sou · GOB399d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Av arbetsledningsrätten följer att chefen också kan ge direktiv t.ex. om att vissa mål skall vara avgjorda senast . Bland chefens uppgifter ingår också att utveckla verksamheten. Däri innefattas t.ex. att fortlöpande ompröva arbetsrutiner och arbets- metoder eller att överväga organisatoriska förändringar eller omfördel- ning av arbetsuppgifter, allt syftande inte bara till högre effektivitet eller godare hushållning utan också till befrämjande av arbetsutveck- ling eller ökad trivsel. Det torde ofta framstå som naturligt att sådana frågor tas upp i den årliga planeringen men inget hindrar att utvecklingsfrågor tas upp så snart behov visat sig eller anledning ges. Genom föreskriften i underrättsinstruktionerna att lagmannen är administrativ chef för tings/länsrätten har lagmannen i administrativa frågor tillerkänts en generell arbetsledningsrätt. För de anställda före- ligger en arbetsskyldighet, som i korthet beskrivits i avsnitt 5 i Led- ningspolicyn. I verksförordningen har givits kompletterande före- skrifter för utövandet av ledningsrätten. Underrättsinstruktionerna begränsar lagmannens generella befogenheter i en rad hänseenden i det att dessa explicit reglerar vissa frågor (t.ex. målen på rotlar – domarna innehar rotel) eller överflyttar befogenheterna till plenum/ kollegium. För chefens övergripande arbetsfördelningsansvar finns tre före- skrifter i verksförordningen av särskilt intresse. tillse att verksamheten bedrivs effektivt hushålla väl med statens medel skapa goda arbetsförhållanden och ta tillvara och utveckla de anställdas kompetens och erfarenhet. Delvis begränsande står häremot att plenum/kollegium beslutar i vikti- gare frågor om organisation eller arbetsformer. Det är i alla händelser en viktig uppgift för chefen att verka för att arbetsuppgifterna fördelas på ett sådant sätt att olika personalkategorier utnyttjas till det som de är bäst på och tränade eller utbildade för och att delegering kommer till stånd i den omfattning som är möjlig och lämplig. Renodling av domarrollen innebär t.ex. att domarpersonalen skall ägna sig åt domaruppgifter. Det innebär i sin tur att de i erforderlig omfattning bör tilldelas personal för beredning av målen. Principen om domarens självständighet i dömandet medför å andra sidan inte att domaren kan vägra att ställa sig ett delegeringsbeslut eller annat arbetsfördelningsbeslut till efterrättelse. Det samma gäller t.ex. beslut som avser tekniska hjälpmedel eller personaltilldelning eller krav i fråga om service och tillgänglighet. Arbetsledningsbesluten är dessutom av den beskaffenheten att de är utan appell. En viktig arbetsfördelningsfråga gäller lagmannens rätt och skyldighet att vid behov genom omlottning eller lottningsstopp eller på annat sätt omfördela arbetsuppgifter mellan domare och rotlar. Arbetsordningens lottningsregler skall enligt underrättsinstruktio- nerna bygga på att arbetsbördan såvitt möjligt blir lika stor för alla domare. Lagmannen har i instruktionerna givits behörighet, om det finns särskilda skäl, att besluta om tillfälliga avvikelser från arbets- ordningen. Till bilden hör också att alla parter har ett anspråk på att deras mål skall bli avgjorda inom rimlig tid. Om det på en viss rotel uppstått större eftersläpningar är underlåtenhet från lagmannens sida att åtgärda detta inte försvarlig. Självklart är att det inte är förenligt med självständighetsprincipen att lagmannen beslutar om överflyttning av ett enda mål i syfte att direkt eller indirekt påverka utgången eller som ett uttryck för re- pressalie eller misstroende mot någon enskild domare. Lika klart är emellertid att lagmannen, om det föreligger objektivt godtagbara skäl, både har en rätt och stundom är skyldig att fatta ett omfördelningsbeslut. Det ligger inom chefens ansvarsområde att besluta om val av lösning; lottningsstopp, överflyttning, omlottning eller annat, t.ex. om- flyttning av personal till överlupen