sou · GOB329d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Dessa förutsätts agera som jämbördiga parter. En förutsättning för att konsumenterna, enligt kom- missionens mening, skall kunna behandlas som jämbördiga parter är att dessa har en kraftfull och enad röst och dessutom har ett tillräckligt tekniskt kunnande i förhållande till företagen. De frivilliga organisationerna bör få ökade bidrag till sitt internatio- nella arbete. Vi menar att ökade resurser är en förutsättning för att organisationerna skall kunna företräda konsumenterna på det sätt som förutsätts i Kommissionens handlingsplan. Den svenska konsumentpolitiken i EU och internationellt 83 Kommitténs bedömning: Det nordiska konsumentpolitiska samar- betet fungerar väl och bör ha i huvudsak oförändrad inriktning. De nordiska länderna har till stor del en gemensam eller likartad mark- nad. Ländernas konsumentpolitik bygger väsentligen på samma värde- grund. Konsumentskydd och arbetsmetoder är likartade och bygger på samverkan med näringsliv, organisationer och andra aktörer. Mot denna bakgrund finns det mycket att vinna på att också fortsättningsvis bedriva ett nära nordiskt samarbete på konsumentområdet, inte minst med inriktning på att stärka konsumentintresset inom EU. Den kommunala konsumentverksamheten är en grundläggande del av konsumentpolitiken. Verksamheten är frivillig för kommunerna och det ankommer på den kommun som har sådan verksamhet att organisera den utifrån sina förutsättningar. Statsmakterna har dock vid flera till- fällen angett önskemål om inriktningen av verksamheten och hur den bör vara organiserad. Några av de uppgifter som pekats ut av regering och riksdag är att ge hushållsekonomiska råd, medla i reklamationstvister, informera om rättsliga regler, ge förköpsråd, bevaka den lokala marknaden, informera näringslivet om lagar och regler, arbeta med varuförsörjningsplanering, samarbeta med skolan, samverka med andra kommunala organ och sti- mulera och stödja lokala organisationer. Utvecklingen av konsumentpolitiken har medfört och kommer att medföra nya och kvalificerade uppgifter för konsumentvägledarna, t.ex. EU-information, miljöarbete och marknadskontroller. Andra för- ändringar som påverkar den kommunala konsumentverksamheten är att konsumenterna ställts inför nya valsituationer, bl.a. som en följd av de avreglerade marknaderna och det nya pensions- systemet, vilket har skapat en efterfrågan på neutral och saklig infor- mation. Skuldrådgivning/skuldsanering är en obligatorisk uppgift, vilket i många kommuner inneburit att andra upp- gifter inom konsumentverksamheten fått stå tillbaka. I kommuner där skuldrådgivningen sker inom ramen för kan det antas att den haft konsekvenser också för denna verksamhet. Enligt våra direktiv är rådgivningen till konsumenterna i kommunerna en viktig del av konsumentpolitiken. Kommittén skall lämna förslag på hur konsumenternas rätt till lokal, objektiv och oberoende konsumentvägledning bäst kan tas till vara. Det bör beaktas att män- niskor med utländsk bakgrund kan ha bristande kunskaper i svenska språket. konsumentverksamhet finns i 240 av 289 kommuner, vilket innebär att av befolkning har tillgång till konsumentvägledning i någon omfattning i sin egen kommun (, källa ). betyder det att närmare 1 miljon konsumenter i 49 kommuner, vilket motsvarar av befolkningen, saknar sådan service. De kommuner som saknar konsumentverksamhet framgår av bilaga 3. Av de 49 kommuner som saknar konsumentverksamhet har 19 kommuner färre än 10 000 invånare. Många kommuner är relativt stora – 18 av de kommuner som saknar konsumentverksamhet har fler än 20 000 invånare. I saknar 11 av 26 kommuner konsu- mentverksamhet. I dessa kommuner bor 300 000 människor. redovisar statistik över den kommunala konsumentverksamheten. Den bygger på enkätsvar som lämnas av kommunerna. De följande uppgifterna i detta avsnitt är i huvudsak hämtade