sou · GOB349d3 · 2001-01-01 00:00:00 — ganska mycket av det här; barn beskriver sin miljö, talar om vilka man är och hur man lever. –dokumenterar ju hemsidor och jag tror att det är väldigt viktigt, inikar . Men vi borde också be barn att göra ett vuxenmuseum. Vad är vuxna? Vad gör vuxna? Vilka råd vill de ge vuxna? anser att det nns en poäng i att just använda den starka krea- tivitet som kommer till uttryck när man själv bestämmer vad som ska doku- menteras och hur det ska dokumenteras. –Där tror jag att det nns en potential, säger hon. Att folk kan dokumentera sina liv själva. Se bara på alla som lägger upp egna, privata hemsidor med semesterbilder. –Utan lyftkranar, det är inte tyngre än att en vanlig tioåring xar det! Det är kanske där det ligger, det nya? Att museerna är föregångare. påpekar att det är originalföremålen som är viktiga för musei- männen. –Som uniform med leran ifrån skyttegraven 1718. Man kan gå in och titta på den och tänka: Herregud, han hade faktiskt den där på sig. Man får en liten extra rysare och den kan man inte få på hemsidorna, men man kan få annat som också behövs. Jag tror att man måste ha båda delarna. Varför är historien så viktig? – Jag gör inte hemsidor när jag boar om mig, men jag boar rätt mycket med historia. berättar hur han skapar sig ett slags rum när han yttar till en ny plats genom att ta reda på om platsens historia. – Det nns åtminstone två aspekter av historia. Den ena är att se likheten; att hitta kontinuiteten, att veta vad mina förfäder gjort, hur de har levt, hur deras liv liknar mitt och vad som skiljer. Den andra är tjusningen att läsa om det annorlunda, att läsa om främmande platser där folk gjort helt andra saker. Det nns något befriande i att så här kan man också ha det och ha det gott eller åtminstone ha det lika eländigt som vi har det. – Mig ger historia också tillfälle att förvånas över hur mycket intressanta saker som har hänt, men som verkar vara bortglömda, säger . Hon näm- ner som ett exempel att ination anses vara ett mycket modernt problem, men skrev – professor i jord- bruksekonomi – både om inations- och deationsredovisning för jordbrukare. M I L L E N N I E K O M M I T T É N – Det är så fördummande att tro att en sådan diskussion är nyuppfunnen och nytänkt! Vi gör ofta folk från förr mer okunniga och dumma än vad de har varit. Om man då dessutom tror på oavbrutna framsteg får man en snorkig von obeninställning till människor som har levt före oss. Jag tror att historien kan hjälpa till att befria oss ifrån det. En annan upplevelse var så klargörande för mig, fortsätter hon. Min man och jag var på det stora sagotorget Djema el Fnaa i i . Vi såg en villervalla, ett exotiskt myller, tills min man stegade iväg till det polis- kontor som övervakade verksamheten och ck veta att varje ormtjusare, varje sagoberättare och försäljare har sin lilla kontrakterade ruta med xtid när han får vara där. Så där har det varit i kanske . Att försöka sätta sig i andra människors stolar, gå i deras skor en liten bit utan historien är det omöjligt. – Sedan nns det ytterligare en sak som är viktig och det är att lära sig av de stora återvändsgränderna, påpekar , de enorma fel som mänsklig- heten har störtat rakt i. Jag tänker på rasläran, där vi med DNA-teknik kan visa hur fruktansvärt fel rasisterna hade. Det är viktigt att hålla det i minnet och inte tro att något måste vara sant bara därför att vetenskapare säger att det är sant. Oerhört många na humanister var övertygade rasister och tillämpade rasläran också på sina hembiträden och grannar. Man sorterade folk, stötte ut vissa och förstörde deras liv. Det nns andra sådana här stora fel, fortsätter hon, och om vi inte ser på dem så tror vi kanske att mänskligheten alltid har gjort rätt och alltid har gjort fram- steg. Hur kommer man att se på vår föreställning och förhoppning om evig ekonomisk tillväxt? – Det gäller också ondskan, konstaterar . Där kan man ha en väldig nytta av historiskt kunnande och kritiskt tänkande, alltså perspektiv. Vi har sett alternativen, vi har sett hur många olika variationer det nns på temat. Då faller vi inte i farstun för de där banbrytande upptäckterna, utan behåller kanske en distans. Men hon konstaterar också att historien ändå upprepar sig. Hur kan stora krig startas igen? sa vi aldrig, aldrig mer får detta hända, men är vi