rotel. Varken den domare som får mål flyttade från sig eller till sig kan motsätta sig en omfördelning. Det ligger i sakens natur att chefen – om det är möjligt – utformar sina beslut på ett sådant sätt att han eller hon undviker att flytta särskilt utpekade mål till särskilt utpekade domare, till undvikande av ens misstanke om inslag av ovidkommande hänsynstaganden. i vissa situationer ske genom att beslutet avser 10 eller 50 mål av visst slag eller genom att målen genom ny lottning fördelas på andra rotlar. Verksamheten vid tings/länsrätten finansieras genom ett årligt förvalt- ningsanslag som ställs till domstolens förfogande genom ett beslut av . I verkets beslut ges olika föreskrifter beträffande dis- positionen av anslaget. I viss av fastställd omfattning kan överskott eller underskott överföras till efterföljande budgetår. Inom domstolen är det lagmannen som ensam förfogar över anslagen med rätt för lagmannen att delegera dispositionsrätt till annan anställd för olika utgiftsändamål. Sådana beslut skall vara skriftliga och undertecknade av lagmannen. För medelsdispositionen gäller de allmänna reglerna i verksför- ordningen om chefens verksamhetsansvar och ansvar för att verksam- heten bedrivs effektivt. Chefen skall enligt förordningen vidare hus- hålla väl med statens medel. Effektiv medelsdisposition och god hushållning kräver en god planering, som bygger på en väl underbyggd kunskap om verksam- heten, dess behov på kortare och och dess kostnader. Den grundläggande ekonomiska planeringen måste ses som en integrerad del av den allmänna planeringen och utmynna i en internbudget. Frågor som uppkommer är t.ex. hur mycket förfogar jag över? vilka kostnader är fasta? vilka utgifter kan jag påverka? vilken är den rätta prioriteringen mellan olika utgifter och utgifts- slag? har domstolen rätt personaluppsättning? har domstolen råd med den eller den satsningen? vad behöver jag avsätta för lönerevision? vilka reserver kan/vill/behöver jag lägga in i budgeten? är situationen sådan att jag vill/måste ta kreditutrymme i anspråk? vad behöver jag göra /för att nå visst resultat eller viss effekt ? God hushållning förutsätter också en kontinuerlig uppföljning för kontroll av att planeringen håller och för korrigeringar om så inte är fallet. En översiktlig genomgång av kontoutdrag bör göras månatligen. behöver göras en fördjupad uppföljning. All uppföljning avrapporteras till lagmannen. God hushållning kräver att allt medelsutnyttjande sker på ett för domstolen och staten ekonomiskt fördelaktigt sätt, där dock billigast inte alltid behöver vara bäst. På en rad områden finns statliga avropsavtal. För s.k. anläggnings- tillgångar krävs att de skall finansieras via lån hos . Större inköp eller investeringar faller in under de generella föreskrif- terna i lagen (1992:1528) om offentlig upphandling. har utfärdat föreskrifter (DVFS 1999:5) om redo- visningsverksamheten vid bl.a. domstolarna. Dessa föreskrifter inne- håller regler bl.a. om utbetalningsorder/bokföringsorder och om intern kontroll före utbetalningar. Enligt skall inventering av kontantkassan göras av domstolschefen eller annan anställd, som domstolschefen förordnat, förutom vid delårs- eller helårsbokslut, vid minst ett tillfälle på tid som inte gjorts bekant i förväg för den som handhar kassan. För chefen har i verksförordningen (8 § p. 4) skrivits in en skyldighet bl.a. att utveckla de anställdas kompetens och erfarenhet. Utbildning måste ses som ett nödvändigt och viktigt inslag för uppbyggande och bibehållande av den kompetens som krävs för att domstolarna skall kunna avgöra mål och ärenden på ett rättssäkert och effektivt sätt. Chefens ansvar för verksamhets- och kompetensutveckling inne- fattar en skyldighet att inom myndigheten i lämplig omfattning planera och budgetera för och att genomföra informations- och utbildnings- insatser. I detta ligger en planering både generellt och på individnivå. Individuellt kan frågan om utbildningsbehov lämpligen tas