sou · GOB356d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Särskilda bestämmelser om godtrosförvärv av lös egendom finns bl.a. i 25 kap. 7 § , 11 § avtalslagen, 54 och 55 §§ kommissions- lagen, 14 § lagen (1936:81) om skuldebrev, 3 kap. 6 § aktiebolagslagen (1975:1385), 6 kap. 3 och 4 §§ lagen (1998:1479) om kontoföring av finansiella instrument och 2 kap. 10 § sjölagen. Enligt 1 § andra stycket godtrosförvärvslagen gäller denna lag inte sådana godtrosförvärv av lösöre för vilka särskilda föreskrifter finns i annan lag. Detta innebär enligt propositionen till godtrosförvärvslagen att dess bestämmelser inte heller får användas som utfyllande regler (prop. 1985/86:123 s. 16). Eftersom utredningsuppdraget omfattar att analysera om och i så fall i vilken utsträckning vindikationsprincipen bör införas även i den ovan redovisade lagstiftningen lämnas här en kortfattad redogörelse även för dessa regler. 3.2.125 kap. 7 § 25 kap. handlar om dödförklaring. Förenklat uttryckt följer av 7 § i detta kapitel att om en dödförklarad person sedermera visar sig vara vid liv, återgång skall ske av egendom som ärvts i anledning av dödförklaringen, samt att detta gäller även för det fall att egendomen överlåtis till någon annan, om denne inte var i god tro då han åtkom egendomen. Till skillnad från vad som gäller enligt godtrosförvärvslagen anses en godtroende förvärvare vara skyddad även om han inte fått egendomen i sin besittning. Den som har överlåtit egendomen till en godtroende förvärvare är skyldig att betala ersättning för egendomens värde till en dödförklarad som kommit åter (se , Kommentar till Del II, 3 uppl. s. 273 f. och NJA II 1933 s. 622 ff.). Om förvärvaren inte var i god tro, har den dödförklarade rätt att välja mellan att begära ersättning av den som överlåtit egendomen eller att vända sig mot förvärvaren och begära återbäring av egendomen eller, om den inte finns i behåll, ersättning för dess värde. Den dödförklarades anspråk på att utfå viss egendom är inte underkastat regler om preskription. Om egendomen inte finns i behåll, torde hans rätt till ersättning vara föremål för fordringspreskription enligt vanliga regler med utgångspunkt från den tidpunkt då egendomen gått förlorad eller avhänts förvärvaren (se a.a. s. 274). Med fullmakt avses enligt avtalslagen att en fullmaktsgivare har gett en fullmäktig en rättslig möjlighet, en behörighet, att handla gentemot tredje man för fullmaktsgivarens räkning med direkt bindande verkan för denne (se Axel Adlercreutz, Avtalsrätt I, 10 uppl. s. 147). Det interna rättsförhållandet mellan fullmaktsgivare och fullmäktig kallas befogenhet. Fullmäktigens befogenhet är ofta mer begränsad än behörigheten genom särskilda instruktioner av fullmaktsgivaren (se Adlercreutz, a.a. s. 151). 11 § avtalslagen reglerar vad som gäller om en fullmäktig företar en rättshandling som strider mot särskilda inskränkande föreskrifter av fullmaktsgivaren, dvs. överskrider sin befogenhet. Bestämmelsen skiljer på s.k. självständig och osjälvständig fullmakt. En självständig fullmakt kännetecknas av att det finns ett yttre, av fullmäktigens egna uppgifter oberoende och från fullmaktsgivaren härrörande faktum, varpå tredje man kan stödja sin rätt gentemot huvudmannen. En osjälvständig fullmakt grundar sig enligt 18 § avtalslagen på uteslutande ett meddelande från fullmaktsgivaren till fullmäktigen. Man brukar säga att vid osjälvständig fullmakt behörigheten inte går utöver befogenheten (se Adlercreutz, a.a. s. 155 f.). Av 11 § första stycket avtalslagen, som reglerar självständig fullmakt, följer att en befogenhetsöverskridande rättshandling är gällande mot fullmaktsgivaren, om tredje man var i god tro i fråga om befogenheten. I motsats till vad som gäller enligt godtrosförvärvslagen finns det inte något krav på tradition för att godtrosförvärv skall kunna ske. Det föreligger inte någon lösenrätt för fullmaktsgivaren. Av 11 § andra stycket avtalslagen, som reglerar osjälvständig fullmakt, följer att en befogenhetsöverskridande rättshandling inte är gällande mot fullmaktsgivaren även om tredje man var i god tro. I de situationer då fullmäktigen överskridit sin behörighet blir huvudmannen inte bunden enligt 10 § avtalslagen. I dessa fall kan en godtroende förvärvare emellertid vara skyddad av bestämmelserna i godtrosförvärvslagen (prop. 1985/86:123 s. 18). 