sou · GOB370 · 2001-01-01 00:00:00 — Särskilt i omfattande mål med långa huvudförhandlingar, vilket det ofta handlar om i dessa fall, kan det nog vara vanskligt att långt i efterhand bedöma om den misstänkte begick gärningen under inflytande av en allvarlig psykisk störning. Vårdbehov och humanitära aspekter Ett annat syfte med en rättspsykiatrisk undersökning är att utröna om den misstänkte vid undersökningstillfället lider av en allvarlig psykisk störning. Enligt 4 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. skall vid behandlingen av en häktad hänsyn tas till dennes hälsotillstånd. Vid medicinska åkommor är det inte ovanligt att den häktade får vård i anslutning till häktet eller på en vårdinrättning på en kriminalvårdsanstalt. Saken ställer sig något annorlunda om någon lider av en allvarlig psykisk störning. Det torde i sådana fall vara svårare att bereda adekvat vård på ett häkte. Av 8 § LRPU följer att den som är häktad när en rättspsykiatrisk undersökning har genomförts som visar att den häktade behöver psykiatrisk tvångsvård eller annan vård som inte lämpligen kan ges på häktet enligt huvudregeln skall föras över till en enhet inom hälso- och sjukvården. Avsikten med bestämmelsen är att den häktade när undersökningen har avslutats inte skall behöva vistas i häkte om han är i behov av bl.a. psykiatrisk vård (prop. 1994/95:194 s. 26). En konsekvens av det rådande systemet är således att personer som visar sig lida av en allvarlig psykisk störning och som därför rimligen borde vistas på en sjukvårdsenhet i stället – kanske under en längre period beroende på huvudförhandlingens omfattning – sitter i häkte. Det förhållandet kan ifrågasättas såväl utifrån ett vårdperspektiv som från ett mer allmänt humanitärt perspektiv. Om den rättspsykiatriska undersökningen görs före huvudförhandlingen minskas den tid som en allvarligt psykiskt störd person behöver förvaras på ett häkte och han får snabbare tillgång till adekvat psykiatrisk vård. Den rättspsykiatriska bedömningens betydelse för skuldfrågan Skuldfrågan i ett brottmål består av objektiva rekvisit och subjektiva rekvisit. Det subjektiva rekvisitet är i regel att gärningen förövats med uppsåt. Endast om den tilltalades handling uppfyller båda dessa rekvisit kan han dömas för ett brott. När det i 2 § första stycket LRPU talas om att övertygande bevisning skall ha förebragts om att den misstänkte har begått gärningen avses emellertid endast de objektiva rekvisiten för det aktuella brottet (prop. 1990/91:58 s. 503 f). Rätten skall således kunna konstatera att övertygande bevisning har lagts fram för att den tilltalade rent faktiskt har utfört den handling som anges i åtalet. Däremot förut- sätts inte att rätten har tagit ställning till vilket uppsåt den tilltalade kan ha haft. Uppsåtet har emellertid betydelse såväl för bedömningen av om åtalet överhuvudtaget är styrkt som för hur den ifrågavarande gärningen skall rubriceras. En rättspsykiatrisk undersökning kan därför ge rätten underlag för att avgöra om den tilltalade handlat med sådant uppsåt eller sådan oaktsamhet som krävs för en fällande dom (prop. 1990/91:58 s. 502 och s. 504, se även JuU 1987/88:3 s. 6; jfr SOSFS 1996:14 (M) s. 4 där det uttalas att domstolen vid beslutet om rättspsykiatrisk undersökning inte har tagit ställning till gärningens subjektiva rekvisit, dvs. om det förelåg uppsåt; jfr också rättsfallet RH 1999:139 där hovrätten kom fram till att den misstänkte visserligen hade begått ett antal gärningar som objektivt var att se som brott men att det mot bakgrund av den rättspsykiatriska utredningen inte kunde anses att ha visats att han var i sådan grad medveten om sitt handlande att han kunde anses ha begått gärningarna uppsåtligen). Likaså kan undersökningen komma att ligga till grund för brottsrubriceringen, såsom t.ex. dråp i stället för mord. Om den misstänkte hävdar att han vid gärningstillfället tillfälligt inte var vid sina sinnens fulla bruk kan en rättspsykiatrisk undersök- ning utförd