mitt uppe i det igen. M I L L E N N I E K O M M I T T É N menar att vi ändå måste försöka lära av historien, även om det är svårt. Han hänvisar till en bok som skrivits av den tyske historikern . Den handlar om det tyska kejsarriket och försöker att inte bara fånga återvändsgränderna utan också xera valsituationerna. Wehler visar hur de ledande i har möjlighet att välja mellan olika handlingslinjer – men att de gång på gång väljer den linje som till slut bär rakt mot tredje riket och mot . –När historieskrivning är bra kan den peka på att det nns valmöjligheter ivissa situationer, sammanfattar . Valen är sällan helt fria, men det är viktigt att visa att de nns. FINNS DET ALLTID ETT VÄGVAL ? – Varför har man sagt den enda vägen? Det har man ju gjort så i historien. Att det nns val, det kanske man kan lära sig. Det har funnits val och det har funnits några som valde. –Men valde man inte bort valmöjligheten under funktionalismen? Då hade man en tro på en självklar maskin. Det var ju det som var det bekymmersamma i den politiska situationen, fortsätter hon, man kunde inte analysera det som ledde till , utan lade in maskindelarna utan att se helheten. Det är ju verkligen så man ser på modernismen, och kanske det är den epok som är slut . –Och ersatt av ekonomismen, som vi inte kan komma ur, konstaterar . Det nns bara ett sätt, sägs det om och om igen. Det nns ingen ekonomisk politik som är höger eller vänster, det nns bara modern och omodern ekonomisk politik, som den tyska förbundskanslern sade . Återigen den enda vägen. AVSTÅND I TID GER KLARSYN påpekar att vi alla är barn av vår egen tid. När man bedriver historisk forskning är det så lätt att se vägskälen. Men vi har med oss vår tids syn på saker och ting när vi letar oss bakåt i tiden i källorna. –Där vi är just , är vi begränsade av det samtal som pågår och det vi ser och hör runt omkring oss, menar hon. Först kommer vi att förstå att det var ett vägskäl vi missade. –Det kan bli bättre om man för ett stort samtal, med er röster, föreslår . Ju er röster, desto större möjligheter att få syn på det som händer. Om det bara hörs några röster så gäller en enda väg. M I L L E N N I E K O M M I T T É N FLER BERÄTTARE VIDGAR INTRYCKEN refererar till de nya media som blir till en enda, enformig berättare. –Vad händer med livsberättelserna, när det är en som så envist talar så högt? Det har ju talats ifrån predikstolar och från kaserngårdar och från hästryggar , men har vi i ett så enformigt och enfaldigt samtal jämfört med som du säger, ett stort öppet samtal, med många röster. Vi har ett litet och slutet samtal. –Människor läser tidningar allt mindre, konstaterar . Det är dyrt att ha dagstidning, men medierna – och tänker jag mest på TV – har en otrolig genomslagskraft, inte minst på ungdomarna. Här skulle man önska att skolan kunde komma in och ge dem mer. Ungdomarna läser också mindre över huvud taget och det är skrämmande. Att kunna läsa, det är också att få er röster som blir hörda för det där stora samtalet. Att kunna leva någon annans liv, att fantisera om det. –Där har universitet och de intellektuella svikit, för man har låtit televisionen vara i fred, menar . Den har nästan från början setts som ett underhållningsinstrument eller som en nyhetsförmedling och det innebär att man inte varit kritisk mot budskapet. –Ändå nns det nästan inga barn, som inte föredrar att en vuxen människa sätter sig ner och berättar något för dem, påpekar . Jag märker det på ekonomstudenterna på , som är stjärnstudenter med toppbetyg. Jag har en tretimmarsföreläsning om redovisningens idéhistoria, där jag börjar med , tvåodslandet med kilskriftstavlor , och slutar fastighetskris och börsrapporter dygnet runt i TV. Studenterna är svältfödda på berättelser, de sitter som småungar på en högläsningsstund på barnbiblioteket. Att någon berättar någonting för dem är så ovanligt, och de berättar efteråt för mig om alla bilder som stiger upp i huvudet på dem. – Är det så att museerna håller på att denieras om, att de blir imaginära från att ha varit tingsrelaterade, funderar . Man kanske måste ner till ursprunget. gillar jag mest museer som bara har en kota eller så, det fascinerar. Helheterna får man genom natur på TV, genom alla fantastiska bilder. Museer kanske ska ge handen, lukten och ögats skönhet. – Jag hade en väldigt stark upplevelse