upp vid personal- eller utvecklingssamtal. Information och utbildning är en administrativ uppgift som av lag- mannen kan delegeras till andra anställda. Chefsrådmännen har en informations- och utbildningsskyldighet på sin avdelning. Motsvarande gäller för domare på rotelnivå och andra arbetsledare på enhetsnivå. Alla anställda har för övrigt en skyldighet att dela med sig av sina kunskaper vid myndighetsgemensam information eller utbildning. Om- fattningen av en sådan skyldighet – större för domarpersonal än för kanslipersonal – är dock inte lika långtgående. Flertalet anställda uppfattar erbjudanden om att få delta i utbildning som en förmån. Att få delta i sådan utbildning som gör den anställde bättre skickad att klara av nuvarande och kommande arbetsuppgifter är för den anställde inte endast en rättighet utan också en skyldighet. I chefens arbetsledningsrätt ingår att besluta om erforderlig utbild- ning. Denna rätt måste självfallet utnyttjas med omdöme och med hän- synstagande till den anställdes önskemål i fråga om tidpunkter, för- läggning, åberopade tillfälliga hinder m.m. Ingen anställd kan undandra sig att genomgå beslutad utbildning. Genom det arbetsrättsliga kon- traktet (Ledningspolicyn, avsnitt 5.1) måste varje anställd anses ha förbundit sig bl.a. att bibehålla och utveckla sin kompetens, att följa med i utvecklingen och tillgodogöra sig nyheter av betydelse för anställningen. Den offentliga makten utövas enligt regeringsformen under lagarna. Domstolarna skall i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen. Chefen skall enligt verksförordningen se till att verksamheten bedrivs författningsenligt. I hovrätts- och kammarrättsinstruktionerna har före- skrivits att de som har anställningar som vice ordförande på avdelning, enligt de anvisningar som domstolen lämnar, särskilt har att följa rättskipningen på domstolens avdelningar och verka för en enhetlig rättstillämpning (8 § andra stycket HI o. KI). En enhetlig och likformig rättstillämpning, såväl inom en enskild domstol som i förhållande till andra domstolar, är en nödvändig förut- sättning för allas likhet inför lagen och för allmänhetens förtroende för domstolarna. En av underrättschefernas viktigaste uppgifter är att just verka för en enhetlig och likformig rättstillämpning, i första hand inom den egna domstolen. Domarnas självständighet i dömandet medför självfallet att lag- mannen inte kan beordra någon att döma si eller så. Inte heller kan kollektivt fattas beslut därom. Självständighetsprincipen får emellertid anses kräva mer än så. Lagmannen kan självfallet inte hota med eller antyda repressalier om någon dömer på det ena eller andra sättet. Det ligger tvärtom i domaruppgiftens natur att skilda uppfattningar och skiljaktiga meningar respekteras. Självständighetsprincipen hindrar emellertid inte att lagmannen kallar till praxismöten, rättsfallsgenomgångar o. dyl. och därvid också ger till känna en egen uppfattning. Den enskilde domaren kan inte med hänvisning till självständighetsprincipen undandra sig att delta i sådana möten. Dessa får dock icke ta sikte på hur han eller hon skall döma i ett enskilt mål. Inget hindrar heller enskild rådfrågning eller konsultation av kolle- gor inom domstolen i ett pågående mål om den söks av den ansvarige domaren. Lagmannen bör emellertid iaktta största försiktighet, särskilt om han eller hon på eget initiativ kontaktar en enskild domare, till undvikande av ens misstanke om att domaren skall känna sig utsatt för påtryckning. I ett förtroendefullt samarbete med respekt för varandras uppfattningar och ansvarsområden skall detta dock icke behöva inträffa. 