3.2.354 och 55 §§ kommissionslagen Enligt 4 § kommissionslagen avses med kommissionär den som åtagit sig uppdrag att för annans räkning men i eget namn försälja eller inköpa varor, värdepapper eller annan lös egendom. Den för vars räkning försäljningen eller inköpet skall ske kallas kommittent. I 54 § kommissionslagen regleras i vilken utsträckning kommitten- ten är bunden av kommissionärens förfoganden gentemot tredje man då kommissionären säljer godset till lägre pris än han borde eller på annat sätt handlar i strid mot kommittentens intresse. Bestämmelsen går i korthet ut på att sådana förfoganden är gällande mot kommittenten om tredje man är i god tro. I 55 § kommissionslagen regleras vad som gäller om kommissio- nären förfogar över gods som innehas för kommittentens räkning efter det att uppdraget har upphört. Även sådana förfoganden gäller mot kommittenten om tredje man är i god tro. Gemensamt för de båda bestämmelserna är att det inte ställs något krav på tradition för att godtrosförvärv skall kunna ske. Däremot krävs det att kommissionären hade besittningen till godset. Om ett godtros- förvärv har skett saknar kommittenten rätt att återfå godset mot lösen (se Kommission och dylikt, slutbetänkande av , SOU 1988:63 s. 127 f.). Av 14 § skuldebrevslagen följer att den som i god tro förvärvat ett löpande skuldebrev från någon som inte var behörig att förfoga över det har rätt att åberopa förvärvet gentemot den som påstår att skuldebrevet obehörigen frångått honom och därmed även gentemot gäldenären. I förarbetena till skuldebrevslagen uttalades att som huvudpunkter i en lagstiftning om löpande skuldebrev borde ingå att gäldenären icke skall tvingas att, till förfång för den betalningskrävande skuldebrevshavaren, med ängslig omsorg inlåta sig på undersökning av allt som kan inverka på frågan om dennes rätt, samt att den som, vid förvärv av skuldebrev varom här är fråga, med den aktsamhet som skäligen kan ifrågakomma prövat överlåtarens rättsläge, är fri från risk för vindikation från annan person, som till äventyrs finnes hava varit den rätte borgenären. Dessa regler innebära åter, från en annan sida sett, att den som förmår att på ett i lag närmare angivet sätt göra sin rätt till skuldebrevet sannolik presumeras vara den som äger göra fordringen gällande, med andra ord är legitimerad att indriva fordringen eller annorledes förfoga över den. (se NJA II 1936 s. 61). Enligt 13 § skuldebrevslagen, som anger de omständigheter som grundar den beskrivna legitimationen, skall den som innehar ett skuldebrev som är ställt till innehavaren förmodas ha rätt att göra fordringen gällande. Är det fråga om ett skuldebrev ställt till viss man eller order, som innehas av någon annan än den till vilken det är ställt, tillkommer ett krav på att innehavaren kan åberopa lydelsen av sammanhängande, till honom fortgående skriftliga överlåtelser (andra stycket). Till skillnad från vad som gäller enligt godtrosförvärvslagen beträffande lösöre finns det inte någon lösenrätt för den som har förlorat äganderätten till ett skuldebrev på grund av någon annans godtrosförvärv. 3.2.53 kap. 6 § aktiebolagslagen I 3 kap. 6 § aktiebolagslagen anges att det som föreskrivs i 14 § skuldebrevslagen rörande skuldebrev till viss man eller order äger motsvarande tillämpning för aktiebrev eller till viss man ställt emissionsbevis eller optionsbevis. Härvid är den som innehar aktiebrev, och som enligt bolagets påskrift på detta är införd såsom ägare i aktieboken, likställd med den som kan åberopa en sådan sammanhängande överlåtelsekedja som anges i 13 § andra stycket skuldebrevslagen. 