före huvudförhandlingen belysa även denna fråga när rätten skall ta ställning till skuldfrågan. De nu gällande reglerna om fortsatt huvudförhandling utgår emellertid i första hand från att rätten vid den fortsatta huvudförhand- lingen, alltså efter en rättspsykiatrisk undersökning, endast skall bestämma påföljden och att skuldfrågan således skall vara utredd och klar. I andra fall skall ny huvudförhandling hållas (prop. 1992/93:25 s. 27 f.). Men hur skall skuldfrågan kunna vara klar om rätten endast har tagit ställning till de objektiva rekvisiten för ett brott? Och har rätten ändå faktiskt tagit ställning till även uppsåtsfrågan vid den första förhandlingen innebär ju det att rätten vid den fortsatta huvudförhand- lingen skall göra detta på nytt, med ett mer omfattande underlag i form av ett rättspsykiatriskt utlåtande. Lämpligheten av detta kan ifrågasättas. Ett exempel kan belysa de problem som detta medför. Den tilltalades försvarare inser sedan han fått del av det rättspsykiatriska utlåtandet att han argumenterat helt fel i frågor rörande uppsåtet. Vid den fortsatta huvudförhandlingen angriper han därför dessa frågor utifrån en helt ny infallsvinkel. Förutsätts det att skuldfrågan är helt klar och endast påföljdsfrågan återstår kan den tilltalade med visst fog kunna komma att uppfatta rätten som jävig. Det är mot bakgrund av det nu anförda bäst om rätten har tillgång till allt underlag som kan behövas när den har att ta ställning till skuldfrågan vid den första och – som det borde vara – enda huvudför- handlingen. Den rättspsykiatriska undersökningens betydelse för medåtalade I mål där det förekommer flera tilltalade uppstår särskilda problem med nuvarande ordning. Det händer ibland att rätten efter huvudförhand- lingen beslutar att en av de tilltalade skall genomgå rättspsykiatrisk undersökning men meddelar deldom beträffande de andra. Ett exempel härpå är den s.k. Malexanderrättegången. I sådana fall kan deldom meddelas gentemot dem som inte skall genomgå undersökning (30 kap. 3 § RB), vilket också skedde i Malexanderrättegången. Den som genomgår den rättspsykiatriska undersökningen kan härigenom få del av domen gentemot de övriga innan målet mot honom själv är avslutat. På det viset kan han konstatera hur rätten har resonerat och vilken tyngd den har tillmätt bevisningen i målet. Det är ofta svårt för att inte säga omöjligt att utforma den första domen på ett sådant sätt att inte den som genomgår rättspsykiatrisk undersökning berörs. Den undersöktes kunskap om innehållet i domen kan sedan ligga till grund för en begäran om komplettering av bevisningen i målet och leda till att huvudförhandlingen får tas om mot honom. Ett annat mer praktiskt problem är naturligtvis det arbete rätten måste lägga ned på att författa två domar i stället för en. moderna teknik som finns i domstolarna skall detta problem dock inte överdrivas. Det är också på det viset att uttalandena i ett rättspsykiatrisk utlåtande avseende en av de tilltalade kan ha betydelse – i vart fall indirekt – även för bedömningen av de medtilltalades skuld. Ett teoretiskt exempel kan ges. Två personer visas ha vistats i ett slutet rum där en tredje person dödats på ett bestialiskt sätt. En rättspsykiatrisk undersökning visar att den ena personen är allvarligt psykiskt störd och att han är fullt kapabel att begå bestialiska våldsdåd. En sådan bedömning påverkar naturligtvis rättens bedömning när den har att ta ställning till den andra personens skuld, särskilt om denne nekar till brott. Om deldom mot medåtalade meddelas kommer dessa inte att ha någon möjlighet att kunna åberopa slutsatser i utlåtandet som skulle kunna tala till deras fördel. 