7Fel och försummelser vid hand- läggning av mål och ärenden m.m. Chefen skall enligt 7 § verksförordningen se till att verksamheten bl.a. bedrivs författningsenligt. Domare och andra anställda är underkastade dels ett straffrättsligt ansvar för sina åtgärder i tjänsten bl.a. till följd av regeln om tjänstefel (20 kap. 1 § första stycket ), dels ett disciplinärt ansvar för tjänsteförseelse (14 § första stycket lagen om offentlig anställning). Underrättslagmännen har i 15 § anställningsförordningen, jämförd med lagen om fullmaktsanställning och resp. domstolsinstruktion, ålagts att genast göra en anmälan till redan på nivån om det uppkommer en fråga om disciplinansvar, åtalsanmälan eller avskedande som skall prövas av nämnden, dvs. när det gäller samtliga domarkategorier. Motsvarande frågor, när det gäller andra anställda än domare, prövas av eller, i fråga om notarier, av . Lagmannen har samma anmälningsskyldighet i fråga om dessa medarbetare. Enligt 10 § lagen om fullmaktsanställning får en arbetstagare som omfattas av den lagen avstängas från arbetet 1.om ett förfarande inleds som syftar till att han skall avskedas 2.om en åtgärd vidtas för att åtal skall väckas mot honom för en gärning som kan antas medföra avskedande 3.om han inte fullgör sina uppgifter tillfredsställande och detta beror på sjukdom eller något jämförligt förhållande, eller 4.om han inte följer ett beslut om läkarundersökning 11 § samma lag tar sikte på fråga om läkarundersökning. Om en arbetstagare inte fullgör sina arbetsuppgifter tillfredsställande och det är sannolikt att den bristande arbetsförmågan beror på sjukdom eller något jämförligt förhållande får beslutas att arbetstagaren skall undersökas av en läkare som anvisas honom. Beslut i fråga om avstängning och läkarundersökning fattas av . För anmälan till nämnden gäller samma regler som redovisats i fråga om disciplinansvar m.m. Lagmannen kan hänskjuta anmälningsfrågor till avgörande av plenum/kollegium. Det kan här också vara på sin plats att hänvisa till det i avsnitt 7 i Ledningspolicyn omnämnda, icke författningsreglerade institutet för- sättande ur tjänst. Både de straffrättsliga och de utomstraffrättsliga sanktionerna inom det offentliga området är motiverade främst av samhällsmedlemmarnas intresse av att offentliga funktioner utan ovidkommande hänsyn full- görs på ett riktigt sätt (prop. 1975:78 s. 141). Reglerna om anmälningsskyldighet utgör ett viktigt inslag i ansvars- systemet. Anmälningsskyldighetens förtroendefrämjande funktion underströks särskilt i förarbetena till den nu gällande lagen om offent- lig anställning. Departementschefen uttalade i denna del bl.a. följande (prop. 1993/94:65 s. 89). Det går emellertid inte att bortse från att den nuvarande bestämmelsen i 12 kap. 1 § ger en klar och entydig signal om hur man hos myndig- heterna skall se på misstankar om brottslig verksamhet i anställningar inom det statliga området, exempelvis tjänstefel eller andra brott mot 20 kap. . Misstankarna skall utredas och eventuella brott skall beivras. Det får inte förekomma misstanke om att man hos myndigheterna försöker sopa missförhållanden under mattan. Sådana misstankar skulle nämligen allvarligt kunna skada förtroendet för de statliga myndigheterna och därmed deras möjligheter att utföra de uppgifter de är till för. ChefsJO har i ett utförligt beslut (ämbetsberättelsen 1998/ 99:JO1 s. 37) behandlat en tingsrättslagmans skyldighet att göra anmälan till när det uppkommer en fråga om åtalsanmälan eller disciplinansvar som rör en vid tingsrätten anställd rådman. Mot bakgrund därav begränsas framställningen här till några korta noteringar. Skyldigheten att göra anmälan till omfattar också domares fel och försummelser vid fullgörandet av deras dömande och rättstillämpande uppgifter. ChefsJO konstaterar i sitt beslut att rättegångsfel är ett vid- sträckt begrepp som omfattar både mindre fel och allvarliga sådana. När ett rättegångsfel förekommer har det ofta sin grund i ett tillfälligt förbiseende, och rättegångsfel kan ibland i själva verket förekomma utan att något som helst kan riktas mot den domare som handlagt det aktuella målet. I de flesta fall är det enligt ChefsJO:s beslut alldeles uppenbart att det fel som har förekommit i sådana fall inte aktualiserar en fråga om åtals- eller disciplinanmälan. En medarbetares ansvar