3.2.66 kap. lagen om kontoföring av finansiella instrument Begreppet finansiellt instrument definieras i 1 kap. 3 § lagen om kontoföring av finansiella instrument genom en hänvisning till lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument, som i sin tur anger att begreppet betyder fondpapper och annan rättighet eller förpliktelse avsedd för handel på värdepappersmarknaden (1 kap. 1 § första stycket). Med fondpapper avses enligt samma lag aktie och obligation samt sådana andra delägarrätter eller fordringsrätter som är utgivna för allmän omsättning, andel i värdepappersfond och aktieägares rätt gentemot den som för hans räkning förvarar aktiebrev i ett utländskt bolag (depåbevis) (andra stycket). I 6 kap. lagen om kontoföring av finansiella instrument regleras vilken rättsverkan som följer av registreringen på ett avstämningskonto. I 1 § stadgas att den som är antecknad på ett avstämningskonto som ägare till ett finansiellt instrument är behörig att förfoga över kontot. Om ett finansiellt instrument har överlåtits till flera var för sig har den överlåtelse företräde för vilken anmälan om överlåtelse registrerades först (3 § första stycket). Registreringen ger dock inte en överlåtelse företräde framför en tidigare överlåtelse, om förvärvaren var i ond tro om den första överlåtelsen (3 § andra stycket). Har ett finansiellt instrument i annat fall än som avses i 3 § överlåtits av någon som inte ägde det, blir överlåtelsen giltig, om överlåtaren för överlåtelsen var antecknad på ett avstämningskonto som ägare till instrumentet samt anmälan om överlåtelsen har registrerats och förvärvaren var i god tro (4 §). Dessa bestämmelser gäller även vid pantsättning (7 §). 3.2.72 kap. 10 § sjölagen Den nuvarande sjölagen har ersatt sjölag. De bestämmelser som redovisas i det följande överensstämmer i sak med innehållet i den tidigare sjölagen (prop. 1993/94:195 s. 172 och 181). Sjölagen delar in fartyg i skepp och båtar. Såsom skepp betecknas fartyg, vars skrov har en största längd av och en största bredd av . Annat fartyg kallas båt (1 kap. 2 § första stycket). Den som har förvärvat ett skepp skall enligt 2 kap. 4 § sjölagen söka inskrivning av sin rätt. Inskrivningen har betydelse bl.a. för möjligheten att förvärva äganderätt till ett skepp på grund av god tro vid förvärv från en obehörig överlåtare. Enligt 2 kap. 10 § sjölagen skall, om ett skepp eller ett skeppsbygge har förvärvats genom överlåtelse från någon som inte var rätt ägare, förvärvet ändå gälla, om överlåtarens åtkomst var inskriven när egendomen överläts och förvärvaren har sökt inskrivning och därvid varken insett eller bort inse att överlåtaren inte var rätt ägare. Detsamma gäller förvärv genom överlåtelse från någon som var rätt ägare men som på grund av förvärvsvillkor saknade rätt att förfoga över egendomen genom överlåtelse. Enligt 3 kap. 9 § sjölagen gäller i stort sett samma regler för godtrosförvärv av panträtt i skepp. Sjölagens reglering av godtrosförvärv av skepp företer stora likheter med jordabalkens regler om godtrosförvärv av fastighet på grund av inskrivning (se 18 kap. 1 § jordabalken). Till skillnad från jordabalken gör emellertid sjölagen inte undantag för särskilt allvarliga brister i fångeskedjan, såsom då en överlåtelsehandling varit förfalskad eller en överlåtelse har skett på grund av råntvång eller av någon som saknade rättshandlingsförmåga (se 18 kap. 3 § jordabalken). Detta har motive- rats med hänvisning till den internationella omsättningens särskilda behov av trygghet (prop. 1973:42 s. 140 och 246 ff.). Lagstiftningen bygger på grundprincipen att skeppsregistret alltid skall anses vederhäftigt (a. prop. s. 248). Det finns inte någon rätt till lösen för den som har förlorat äganderätten till ett skepp på grund av någon annans godtrosförvärv (se , Rätt till skepp s. 83). I likhet med vad som gäller i fråga om fastigheter (18 kap. 4 § jordabalken) har staten påtagit sig ett ersättningsansvar gentemot den rätte ägaren om denne går förlustig sin äganderätt på