från rapporten – sta- tistik 1998 (rapport 1999:10), som beskriver verksamheten och läget /99. Svarsfrekvensen från kommunerna var . har nya yrkeskategorier med konsumentrådgivande uppgifter vuxit fram inom kommunerna, t.ex. så kallade samhällsväg- ledare/generalister vid medborgarkontor och stadsdelsnämnder. Dessa rådgivare ingår inte i statistiken över den kommunala konsumentväg- ledningen. Av de 44 kommuner som redovisade att de hade medbor- garkontor uppgav 34 att det förekom ett nära samarbete med konsu- mentvägledningen. utvecklade allt fler kommuner en konsumentverk- samhet. Kulmen nåddes 1989 och 1990, då 271 av landets då 286 kommuner bedrev sådan verksamhet. Därefter skedde en kraftig minskning, som mest –1993. har antalet kommuner med verksamhet legat relativt omkring 235 st. En liten ökning har skett . Antal kommuner med konsumentverksamhet –2000 Möjligheten att bedriva en effektiv konsumentverksamhet beror bl.a. på hur stora resurser som avsätts för verksamheten i förhållande till antalet invånare i kommunen. Inför beslut i frågan om lokal konsumentverksamhet skrev regeringen i departementspromemorian (H 1974:1, s. 2): För detta arbete föreslås, att kommunerna inrättar en vägledningsfunktion i förvaltningen. Olika organisatoriska lösningar skisseras för denna. En utgångspunkt är härvid, att verksamheten i kommuner med 20 000–30 000 invånare i ett utbyggt skede bör moti- vera en heltidstjänst för denna funktion. Mindre kommuner bör kunna avdela eller anställa någon tjänsteman att på deltid syssla med verk- samheten alternativt samarbeta med andra kommuner, där heltidstjäns- ter inte kan komma i fråga. Utslaget på alla kommuner med konsumentverksamhet fanns /99 en heltidstjänst på 35 000 invånare. Föregående års- skifte var motsvarande siffra 33 000 invånare per heltidstjänst. En viss uttunning av verksamheten skedde således . Av de 221 kommuner som redovisade sin verksamhet hade 43 kommuner färre än totalt för konsumentverksam- het. 60 kommuner hade avsatt tjänsteresurser för mellan en halvtid och en heltid och 84 kommuner hade en heltid eller mer. har antalet kommuner med minst en heltidstjänst ökat. tycks det ha skett en polarisering mellan kommunerna vad gäller satsningen på konsumentverksamheten, eftersom antalet kommuner med verksamhet har minskat . Spännvidden mellan kommunerna är stor vad gäller konsumenternas tillgång till konsumentverksamhet. I de tio kommuner med minst till- gänglighet till konsumentverksamhet har beräknat att mellan 3 000 och 8 000 invånare fick dela , medan 200 till 300 invånare kunde dela på en väg- ledartimme i kommunerna med störst tillgänglighet. användes av konsumentvägledarnas redovisade tid till enskilda rådgivningskontakter och av tiden till utåt- riktad och förebyggande verksamhet. Annan enskild konsumentrådgiv- ning, t.ex. medborgarkontorens konsumentrådgivning och miljö- och energirådgivning, motsvarade . Resterande inrymde bl.a. egen utbildning och administrativa uppgifter. Arbetstiden fördelad på arbetsområden 1998 Budgetrådgivning, skuldsanering och hushållsekonomisk rådgivning svarade sammanlagt för av arbetstiden , vilket är en minskning . Denna enskilda råd- givning har tagit en allt större andel av den totala vägledningstiden i anspråk , men har en långsam minskning kunnat noteras. Det största enskilda området inom denna grupp var skuldsanering, till vilken konsumentvägledarna i genomsnitt använde av Varje enskilt skuldsaneringsärende kan ta många timmar i anspråk och vägledaren träffar ofta den skuldsatta personen . Den genomsnittliga väntetiden för ett första besök hos vägleda- ren var . En tredjedel av vägledarna hade en väntetid för skuldsanering som understeg en månad. Ett tiotal kommuner hade mycket lång väntetid, mellan ett halvt till . Budgetrådgivning tog i genomsnitt av arbetstiden. Hushållsekonomisk rådgivning, i vilket ingår allmänna råd om ekonomiska frågor som rör