är inte begränsat till åtgärder vid fullgörande av myndighetsutövning. En arbetstagare som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen kan åläggas disciplinansvar för detta. Det föreligger ingen skyldighet för en underrättslagman att utöva tillsyn över de anställda, rådmän eller andra, genom att aktivt efter- forska eventuella tjänstefel eller åtgärder som kan föranleda disciplin- ansvar. Lagmannens skyldighet att se till att verksamheten bedrivs författ- ningsenligt kan emellertid ge anledning för honom eller henne att t.ex. ta del av överrätternas domar och beslut i återförvisade mål. Oavsett på vilket sätt en fått kännedom om omständigheter som ger anledning till misstanke om att någon gjort sig skyldig till tjänstefel eller disciplinförseelse är lagmannen skyldig att pröva om anmälan till skall göras. I de fall där en uppkommen misstanke inte föranleder någon anmälan kan det – i tveksamma fall – vara lämpligt att på något sätt dokumentera ställningstagandet och grunderna för detta i syfte att undanröja varje misstanke om att anmälningsfrågan inte har hanterats korrekt. I fråga om disciplinförseelser uttalar ChefsJO i sitt beslut, när det är fråga om ett fel i myndighetsutövning, att anmälan till Statens ansvars- nämnd bör ske så snart en myndighetschef har en rimligt välgrundad anledning att anta att felet kan föranleda en disciplinpåföljd. Detta motiveras med vikten av att ansvarssystemet fungerar på ett sådant sätt, att det bidrar till att upprätthålla allmänhetens förtroende för den offentliga verksamhet som innefattar myndighetsutövning. När det gäller andra disciplinförseelser än fel i myndighetsutövning uttalar ChefsJO följande. I en kommentar till uttalas mera allmänt att de formbundna disciplin- påföljderna – varning och löneavdrag – i stor utsträckning har ersatts av en dialog mellan arbetsgivare och arbetstagare och att mera konstruktiva åt- gärder som vanliga tillsägelser och uppföljningssamtal används i stället (Hinn - , Offentlig anställning Kommentar till nya s. 56). Som i all myndighetsverksamhet gäller emellertid även i detta sammanhang att allas likhet inför lagen skall respekteras samt att saklighet och opartiskhet skall iakttas. Det återgivna uttalandet får därför anses i första hand ta sikte på fall av allmän misskötsamhet som manifesteras t.ex. genom olovlig utevaro från arbetsplatsen, onykterhet i arbetet eller överträdelser av interna ordningsregler, där andra åtgärder än en disciplinpåföljd ofta är ett effektivare sätt att åstadkomma rättelse (jfr prop. 1993/94:65 s. 85). Även i en situation av detta slag kan det finnas anledning att på lämpligt sätt dokumentera ställningstaganden och grunder. Intet hindrar att lagmannen, vid tveksamhet i fråga om skyldighet att anmäla fråga om åtal, disciplinansvar eller avskedande, under hand samråder med sin överrättspresident, med sekreteren i eller med någon företrädare för . Vid ett sådant samråd kan också tas upp frågan om lämplig åtgärd i en situation, då det för prövningen av anmälningsfrågan krävs ytterligare utredning som bör genomföras av någon annan än lagmannen eller om det föreligger jäv för denne. 7.1Handläggningen av remisser från JK eller JO En remiss från JK eller JO till tings/länsrätten rörande ifrågasatt fel eller försummelse utgör ett administrativt ärende som faller in under lagmannens beslutskompetens. Formellt äger lagmannen delegera upp- giften eller hänskjuta saken till plenum/kollegium. Den naturliga handläggningsordningen – särskilt om JK eller JO i remissen begärt utredning av saken – är att lagmannen av vederbörande domare begär utredning och yttrande till sig och att lagmannen därefter utformar domstolens yttrande eller, om detta bedöms tillräckligt, hän- visar till det infordrade yttrandet av vederbörande domare. Intet hindrar heller att lagmannen beslutar domstolens yttrande på föredragning av vederbörande domare och med kontrasignering av honom eller henne. Det centrala är att vederbörande domare får komma