3.3Nackdelar med att den rättspsykiatriska undersökningen genomförs före huvud- förhandlingen Vi har angett en del skäl som talar för att den rättspsykiatriska undersökningen bör genomföras före huvudförhandlingen. Det finns emellertid även skäl som talar häremot. Ingrepp i den personliga integriteten En rättspsykiatrisk undersökning innebär otvivelaktigt ett betydande ingrepp i den misstänktes personliga integritet. Vi har redogjort närmare för själva undersökningen i avsnitt 1.3.1. Det skulle kunna hävdas att om den rättspsykiatriska undersökningen regelmässigt genomförs före huvudförhandlingen kan det leda till att fler än får genomgå en sådan undersökning men sedan frikännas. Integritetsfrågan kan delas upp i två delar. För det första innebär själva undersökningen, som ju i de flesta fall även innebär ett frihetsbe- rövande, ett integritetsingrepp. Dessutom kan innehållet i själva utlåtandet uppfattas som kränkande. Vi kommer längre fram att mer ingående lägga fram vår syn på integritetsfrågan. Beslutar rätten om rättspsykiatrisk undersökning vad beträffar t.ex. en av tre gemensamt åtalade före huvudförhandlingen innebär det att de övriga kan få vänta på huvudförhandlingen till dess att undersökningen är färdig. Sådana situationer kan dock uppstå om den som är aktuell för en rättspsykiatrisk undersökning erkänner en gärning medan de övriga inte gör det. Förundersökningen kan även av andra skäl komma i otakt, t.ex. om en DNA-analys skall göras eller om någon av flera misstänkta erkänner ett brott medan de andra inte gör det. Är de misstänkta anhållna eller häktade skall huvudförhandling enligt huvudregeln i 45 kap. 14 § RB hållas senast efter det att åtal har väcks. Denna regel kan emellertid frångås om t.ex. en rättspsykiatrisk undersökning skall göras eller längre uppskov är nödvändigt på grund av någon annan omständighet. Denna undantags- regel torde även träffa de medtilltalade om åtalen handläggs gemen- samt i en och samma rättegång. Skuldfrågans betydelse för den rättspsykiatriska bedömningen Företrädare för har framhållit att den rättspsykiatriska diagnosen till stor del grundar sig på en bedömning av uppgifter om den undersöktes tidigare beteende och att därigenom själva gärningen kan vara en väsentlig del av bedömningsunderlaget. Är de som utför undersökningen osäkra på om den undersökte verkligen har begått gärningen kan deras utlåtandet i motsvarande mån bli osäkrare. Vetskapen om att den som undersöks har begått gärningen är, enligt , emellertid inte lika betydelsefull för undersök- ningen vid alla sorters brott. Det är främst vid vissa typer av brott som brottet i sig kan ha avgörande betydelse för undersökningens resultat. Här avses främst mycket grova våldsbrott som till synes inte kan ges någon annan förklaring än att förövaren varit påverkad av en psykiatrisk sjukdom. I sådana fall måste även själva sättet – eller hur brottet har begåtts – vägas in i bedömningen. Till dessa speciella gärningar kan även hänföras vissa sexualbrott riktade mot barn. Vi kommer längre fram att redovisa vår uppfattning i denna fråga. Om undersökningen genomförs före huvudförhandlingen går det mellan tidpunkten för brottet och bevisupptagningen. emellertid väga in att förutsättningarna för en god bevis- värdering blir avsevärt mycket sämre om hela förhandlingen måste tas om än om fyra ytterligare veckor förflyter från brottet till bevisupptagningen. Att ett vittne får vänta till dess han lämnar sin berättelse är ofta inte heller så avgörande när det gäller det försämrade bevisvärdet som det är när vittnet skall upprepa sin redogörelse vid två huvudförhandlingar. Som nämnts kan det vid det andra tillfället vara svårt att hålla klart för sig vad man minns från det som man har iakttagit och vad man minns från den första huvudför- handlingen. Det är ju också så att många brottsutredningar tar och att det kan gå åtskilliga månader från ett brott till huvudförhandlingen. Att huvudförhandlingen förskjuts är visserligen ett problem i bevishänseende, men inte av den digniteten som dubbla huvudförhandlingar innebär. 