hushållen, svarade för av arbetstiden. Enligt statistik arbetade konsumentvägledningen i 147 kommuner förutom med budgetrådgivning även med skuldsane- ring (uppgift saknas). De vägledare som inte arbetar med budgetrådgivning/skuldsanering i någon större utsträck- ning finns ofta i kommuner som har små resurser avsatta för konsu- mentverksamhet. Budgetrådgivning och skuldsanering är då ofta place- rad på socialförvaltningen. I flera kommuner finns en särskild budget- och skuldrådgivare i stället för konsumentverksamheten eller som komplement till denna. Arbetstiden för dessa rådgivare redovisas i enkäterna ibland tillsam- mans med vägledningsuppgifterna, men är ibland inte medtagen. Redo- visningen varierar beroende på hur verksamheten är organiserad i respektive kommun. Enkätuppgifterna ger således inte en fullständig bild av hur mycket resurser som totalt avsätts i kommunerna för bud- get- och skuldrådgivning. Reklamationer är ett annat stort område, som svarade för av arbetstiden, vilket är en minskning i förhål- lande till 1992. Mer än 60 000 reklamationer hanterades av konsu- mentvägledare . De flesta reklamationer av lokalt. Endast av de fall där konsumenten varit i kontakt med konsumentvägledningen skickas vidare till Allmänna reklamations- nämnden. Den övergripande ambitionen är att så många tvister som möjligt skall lösas lokalt. Det går fortare, det sprider god kunskap till den lokala marknaden och det är billigare. kan en tvist lösas endast genom att parterna får innebörden av reglerna klara för sig eller får en orientering om praxis. En svårare tvist tar dock mer tid och kräver ofta medling, som ställer stora krav på både sakkunskap och förhandlings- förmåga. och råd och hjälp till konsumentvägledarna i samband med tvistlösning är av stor betydelse för att många tvister kan lösas lokalt. Konsumenträttslig rådgivning, dvs. information om lagar och regler på konsumentområdet, ägnades av arbetstiden . Området har varit relativt . Köpråd tog i genomsnitt av arbetstiden. I denna siffra ingår inte den del av förköpsinformationen som sker via s.k. servicediskar, bibliotek, organisationer och konsumentombud på arbetsplatser utan att konsumentvägledarnas tid tas i anspråk. har området minskat . Ökningen av den ekonomiska rådgivningen har skett på bekostnad bl.a. av det utåtriktade och förebyggande arbetet, vars andel av arbets- tiden minskat från . I det utåtriktade och förebyggande arbetet ingår bl.a. skolkontakter, t.ex. studiebesök från skolklasser och studiegrupper och deltagande i lektioner och på studiedagar, utställningar i skolan, presentation av läromedel och vissa lärarkontakter. 175 kommuner har uppgett att de haft någon form av samarbete med skolan, vilket är en viss minskning jämfört 1995–1997. I det utåtriktade/förebyggande arbetet ingår också informationsverk- samhet i form av kontakter med massmedia, utställningar och produk- tion av informationsmaterial samt marknadsbevakning, kontakter med näringslivet och riktlinjeuppföljningar och andra kontroller i samarbete med . Aktiv marknadsbevakning, dvs. uppföljning av efterlevnaden av regler och föreskrifter, hade 91 kommuner arbetat med . De flesta bevakningsåtgärderna skedde i samarbete med . 106 kommuner hade haft kontakter med näringslivet. Som helhet har den marknadsbevakande verksamheten minskat något . Till det förebyggande arbetet hör också samverkan med andra kommunförvaltningar, landstingsorgan eller statliga myndigheter, som kan gälla miljöfrågor, barnsäkerhet i samarbete med barnavårdscent- raler och samverkan med kronofogdemyndigheter i ekonomiska frågor samt organisationskontakter i olika former. Konsumentverksamheten i 165 kommuner hade samarbetat med andra kommunala förvaltningar. En minskning har skett även på detta område. De flesta kontakterna hade man med socialförvaltningen, oftast i frågor om budgetrådgivning och skuldsanering. Samverkan skedde