till tals och att det primärt är chefens uppgift att därefter avge ett yttrande på dom- stolens vägnar. Oberättigade klagomål – faktiska eller rättsliga – skall självfallet tillbakavisas, gärna med en redogörelse för den rättsliga regleringen på det berörda området. En god grundinställning för såväl lagmannen som berörd domare är emellertid också att inte försvara en sjuk sak. Ett begånget fel må kunna förklaras. Det finns också ett anspråk på lagmannen att allmänt sett stötta sina medarbetare. Detta sträcker sig dock icke så långt som till att försvara eller söka bortförklara begångna fel. All verksamhet vid domstolen skall bedrivas författningsenligt. Annat kan icke hävdas än att all handläggning skall vara korrekt och att alla domar och beslut skall vara riktiga. En mera vidsynt inställning från såväl lagmannen som vederbörande domare och som också torde röna större förståelse från JK eller JO är att beklaga begångna misstag och i förekommande fall lämna en redo- görelse för vidtagna åtgärder i syfte att eliminera eller minimera risken för ett upprepande. Delegationsregler finns såväl i fråga om administrativa ärenden som när det gäller handläggningen av mål och ärenden. Detta delavsnitt tar primärt sikte på det senare området. Avslut- ningsvis lämnas emellertid några synpunkter även i fråga om dele- gation av administrativa ärenden m.m. 8.1Delegation i fråga om mål och ärenden Tingsrätten skall, om annat inte är föreskrivet, bestå av en lagfaren domare (1 kap. 3 § RB). Åtgärder som avser endast beredandet av ett mål och som inte är av sådant slag att de bör förbehållas lagfarna domare får utföras av en annan tjänsteman vid tingsrätten som har tillräcklig kunskap och erfarenhet. Närmare bestämmelser om detta meddelas av regeringen (1 kap. 3 e § första stycket RB). Lagen om domstolsärenden hänvisar (3 §) bl.a. till angivna regler i . En likalydande delegationsregel finns för länsrätter- nas del i 18 § tredje stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar. Med stöd av den i lagarna givna delegationen har regeringen i underrättsinstruktionerna och i förordningen om försöksverksamhet vid vissa tingsrätter utfärdat föreskrifter om delegation, dels av domaruppgifter till bl.a. tingsnotarier och länsrättsnotarier, dels av beredningsuppgifter till andra anställda än domare. Det kan noteras att alla förordningsbestämmelser om delegation inne- håller lokutionen på eget ansvar. Vid tillämpning av delegationsreglerna uppkommer en rad fråge- ställningar, bl.a. behörigheten att utfärda förordnanden tilldelningen av mål och ärenden 8.1.2Ansvaret för delegerade uppgifter Eftersom frågorna om ansvaret för delegerade uppgifter är av stor bety- delse för utformningen av regler och rutiner vid domstolarna framstår det som naturligt att börja med dessa. Frågorna behandlades budgetproposition (prop. 1991/ 92:100. bil. 3 s. 12 f.) med anledning av en skrivelse från JO som i sin tur föranlett en utredning av . I budgetpropositionen anförde departementschefen bl.a. följande. Delegering av arbetsuppgifter i domstol sker genom förordnanden till enskilda personer i enlighet med domstolsinstruktionernas bestämmelser. Den enskilde blir härigenom behörig att på eget ansvar utföra vissa göro- mål. Men detta innebär inte att det ansvar som kan åvila andra för att göromålen fullgörs på rätt sätt upphör helt. Den som förordnar, normalt domstolschefen, måste förvissa sig om att personen i fråga har tillräcklig kunskap och erfarenhet för att klara arbetsuppgiften. Rotelinnehavaren har att ge underställd personal tydliga instruktioner, att i lämplig omfattning följa upp givna förordnanden och att ingripa om någon inte fullgör sina uppgifter tillfredsställande. Vad som kan krävas av rotelinnehavare för att denna skall undgå ansvar för felaktigheter som begåtts av annan personal varierar avsevärt mellan olika situationer. Att heltäckande reglera rotelinne- havarens övergripande ansvar får därför mycket vaga bestämmelser till resultat.