fängelse mel- lan och . I andra fall, som visserligen bedöms som gro- va brott men som avser enstaka vapen, stannar påföljden vid fängelse eller strax däröver. Straffskalan för vapenbrott ändrades från fängelse i högst till fängelse i högst genom en lagändring . I samband med att det grova vapenbrottet infördes ändrades straffmaximum för brott av normalgraden, som en följd härav, till fängelse . Regeringen har - i samband med behandling av vapenutrednings förslag - övervägt frågan, om ytterligare straffskärpning är motiverad, men funnit så inte vara fallet.4 Enligt regeringen har den tidigare förändringen av straff- skalan i skärpande riktning haft en stark inverkan på domstolarnas syn på vapenbrottens straffvärde. Vapenbrottets karaktär av artbrott tycks, en- ligt vad regeringen anför, ha förstärkts. Det har fått till följd att det numera krävs mycket starka skäl huvudsakligen av personlig natur för att någon annan påföljd än fängelse skall komma i fråga. Regeringen pekar också på att straffskalan för vapenbrott i övriga nordiska länder inte sträcker sig längre än till maximalt fängelse. 21.3Lagen om brandfarliga och explosiva varor Lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor gäller enligt 1 § hantering och import av brandfarliga och explosiva varor. Lagens syfte är att hindra att sådana varor orsakar brand eller explosion som inte är av- sedd samt att förebygga och begränsa skador på liv, hälsa, miljö eller egendom genom brand eller explosion vid hantering av sådana varor. Be- greppet hantering har enligt 3 § en vid innebörd och omfattar även an- 3Hovrätten över och i mål B 1144/96. 1999/2000:27 s. 68. vändning och innehav. Avsikten är att allt som går att göra med en brand- farlig eller explosiv vara skall omfattas av begreppet.5 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får enligt lagens 2 § meddela föreskrifter om vilka varor som på grund av sina egen- skaper eller sin sammansättning eller av annan orsak skall anses utgöra brandfarliga eller explosiva varor.