också med miljö- och hälsoskyddsförvaltningen, skolförvalt- ningen (t.ex. kontakter med skolstyrelsen eller motsvarande) och invandrarförvaltningen. I 32 kommuner hade samarbete förekommit med organisationer, t.ex. invandrarorganisationer, studieförbund, fack- liga organisationer, pensionärsföreningar, husmodersföreningar, miljö- organisationer, handikapporganisationer och politiska organisationer. Enligt visar en jämförelse med 1992 att kontakterna har minskat beträffande nästan varje slag av organisation, utom när det gäller pensionärsorganisationerna och miljöorganisatio- nerna, där antalet kontakter har varit relativt . Fördelningen av arbetstiden framgår av nedanstående tabell. Fördelning av arbetstiden på arbetsområden, i procent 1)I budgetrådgivningen inkluderas även skuldsanering 2)Annan rådgivning inkluderar energi- och miljörådgivning samt konsument- rådgivning på medborgarkontor. Dessa uppgifter har inte redovisats Drygt 200 000 personer vänder sig till den kommunala konsu- mentverksamheten för att få köpråd, hushållsekonomisk rådgivning, konsumenträttslig rådgivning eller för att få hjälp med reklamationer. Det totala antalet ärenden ökade något , från 210 000 till 213 000 ärenden. Det största antalet ärenden gällde reklamationer. Antalet köprådsärenden uppgick till 60 000 ärenden. Konsumenterna har i allt större utsträckning fått förse sig själva med informationsmaterial, t.ex. på bibliotek och i receptioner. Dessa förköpsråd ingår inte i statistiken. I nedanstående tabell redovisas ärendeutvecklingen i kommunerna under några av åren . Den enskilda rådgivningens utveckling över tiden, antal ärenden 1)Köpråd via bibliotek, konsumentombud på arbetsplatser m.m. ingår inte i statistiken. 2)Den hushållsekonomiska rådgivningen inkluderar budgetrådgivning och skuldsanering. Stora förändringar har skett beträffande förköpsrådgivningen, där antalet ärenden mer än halverats. Den hushållsekonomiska rådgiv- ningen, inklusive budgetrådgivning och skuldsanering, har nära nog femdubblats , men har senare minskat något i omfattning. Denna rådgivning är mycket tidskrävande. Inom områdena konsu- menträttslig rådgivning och reklamationer har mindre förändringar skett, men antalet ärenden har stigit . De flesta konsumentverksamheter sorterar under kommunstyrelsen. Så var fallet i 122 kommuner . I 16 kommuner fanns särskilda utskott som svarade för konsumentfrågorna. Endast i 15 kommuner fanns det särskilda konsumentnämnder. I 55 kommuner svarade social- nämnden, inklusive individ- och familjenämnden, för konsument- frågorna. I 30 kommuner var konsumentverksamheten placerad under kultur- och fritidsnämnden. Som jämförelse kan nämnas att det 1990 fanns särskilda konsu- mentnämnder eller konsumentutskott i 91 kommuner. Antalet kommu- ner med särskilda konsumentorgan har således minskat med 60 . Kommunerna riktar olika insatser till invandrare, men generellt har dessa minskat något i förhållande till tidigare. Av den årliga statistiken för den kommunala verksamheten framgår att vägledarna i 64 kommuner haft kontakter med kommunens invandrarförvaltning. 29 kommuner rapporterade att de haft kontakt med invandrarorganisatio- ner. Invandrarorganisationer kan söka bidrag från för särskilda konsumentprojekt. beviljades pengar till två sådana projekt. Enligt beräkningar kostar konsument- verksamhet i regel 5–och invånare, eller av den kommunala budgeten. Budgeten för verksamheten skiljer sig dock väsentligt mellan olika kommuner. Exempel på vad konsumentverksamheten kostar i olika kommuner har redovisats i årliga statistik. I t.ex. kommun uppskattades kostnaden för verksamheten 1997 motsvara och invånare. uppgav att kostnaden var och invånare. Enligt uppgift från konsumentvägledningen i , som har en omfattande verksamhet, gick 1998 mindre än av kommu- nens nettokostnader till konsumentverksamheten. Kommunens bidrag till verksamheten uppgick till , vilket motsvarar per invånare. 