på en stor egyptisk utställning på , berättar . De märkvärdigaste och mest välkända föremålen hade jag redan sett på andra ställen i världen, M I L L E N N I E K O M M I T T É N men så fanns där krukskärvor som hantverkarna hade suttit och klottrat på i pauserna. De hade ritat av varandra eller en apa som satt i närheten eller någonting annat vardagligt. Hantverkarna gjorde precis som när jag själv sitter och klottrar. Jag kände intensivt att det inte är föremålen som är viktiga, utan den människohand som skapar någonting. HITTA KÄNSLAN AV HUR DET VAR – Vi museimän diskuterar kunskapsmål, vad vi vill uppnå med våra utställningar, och då brukar vi säga att vi vill ge både kunskap och upplevelser, säger . Kunskap är fakta om som man får genom utställningen, men upplevelsen är att få en förståelse för hur det faktiskt var . Jag tror att detta är viktigt att ta fasta på, men det är så individuellt, man kan inte styra upplevelserna. Hon berättar om en utställning på där de bjudit in konst- närer som leker med föremålen. tog fasta på rustningarna. Hur var det att få en loppa under rustningen? Han gjorde en installation med en video- inspelning och en riddare i rustning som stod och försökte komma åt att klia sig. – Det där är upplevelser och det kan konstnärerna hjälpa oss med, menar . Jag tror det är viktigt att vi försöker arbeta på många olika sätt för att få till stånd den här kontakten med besökaren. – I , på , har man en utställning som tilltalar mig på många sätt, säger . Man har byggt upp en stenåldersmiljö med en ung icka som sitter bortvänd vid en liten sjö och en eld. Det är en docka och man har satt en mekanism i hennes huvud, så att ganska oregelbundet och mycket hastigt vrider hon ansiktet emot en och sedan tillbaka igen. Det går så fort, att första gången jag var med om det, så tänkte jag Va? Jag måste ha sett fel!. Det ger en stark närvaro till det hela; man börjar titta mer på allting som nns där. Det här är just ett sådant där överraskningsmoment, som tvingar en att reagera. Det här kan man göra på många sätt, att använda konstnärer är ett, fortsätter han. Men det är också viktigt att man inte bara får den här upplevelsekänslan, utan också ett aktivt moment av kritisk reexion, inte bara underhållning. Inte bara oj, så man hade det , inte bara främlingskap. Det är inte lätt att göra det, men det är nödvändigt om museerna ska ha någon annan funktion än den nostalgiska. De här 50- och 60-talsutställningarna som ofta nns på museerna , där man till exempel rekonstruerar tonårsrum , de är underbara för mig, men vad ger de andra? M I L L E N N I E K O M M I T T É N – Jag springer på museer på alla möjliga ställen och mest lustfyllt var ett leksaks- museum i , som bygger på två samlares samlingar, berättar . De samlade leksaker som de gillade, och det roliga med det museet är vad som händer med besökaren. Man kan sitta där en halv dag och bara se på folk, därför att besökarna börjar tala med varandra: en sådan där jojo hade jag, Titta, min systers hopprep! Åldern spelar ingen roll. Kvinnorna samlas fram- för dockattiraljer som de haft eller inte haft, och ungarna tittar på masker. Börjar vi svenskar bli historielösa? – Man säger ibland att vi håller på att bli alldeles historielösa i vårt land, konsta- terar . Ungdomarna vet inte vilket århundrade föddes och verkade i och historieundervisningen skärs ned i skolorna. Möjligt- vis håller intresset på att vakna , det är egentligen ganska starkt i alla fall bland oss vuxna. Kanske invandringen har underblåst detta. Vad har ni för erfarenheter av historielösheten? –Varenda unge är ju dinosauriegalen och borggalen , säger . Jag tror inte att det är biologiskt på något sätt, men nog är historie- intresset väldigt stort hos ungar. menar att historieintresse nns hos barnen. Med vad är det man ska känna till? Är det man ska känna till? –Handlar inte det här om era saker? Det du , talar om, är intresset för det annorlunda, det spännande, det dramatiska, lite äventyrliga som är en del av historien. Sedan är det så att inationen tycks sakna historia fast den har en. Det nns ett historiemedvetande, men inte på alla områden. Det som saknas, fortsätter han, är en reexion över den situation vi lever i. Jag tycker att det här med historiemedvetande är komplext. har den akademiska forskningen haft svårt att möta amatörtraditionen. Där