3.4En huvudregel om att den rätts- psykiatriska undersökningen genomförs före huvudförhandlingen? Vi har tidigare (avsnitt 3.1) diskuterat olika tänkbara lösningar på jävsproblematiken. Vi menar mot bakgrund av den genomgången, att den bästa och kanske enda möjliga vägen för att lösa problemet är att som en huvudregel låta den rättspsykiatriska undersökningen utföras före huvudförhandlingen. Med en sådan lösning går det inte att hålla fast vid kravet på övertygande bevisning som förutsättning för rättspsykiatrisk undersökning. Kravet på övertygande bevisning måste ersättas av andra kriterier. En första fråga blir vilket beslutsunderlag som bör krävas för ett beslut om rättspsykiatrisk undersökning. Det underlaget bör avse såväl själva gärningen – misstankegraden – som den misstänktes person – dvs. dennes psykiska status. Vi har pekat på vissa nackdelar som är förknippade med den nu skisserade lösningen. En andra fråga blir därför om dessa nackdelar är så stora att man hellre bör låta det vara som det är . Vi kommer först att granska de problem som har påtalat. Därefter kommer den viktiga frågan om den misstänktes integritet. kommer vi att ta upp vissa särskilda regler – bl.a. förfaranderegler – som kan behövas för att uppväga de nackdelar som vårt förslag inefattar. 3.4.1Det måste finnas tillräcklig utredning om gärningen Utredningen om själva gärningen måste liksom nu ha nått en viss nivå innan det kan bli aktuellt att meddela beslut om rättspsykiatrisk under- sökning. Misstanken – objektivt sett – om att en viss person har begått gärningen får inte vara för vag. Olika grader av misstanke om brott I RB finns olika sätt att uttrycka misstankegraden för sannolikheten för att någon gjort sig skyldig till brott. Den lägsta graden av sannolikhet anses vara uttrycket att någon kan misstänkas för brottet. En högre grad är skäligen misstänkt. Då någon är skäligen misstänkt för ett brott skall han, då han hörs, underrättas om misstanken. Uttrycket förekommer även vid s.k. utredningshäktning. Sannolika skäl är nästa nivå. Sannolika skäl krävs normalt vid häktning. Om åtal inte har väckts eller den misstänkte inte har erkänt gärningen krävs sannolika skäl för misstanke om brott för beslut om § 7-intyg. För åtal krävs ytterligare ett steg på skalan, nämligen att tillräckliga skäl föreligger för åtal. Detta brukar också uttryckas som att åklagaren på det föreliggande materialet skall kunna förvänta sig en fällande dom. Vid en fällande dom används uttrycket ställt utom rimligt tvivel. Ett annat uttryck vid fällande dom är att domstolen finner åtalet vara styrkt. För beslut om rättspsykiatrisk undersökning förutsätts att övertygande bevisning lagts fram om den misstänkte inte har erkänt. Det finns härutöver vissa andra miss- tankegrader angivna i RB. Frågan är vilken nivå som kan tänkas godtagbar. Eftersom vi kan bortse från övertygande bevisning eller något annat uttryck som förutsätter att bevisupptagning skett, återstår främst sannolika skäl och tillräckliga skäl. Sannolika skäl för brottsmisstanken? Det har i två äldre utredningar föreslagits att beslut om rättspsykiatrisk undersökning skall kunna meddelas redan om någon är på sannolika skäl misstänkt för ett brott. Den s.k. föreslog i sitt betänkande Psykiskt störda lagöverträdare (SOU 1977:23) att undersökningstiden vid rättspsykiatriska undersökningar i normalfallet borde kunna kortas ner . Med hänsyn härtill ansåg kommittén att en sådan undersökning skulle kunna beslutas redan om den misstänkte hade erkänt gärningen eller sannolika skäl förelåg att han hade begått den. Om den misstänkte var häktad och undersökningen krävde än vad som förutsattes för normalfallen borde, enligt kommittén, kravet på erkännande eller övertygande bevisning dock kvarstå (SOU 1977:23 s. 292 f). I förslaget till specialmotivering framhöll kommittén att kravet på övertygande bevisning måste ses mot bakgrund av den långa tid som de rättspsykiatriska undersökningarna tog. Vidare angavs att man inte kunde beröva en misstänkt friheten i månader utan att övertygande bevisning om skuld hade förebragts (SOU 1977:23 s. 369). Detta bör ses i ljuset av att genomsnittstiden för undersökningar – väntetid jämte undersökning – före betänkande uppgick