grund av annans godtrosförvärv (22 kap. 4 § sjölagen). Även vissa båtar skall registreras enligt lagen (1979:377) om registrering av båtar för yrkesmässig trafik m.m. Några rättsverkningar SOU 2000:56 Gällande rätt 63 har emellertid enligt denna lag inte knutits till registreringen i båtregistret. Den ursprungliga bestämmelsen om tvesala av lös egendom, dvs. fall där en säljare överlåter samma sak två gånger, återfinns i 1 kap. 5 § handelsbalken . Bestämmelsen, som är i kraft, lyder: Säljer man tvem ett; gälde skadan åter, [och böte ,] och den behålle godset, som först köpte. Denna regel uttrycker således att frågan om köparens goda tro inte är relevant vid dubbelöverlåtelse eftersom den förste köparen har företrädesrätt. Bestämmelsen har sedermera modifierats genom lagregler på särskilda områden. Vid dubbelöverlåtelse av lösöre tillämpas godtrosförvärvslagen, enligt vilken en senare förvärvare blir ägare, om han i god tro fått egendomen i sin besittning (se ovan avsnitt 3.1). Särskilda regler finns också i exempelvis 31 och 32 §§ skuldebrevs- lagen, som möjliggör godtrosförvärv för senare förvärvare av enkla skuldebrev och bankböcker. Beträffande enkla skuldebrev följer av 31 § skuldebrevslagen att ett giltigt godtrosförvärv sker genom att förvärvaren i god tro underrättar gäldenären om överlåtelsen, dvs. Där särskild lagstiftning beträffande lös egendom inte har tillkommit gäller dock grundprincipen i 1 kap. 5 § handelsbalken fortfarande. Det betyder bl.a. att förste förvärvaren alltid har företräde vid köp av byggnad på annans grund (se NJA 1912 s. 311 och NJA 1952 s. 407) och av immaterialrätt. 3.4Andra regler med anknytning till godtrosförvärv Av 9 kap. 6 och 7 §§ följer att den som förvärvar stöldgods eller egendom som på annat sätt frånhänts annan genom brott riskerar straffrättsligt ansvar för häleri eller häleriförseelse. Den som, på ett sätt som är ägnat att försvåra ett återställande, tar befattning med något som är frånhänt annan genom brott gör sig enligt 9 kap. 6 § första stycket skyldig till häleri (sakhäleri). För ansvar enligt denna paragraf krävs att gärningen har begåtts 64 Gällande rätt SOU 2000:56 Det krävs också att förbrottet, som inte nödvändigtvis behöver vara stöld, är styrkt. En annan form av sakhäleri, s.k. näringshäleri, föreligger när någon i näringsverksamhet eller såsom i ett led i en verksamhet, som bedrivs vanemässigt eller annars i större omfattning, på ett sätt som är ägnat att försvåra ett återställande, förvärvar eller mottar något som skäligen kan antas vara frånhänt annan genom brott (6 § andra stycket). Även denna form av häleri kräver uppsåt. Däremot krävs inte, som framgår av ordalydelsen, att förbrottet är styrkt, vilket vanligen torde innebära att det inte finns någon känd målsägande. Det räcker med att omständigheterna – objektivt sett – ger skälig anledning till antagande att egendomen har frånhänts annan genom brott. Det kan anmärkas att dessa omständigheter måste täckas av gärningsmannens uppsåt, han skall alltså ha känt till dem (se m.fl., Kommentar till , kap 1–12 s. 9:89). I de fall då de beskrivna uppsåtliga häleribrotten är att anse som ringa, blir brottsrubriceringen häleriförseelse (7 § första stycket). Vid bedömningen av om brottet är ringa, skall beaktas främst om saken har ett lågt värde. Vägledande i detta avseende anses vara vad som gäller beträffande gränsdragningen mellan stöld och snatteri. Är de nämnda brotten däremot grova, döms för grovt häleri (6 § tredje stycket). Vid denna bedömning beaktas bl.a. om saken har ett betydande värde, om gärningsmannen har haft en betydande och om häleriet utgör ett led i en organiserad brottslighet eller på annat sätt är vane- eller yrkesmässigt. Uppsåtlig häleriförseelse kan också begås genom att någon på annat sätt än genom näringshäleri tar befattning med misstänkt brottsgods så att dess återställande försvåras (7 § andra stycket första punkten). Inte heller i dessa fall krävs alltså ett styrkt förbrott (se a.a. s. 