tycker jag att det har skapats fruktbara öppningar, men man måste vara klar över att det till viss del handlar om två olika typer av historia. Det ena är en historia som rör människor i en närmiljö och som har ett visst syfte, kanske att ge djup åt platsen och identitet för människor. Det jag och andra historiker sysslar med är en annan sorts historia, som har ett annat syfte. Den syftar inte till identitet i första hand, utan till förståelse och förklaring av stora sammanhang. På det sättet nns det olika slags historier, var och en med sitt berättigande. refererar till ett exempel på historielöshet som hon hört talas om. Det gäller män i 30–40-årsåldern som genom sitt yrkesliv har kontakt med M I L L E N N I E K O M M I T T É N människor från andra länder. De kan t ex stöta på engelsmän som kan sitt lands historia i huvuddrag. Men svenskar är dåligt rustade; de skulle behöva historiska kunskaper för att klara sitt yrkesliv bättre. –Måste man ha historiekunskapen för den ekonomiska tillväxten eller yrkes- livet eller för den sociala anpassningen? –Eller måste man ha det för att historia är kultur, för att det är ett sätt att kom- municera med andra, att mötas på ett visst plan? –har vi i lika många högskolestudenter som vi hade gymnasister , konstaterar . Det sägs ofta att då kunde en större andel av befolkningen det som har kallats historien. Men de som gick på gymnasiet var en liten grupp . Föreställningen om den här djupa kunskapen som alla hade förr – hade alla faktiskt den? Och när då i så fall? Eller är det där också en historiekunskapens historia, att förr så visste alla. var alla kanske en liten minoritet. Vad är historia? – Jag tror inte barn förstår historia, säger . Jag tycker inte barn behöver historia. Barn behöver kunna namn på blommor, på stenar, på husen, på närmiljön. Det är först när man kommer upp i någon slags medelålder som histo- ria blir möjlig att ta i händerna, knåda till och ge varandra. Den andra historien är bara förtryck, så kände jag det i historieundervisningen. Jag fattade aldrig att var samtida med . Jag förstod aldrig samti- digheterna. Det är därför jag undrar om det mänskliga psyket verkligen förstår historia förrän vi själva har levt och haft problem och bekymmer. Barn har en omgivning som de måste utforska först innan de kan förstå en historia. –Jag håller inte med om det, invänder , men förmodligen tän- ker vi på historia på olika sätt. När man går hemma med det lilla barnet på armen, berättar man historien om den tavlan eller det föremålet, kanske för att få tiden att gå. Allting är ju historia. Det är kulturarv överallt; hela hemmet är en historia med spåren efter morfar och mormor och presenten, den som du ck förra julen. Så kommer historien om närmiljön in i barnets medvetande. –Jag tror att det är de säkra familjerna som ger det, de med en självklar histo- risk förankring, menar . Men alla osäkra människor som inte har den historien, de talar inte heller om historier för sina barn för de värderar inte sin egen historia. Därför är det viktigaste att ge självkänsla åt människorna, historia kommer av självkänsla. M I L L E N N I E K O M M I T T É N Jag har en släkt som inte har självkänsla, min pappas släkt. Min mammas släkt var präster och häradsdomare. Min mammas släkt kan jag, men min pappas släkt kan jag inte, för min pappa hade inte den självkänslan. Han omsatte det inte i språk. LÄRA SIG AV DE NYA SVENSKARNA påpekar att det också kan vara hot som gör historien så viktig. Den judiska historien berättades om och om igen för de judiska barnen under det starka antisemitiska trycket utifrån. – Jag har förstått att syrianer i , som ser de svenska integrerings- strävandena, upplever något liknande. En kvinna sade i en intervju: vi har inte varit en minoritet 300 e. för att låta oss integreras här och . De ville starta friskolor och jobbade för att få igång en friskola som skulle ha så lite kontakt med det svenska samhället som möjligt. Då slog svenska integrations- entusiaster bakut. Jag tror att man lever i en slags obekymrad tillvaro när man inte känner att man måste berätta historien, fortsätter hon. Vad talar de familjer om som ytt från Kosovo och som lyckats ta sig ur de förfärliga yktinglägren? Talar de inte om hur det var i Kosovo; hur de bodde, hur det kändes, hur det såg ut, vad maten smakade och hur