för häktade och beträffande dem som var på fri fot. Betänkandet medförde inte någon ändrad lagstiftning, bortsett från ändringar i vissa delfrågor, utan frågorna överlämnades till Socialberedningen. I Socialberedningens betänkande Psykiatrin, tvånget och rättssäker- heten (SOU 1984:64), föreslogs på nytt att beslut om en rättspsykiatrisk undersökning skulle kunna meddelas redan om sannolika skäl för misstanke om brott förelåg. Man var emellertid tveksam till om undersökningarna skulle kunna slutföras , som utgått från, utan ansåg att en rimlig tid i stället skulle kunna vara en månad (SOU 1984:64 s. 305). – – gällde lagen (1966:301) om rättspsykiatrisk undersökning i brottmål. Enligt 4 § i denna lag skulle skriftligt utlåtande över undersökningen avges till rätten från det beslutet om undersökningen kom in till den klinik eller station till vilken undersökningen hörde. Socialberedningen föreslog att skulle kortas till normalt . Inte heller Socialberedningens förslag godtogs när det gällde beslut om rättspsykiatrisk undersökning på sannolika skäl. Departementschefen uttalade bl.a. att hänsynen till den misstänkte krävde att skuldfrågan hade klarlagts innan denne underkastades ett så långtgående ingrepp som rättspsykiatrisk undersökning innebär (prop. 1990/91:58 s. 504). Fördelen med de båda utredningarnas förslag om rättspsykiatrisk undersökning redan när det finns sannolika skäl för misstanke om brott är att undersökningen kommer igång snabbare och kan pågå med förundersökningen. På så vis blir inte huvudförhandlingen fördröjd i onödan. Nackdelarna är emellertid flera. Förundersökningen är ännu inte färdig. Åklagaren väcker kanske inte åtal alls eller endast i begränsad utsträckning när förundersökningen är klar. Från har även påtalats att det kan vara svårt för den rättspsykiatriska under- sökningsenheten att genomföra undersökningen utan tillgång till förundersökningen. Sådana problem kan visserligen redan nu uppkomma före åtalet i erkännandefallen. I dessa fall kan man dock i allmänhet utgå från att förundersökningen kommer att avslutas inom den tid som den rättspsykiatriska undersökningen pågår. Dessutom innebär ett erkännande normalt att den misstänkte mera öppet berättar om gärningen vid undersökningen. I och för sig vore sannolika skäl för misstanke om brott en bra nivå. Det är den misstankegrad som krävs vid häktning och i de många fall där den rättspsykiatriska undersökningen avser en häktad skulle under- sökningen kunna genomföras . Det skulle emellertid framstå som en alltför låg misstankenivå för ett sådant ingrepp i den personliga integriteten som en undersökning innebär. Vi menar att utredningen måste ha nått längre än till sannolika skäl för brottsmisstanken. Åtal har väckts / tillräckliga skäl? Den nivå på bevisningen som kommer närmast över sannolika skäl är tillräckliga skäl och är det kriterium som gäller när åklagaren skall väcka åtal. Kravet på att tillräckliga skäl skall föreligga för att en åklagare skall vara skyldig att väcka åtal består av två delar. Åklagaren skall först ta ställning till om den gärning som utreds innefattar ett brott. Här skall såväl gärningens objektiva som subjektiva sidor beaktas. Det skall tas hänsyn även till sådant som kan utesluta straffbarhet som t.ex. att gärningen har begåtts i nödvärn eller att brottet är preskriberat. Om åklagaren konstaterar att det är fråga om ett brott skall han även pröva styrkan av den bevisning som finns för att den misstänkte har begått gärningen. Bevisningen måste vara så stark att åklagaren på objektiva grunder kan förvänta sig en fällande dom. Åklagaren skall göra denna bedömning när förundersökningen är färdig. Statistiken talar för att åklagare är återhållsamma med att väcka åtal om läget inte är sådant att åtalet verkligen leder till en fällande dom. meddelades 58 667 brottmålsdomar i tingsrätterna. Av dessa var 54 867 fällande domar och 3 800 (6,) friande/åtalet ogillades. var förhållandet fällande domar respektive friande/åtalet