4.4Det statliga stödet till kommunerna skickar ut material till kommunerna . Materialet är mycket omfattande och består t.ex. av marknads- översikter, testresultat, faktablad, utredningsrapporter, författnings- samlingar, läromedel, pressmeddelanden, informationsmaterial från och från andra myndigheter samt underlag för bud- getrådgivning och skuldsanering. Datorprogram har utvecklats inom flera områden, t.ex. hushållsbudget- och bilkostnadsprogram samt pro- gram för skuldsaneringsverksamhet. Materialservicen utvecklas konti- nuerligt till form och innehåll i samråd med företrädare för användarna. har materialet differentierats så att det inne- håller dels ett grundpaket som köps av alla kommuner med konsu- mentvägledning, dels urval ur detta med ekonomi- respektive förköps- rådgivningspaket. Grundpaketet vänder sig till konsumentvägledare och kostar . I prenumerationsavgiften ingår rättigheten att ansluta sig till kommunikationsdatabas (se nedan). gjordes cirka 20 utskick av sammanlagt 160 olika dokument. Ekonomipaketet vänder sig till budgetrådgivare och skuldsanerare. Även detta kostar . Förköpspaketet vänder sig till bibliotek, medborgarkontor m.fl. som utgör komplement till kommunens konsumentvägledning. Detta paket kostar . gjordes 20 utskick av ekonomipaketet respektive förköpspaketet, vardera omfattande cirka 80 dokument. Omfattande rådgivning till konsumentvägledarna ges per telefon av och . har kompletterat telefonrådgivningen med ett dator- baserat kommunikationssystem mellan konsumentvägledarna och ver- kets handläggare, , som innebär att tillgängligheten har höjts. Genom KOV Direkt kan också konsumentvägledarna enkelt kommunicera och utbyta erfarenheter och kunskaper med varandra. Alla kommuner har erbjudits att delta. ingår nära 230 konsumentvägledare i 180 kommuner. Konsumenternas Försäkrings- byrå och är också anslutna till systemet. svarar med hjälp av bl.a. Allmänna reklamations- konsumentvägledare, budget- och skuldråd- givare och samhällsvägledare/generalister vid medborgarkontor. hölls vardera året 20 kurser med cirka 425 deltagare. hölls 26 kurser med cirka 500 deltagare. Dessa omfattade grundkurser både för konsumentvägledare och ett stort antal sam- hällsvägledare samt ett antal specialkurser, t.ex. om bilar och resor, finansiella tjänster, digitala tjänster för hushållen samt budgetråd- givning och skuldsanering. Under /96 hölls närmare 70 kurser med 1 700 deltagare, beroende på en större satsning med sär- skilda kurser för uppföljning av skuldsaneringslagen och utbildning i den nya marknadsföringslagen. har efterfrågan på all- männa och grundläggande kurser minskat och i stället har mer specia- liserade kurser efterfrågats. deltar också i utbildning av förtroendevalda i kommunerna. ger även utvecklingsstöd i olika former till kom- munerna, t.ex. genom deltagande i länsomfattande konsumentväg- ledarmöten och överläggningar eller andra kontakter med politiker, organisationer och enskilda personer i samband med att verksamheten utreds eller är ifrågasatt. Verket har samarbetat med kommunerna inom ramen för olika utvecklingsprojekt, t.ex. försök med reklamationsråd för att effektivisera reklamationshanteringen och ny teknik och stöd för konsumentinflytande på kommunens varuförsörjningsplanering. Verket har också löpande kontakter och deltar i årliga konferenser med Kon- sumentvägledarnas förening och med budget- och skuldrådgivare i . Ett särskilt nyhets- och informationsblad, Konsu- mentpolitik i kommunerna, sänds till kommunala politiker 2–. Kommunerna får även indirekt stöd genom undersökningar, analy- ser och uppföljningar av hur konsumentverksamheten i kommunerna utvecklas. Detta har till syfte dels att förse statsmakterna med informa- tion om utvecklingen, dels att direkt påverka beslutsfattarna i kommu- nerna. 