9:95). Den som på ett sätt som är ägnat att försvåra ett återställande tar befattning med egendom som frånhänts annan genom brott och som inte inser men har skälig anledning att anta att brott förelåg gör sig också skyldig till häleriförseelse (7 § andra stycket andra punkten). Sådan häleriförseelse är alltså ett oaktsamhetsbrott. Det ligger i sakens natur att den som har gjort sig skyldig till ett häleri eller en häleriförseelse beträffande en sak, inte kan göra ett godtrosförvärv av saken. Omvänt gäller emellertid inte att ett godtrosförvärv föreligger så snart ett häleri eller en häleriförseelse inte är för handen. Om något objektivt rekvisit i gärningsbeskrivningen inte är täckt, kan inte dömas för häleri eller häleriförseelse. Som exempel kan anföras att ett erforderligt förbrott, i de fall ett sådant krävs, inte är styrkt. Något förbrott behöver inte föreligga för att godtrosförvärvs- lagen skall bli aktuell. Det är i detta sammanhang tillräckligt att egendomen obehörigen har frånhänts annan. En brist på den subjektiva sidan kan också föranleda att rekvisiten för häleri eller häleriförseelse inte är uppfyllda. Detta medför emellertid inte att det föreligger god tro i godtrosförvärvslagens bemärkelse. Det finns således en gråzon mellan den oaktsamhet som kan föranleda straffrättsligt ansvar för häleriförseelse och den oaktsamhet som utesluter ett civilrättsligt godtrosförvärv. Vid förvärv inom denna gråzon har den ursprungliga ägaren rätt att få tillbaka egendomen från den senare oaktsamma förvärvaren. Bestämmelser om beslag finns i 27 kap. . Enligt 1 § får föremål, som skäligen kan antas ha betydelse för utredningen om brott eller vara avhänt någon genom brott eller förverkat på grund av brott, tas i beslag. genomfördes en ändring i 27 kap. 8 § om hävande av beslag. Ändringen innebär att en underrättelse om att beslaget kommer att hävas skall sändas till en målsägande som gör anspråk på den beslagtagna egendomen och att beslaget får hävas först . Det är bl.a. i situationer inom den i avsnitt 3.4.1 redovisade gråzonen mellan häleriförseelse och godtrosförvärv som denna underrättelseskyldighet är avsedd att få positiva effekter för målsägan- dens möjligheter att få tillbaka sin egendom. Bakgrunden till ändringen var att i sitt betänkande konstaterat att det på grund av den tidigare regleringen ofta var svårt för en målsägande att kunna göra sin rätt gällande i samband med att beslag av stulen egendom hävdes utan att åtal väcktes (se SOU 1995:52 s. 124 f.). Det förhållandet att det inte väcks åtal innebär inte någon prövning av målsägandens rätt till godset, men eftersom beslag är ett straffprocessuellt tvångsmedel får det endast förekomma inom ramen för en förundersökning eller en brottmålsrättegång som inte har avgjorts genom ett lagakraftvunnet avgörande. Utgångspunkten är därför att ett beslag skall hävas så snart förutsättningarna för beslaget inte längre föreligger. Detta gäller även i de fall där det framstår som helt klart att den hos vilken beslaget skedde inte har gjort något godtrosförvärv. När beslaget hävs skall egendomen lämnas tillbaka till den person från vilken föremålet togs. För att stärka målsägandens rätt och ge denne ökade praktiska möjligheter att få sin rätt prövad infördes den ovan nämnda underrättelseskyldigheten genom ett tillägg i 27 kap. 8 § rättegångs- balken. Bestämmelserna om underrättelse och tidsfrist omfattar samtliga skeden av förundersökningen och handläggningen av åtalet fram till dess att domstol har avgjort målet genom dom. Beslaget skall bestå under tidsfristen (se prop. 1997/98:168 s. 16). Underrättelseskyldigheten omfattar först och främst de situationer då ett beslag kan komma att hävas innan åtal har väckts, dvs. när en förundersökning läggs ned eller när beslut fattas om att inte väcka åtal. Det finns också efter det att åtal har väckts situationer när det inte finns några straffprocessuella skäl att låta ett beslag bestå och detta därför skall hävas trots att den som gör