morgondimman luktade? är de hemifrån, på ett annat ställe. Hur var det? Där tror jag de nya svenskarna återigen skulle kunna tillföra oss något. Lära oss något, börja prata med oss om det, så att vi ser både dem och oss själva. – Det handlar också om hur man bestämmer vad som är historia, konstaterar . Det nns en traditionell föreställning om vad som är historia. Det är de borgerliga grupperna och högreståndsgrupperna; det är deras historia som är historia. De andra har ingen historia och bland dem vill man inte heller prata om sitt förutna, det denieras inte som historia ens av dem själva. Men är historiedenitionen bredare. berättar om sin bakgrund i en arbetarfamilj som ändå haft en mycket stark historiekänsla, inte minst på grund av arbetarrörelsen. –Här har det blivit viktigt varifrån man kommer och hur man från mörkret stigit mot ljuset, säger han. –Det där kan man se i kvinnohistoria, när forskare eller de som utforskat sitt arbetes historia har lagt genusaspekter på historia, säger . Ur förminskande beteckningar som bara hemmafru och hjälpte till lite grann M I L L E N N I E K O M M I T T É N med matlagning på kalas och vårdjobb har plockats fram sådant som textil- kunskap eller regionala matvanor eller vårdideologisk förändring eller mental- skötarnas arbetshistoria eller livslopp för fattiga änkor. Så har historien haft plats för dem som inte tidigare hade fått vara med i historien. anser att det gäller att erövra historien själv genom att vara så stolt så att man vill och vågar ha sin historia. Man måste också denieras som värd att ha en historia. Hon refererar till den samiska kulturen som höll på att försvinna för sedan. blomstrar den; man är stolt, går i sin dräkt, språket och hantverket lever. –Det är inte alltid för lite historia som är problemet, det kan också vara för mycket, säger och anknyter till situationen på , där histo- rien har en viktig roll. Det är lite grann som nationalism. Historien blir så domi- nant i en kultur, att alla andra identiteter för människorna försvinner. Man blir bara den grupp som har lidit oförrätt och som ska ta igen det. Även om oförrät- ten skedde . Det är märkligt och svårt att förstå, framförallt här i där vi på ett sätt har ett svagt historiemedvetande, eftersom vi har varit så inriktade på att gå framåt, framåt och aldrig tittat bakåt, särskilt . Då är det svårt att förstå de starka känslor som nns runt det här. –Det har sagts oavbrutet under det senaste seklet, att förändringen aldrig har gått så fort som , resonerar . På sätt och vis är det sant. Det har varit sant varje gång man har sagt det. Men människor som inte behövs på arbetsmarknaden, som aldrig får höra var fanns du , vi saknade dig? eller skynda dig, vi kan inte börja innan du kommer – om någon erbjuder dem en berättelse i vilken just de är samhällets viktigaste människor, är det väldigt svårt att moralisera över att de tar den berättelsen till sig. Den berättelsen kan vara rasistisk, eller fascistisk eller på annat vis djupt obe- haglig. Obehagliga politiska rörelser kan vara lockande för människor vilkas var- dag annars består av men herregud, kommer du också, dig hade vi inte tänkt på, fyll i blanketten och ställ dig där borta så länge, så ska vi se om vi kan hitta på något. I Bergslagen, och på andra ställen i glesbygden, fortsätter , lever kvinnor och män ganska olika. Kvinnorna sticker iväg för att få jobb om de inte lyckas få något där de bor, medan en hel del män blir kvar i en dröm om en bruksmiljö som inte längre nns, i drömmen om ett företag som ska komma dit och ge jobb. M I L L E N N I E K O M M I T T É N Om någon då ger dem en berättelse där just de själva är grunden för bygden och för svenskheten eller vad det nu kan vara för någonting Skulle jag inte ta den chansen om det vore jag? Tänk att bli sedd, vara behövd och vara den som dri- ver den stora berättelsen framåt och som är den stora arvtagaren bakåt. Ännu en tänkvärd aspekt i det samtal som utspunnit sig om förhållandet mellan människan och de historiska skeenden som styr våra liv. En gemensam stånd- punkt i samtalet är att historiska kunskaper är något som underlättar för oss människor att förstå det som sker i samhället, att få ett helhetsperspektiv. Den förståelsen ger oss sedan möjlighet att aktivt delta för att skapa en bättre framtid. M I L L E N N I E K O M M I T T É N