ogillades 54 145 respektive 3 938 (6,). Statistiken skiljer sig inte särskilt mycket från den nu redovisade (Statistik från ). När det gäller mål där den misstänkte är häktad – vilket är den vanligaste situationen när frågor om rättspsykiatrisk undersökning kommer upp – finns det inte någon färsk statistik som utvisar förhållandet mellan häktade personer och friande/fällande domar. gjorde emellertid en undersökning som utvisade att av dem som var häktade fram till domen i målet var det som helt frikändes (1989:9 s. 26). Det skall tilläggas att det inte av denna statistik går att utläsa om de dömdes också för just det brott som de häktats för. Även om äldre statistik alltid skall behandlas med försiktighet finns det skäl att anta att siffrorna inte skiljer sig särskilt mycket . Den nu redovisade statistiken visar således att i de allra flesta fall leder åtal också till fällande dom, och att detta gäller i än högre grad när den misstänkte är häktad. Det finns en del andra processuella regler som är kopplade till åtalet. Yttrande från frivården och § 7-intyg får inhämtas när allmänt åtal har väckts. Före fick personundersökning inhämtas endast om sannolika skäl för misstanke om brott förelåg eller om den misstänkte erkänt gärningen. Detta visade sig medföra olägenheter eftersom det ibland var nödvändigt att hålla en särskild förhandling för att pröva om sannolika skäl för misstanke om brott förelåg. Vi har påpekat att sannolika skäl för brottsmisstanke är en för låg tröskel när det gäller att besluta om en så ingripande åtgärd som rättspsykiatrisk undersökning. Frågan är om man i stället kan knyta den kritiska punkten till åtalet, alltså på det stadium då åklagaren måste anse sig ha tillräckliga skäl att förvänta sig en fällande dom? I den departementspromemoria (Ds 1990:88) som föregick personuppgiftslagstiftning uttalades bl.a. följande. Ett åtal föregås av en åklagarprövning huruvida tillräckliga skäl för åtal föreligger. Kravet är härvid att åklagaren, med utgångspunkt från den föreliggande utredningen, skall kunna räkna med en fällande dom. Mot bakgrund härav kan det ifrågasättas om en särskild prövning från domstolens sida i frågan om sannolika skäl föreligger normalt är motiverad i de fall då allmänt åtal är väckt. Det säger sig självt att en regel som inte kräver någon prövning i dessa fall förenklar domstolarnas hantering av frågan. Den olägenheten ur integritetssyn- punkt som en sådan ordning kan medföra för de misstänkta som förnekar brott uppvägs av att domstolen inte behöver göra en från olika synpunkter olämplig förhandsbedömning i skuldfrågan. Det kan dock givetvis finnas vissa situationer då domstolen inte bör inhämta yttrande trots att åtal har väckts och påföljdsfrågan är sådan att det i och för sig finns behov av ett yttrande. Det kan vara därför att brottet är preskriberat eller att det annars finns särskilda skäl att anta att åtalet kommer att ogillas. I lagstiftningsärendet instämde departementschefen i detta resonemang (prop. 1991/92:2 s. 19-20). De synpunkter som fördes fram i promemorian kan i viss utsträck- ning anläggas även på beslut om rättspsykiatrisk undersökning. Det förutsätter emellertid att rättens kontroll av att det inte finns några särskilda skäl som talar mot en undersökning byggs ut och formaliseras. Rätten kan alltså – vilket också uttalas i promemorian – enligt vår uppfattning inte helt nöja sig med åtalet utan en mer nyanserad prövning måste ske från fall till fall. En sådan prövning skulle i vissa fall kunna ske vid ett sammanträde. De nackdelar ur effektivitets- och kostnadssynpunkt som var förknippade med ett sammanträde när det gällde personutredningar gör sig ju inte alls lika gällande beträffande rättspsykiatrisk undersökning eftersom dessa är så mycket färre. När åtal har väckts har utredningen i normalfallet nått en sådan nivå att rätten i och för sig borde kunna besluta om rättspsykiatrisk under- sökning. Åklagaren skall på objektiva grunder kunna förvänta sig en fällande dom.