anspråk på egendomen inte hunnit få sitt anspråk prövat av domstolen. Detta gäller om åklagaren beslutar att lägga ned åtalet samt om domstolen avvisar åtalet eller avskiljer ett enskilt anspråk för att handläggas som ett tvistemål. Förfarandet med underrättelseskyldighet och tidsfrist är därför tillämpligt även för sådana situationer (se a. prop. s. 16 f.). Om domstolen avvisar åtalet eller avskiljer det enskilda anspråket, är det således domstolen som skall ombesörja underrättelsen. Det framhålls vidare i förarbetena (a. prop. s. 15) att den förordade övergången till vindikationsprincipen avseende stöldgods inte kommer att innebära att regeln förlorar sin betydelse eftersom det när en förundersökning läggs ned finns en risk att den hos vilken beslaget har gjorts skaffar undan egendomen om beslaget hävs, oavsett vilken princip man tillämpar. I sekretesslagen (1980:100) förekommer två typer av s.k. skaderekvisit, ett rakt som innebär presumtion för offentlighet och ett omvänt som innebär presumtion för sekretess. Det raka skaderekvisitet innebär att sekretess föreligger, om det kan antas att en viss skada uppkommer om uppgiften röjs. Det omvända rekvisitet innebär att sekretess gäller, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan skada (prop. 1979/80:2 Del A s. 79 f.). I 9 kap. 17 § sekretesslagen första stycket föreskrivs att sekretess gäller i ett antal myndigheters olika verksamheter, som har anknytning till brottsutredningar av olika slag, för uppgifter om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden. Sekretess gäller bl.a. i utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål (punkt 1) och i angelägenhet, som avser användning av tvångsmedel i brottmål eller i annan verksamhet för att förebygga brott (punkt 2). Sekretessen gäller om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider skada eller men, vilket innebär att sekretessen är begränsad genom ett omvänt skaderekvisit (andra stycket). Fram till begränsades sekretessen i 9 kap. 17 § sekretesslagen genom ett rakt skaderekvisit. Skälet till att skaderekvisitet ändrades var de nya regler om polisens register som då infördes (se prop. 1997/98:97). Dessa nya regler innebar bl.a. att den absoluta sekretess som tidigare gällt för polisens register togs bort, vilket ansågs kräva vissa skärpningar i sekretesskyddet för enskilda i 9 kap. 17 § sekretesslagen. Enligt vad utredningen har erfarit har det omvända skaderekvisitet i bestämmelsen medfört att en målsägande som vill framställa anspråk på ett föremål som tagits i beslag i vissa fall har nekats att få information om identiteten på den hos vilken beslaget har gjorts och därmed inte kunnat ta tillvara sin rätt på det sätt som var avsikten med den ovan redovisade underrättelseskyldigheten (se avsnitt 3.4.2). Även (Ju 1997:04), har i en promemoria till av pekat på att ändringen till ett omvänt skaderekvisit torde få negativa konsekvenser för polisens och åklagarens möjligheter att lämna ut uppgifter till målsägande och andra enskilda. Frågan är nu föremål för översyn inom Justitie- departementet. I har man inte någon allmän lag om godtrosförvärv. Regleringen utgörs i stället av spridda lagregler och domstolspraxis. Historiskt sett har man i dansk rätt utgått från vindikationsprincipen. Den Danske innehåller bestämmelser om vindikation av stulet, lånat och pantsatt gods. Vissa godtrossituationer skall enligt dansk rätt bedömas med utgångspunkt från allmänna rättsgrundsatser. För andra situationer finns uttryckliga regler. Vid förvärv av stöldgods gäller enligt Den Danske (DL 6-17-5) att den bestulne har rätt att vindicera stjålne koster. Bestämmelsen tar uttryckligen bara sikte på stulet gods. Den tillämpas emellertid analogt beträffande sådant gods som har frånhänts den ursprungliga ägaren genom röveri og afpresning. I vissa situationer kan även åger tänkas ge en rätt till vindikation. Mer tveksamt anses vara vad som gäller beträffande hittegods (och , Ejendomsretten I, 3. udg., s. 189).