4.5Statsmakterna om den kommunala konsumentverksamheten drogs riktlinjer upp för den lokala verksamhetens innehåll och organisation (prop. Syftet med förslaget var att få en för- stärkt lokal förankring av konsumentpolitiken genom en fördjupad medverkan. Detta innebar att en betydande del av det arbete som tidigare utförts av hemkonsulenterna vid länsstyrelserna skulle föras ut till kommunerna. Regeringen ansåg att en nära kontakt mellan samhällets konsument- verksamhet och de enskilda konsumenterna var en grundläggande för- utsättning för en framgångsrik konsumentpolitik och att den lokala verksamheten i första hand borde ankomma på kommunerna. Det fram- hölls därvid att kommunerna redan hade uppgifter som låg den konsu- mentpolitiska verksamheten nära och att det rent allmänt var naturligt för många medborgare att vända sig till kommunala instanser med sina problem. En lagreglering av verksamheten ansågs varken behövlig eller lämplig. Verksamheten var enligt regeringen en sådan angelägenhet som det enligt kommunallagstiftningen ankom på kommunerna att ha hand om. Regeringen konstaterade att verksamheten i allt väsentligt var av samma karaktär som arbetet inom andra sektorer, som då utgjorde självklara delar av kommunernas verksamhet. Den närmare utformningen av verksamheten var en fråga för respektive kommun. Regeringen utgick dock från att kommunerna skulle finna det både lämpligt och naturligt att förankra verksamheten hos förtroendemän med uttalat ansvar för de konsumentpolitiska frå- gorna och att en självständig resurs (konsumentsekreterare) skulle till- skapas för det löpande arbetet. Regeringens proposition 1986 om inriktningen av konsumentpolitiken konsumentpolitiska proposition (1985/86:121) ansåg rege- ringen att utvecklingen av den lokala konsumentpolitiska verksamheten borde ges hög prioritet. Regeringen ansåg att det var viktigt att förankra konsumentpolitiken bland människor, eftersom det är lokalt som de största förutsättning- arna för att medborgarna aktiverar sig i konsumentpolitiska frågor finns och det är där som det är lättare att fånga upp konsumentproblemen. Regeringen pekade också på att det är på den lokala marknaden som huvuddelen av företagen finns, vilka är den part som har ett huvud- ansvar gentemot konsumenterna. är det lokalt som de bästa förutsättningarna att nå dem som i första hand behöver hjälp finns. Regeringens bedömning var att den beräknade utbyggnadstakten för den kommunala konsumentverksamheten inte gav anledning att över- väga ett obligatorium. Det fanns också andra argument mot ett sådant, t.ex. den allmänna strävan att minska den statliga styrningen av kom- munernas verksamhet och att de lokala betingelserna kunde vara starkt skiftande. Olika kommuner kunde därför ha olika behov när det gällde konsumentverksamheten. Regeringen framhöll slutligen att en fram- gångsrik verksamhet förutsätter att kommunen själv är övertygad om värdet av den. Sammantaget ansåg regeringen det varken nödvändigt eller lämpligt med lagstiftning om obligatorisk verksamhet utan utgick från att kommunernas utbyggda medverkan i konsumentpolitiken skulle komma till stånd genom frivilliga åtaganden. I behandling av propositionen (bet. LU 1985/86:34) framhöll lagutskottet att den lokala konsumentverksamheten spelade en central roll inom konsumentpolitiken. Detta förhållande hade enligt utskottet sin grund i att det är på lokal nivå man lättast fångar upp kon- sumentproblemen och når dem som i första hand behöver hjälp samt finner de flesta företag vars verksamhet berör konsumenterna. Utskottet underströk också vikten av en fortsatt, snabb utbyggnad av den lokala konsumentverksamheten, men hade förståelse för att man i särskilt de minsta och resurssvagaste kommunerna tvekade att använda de knappa resurserna till konsumentverksamhet. Utskottet påpekade dock att en satsning på konsumentpolitisk verksamhet kunde innebära att inte oväsentliga belopp sparades inom andra förvaltningsområden. Någon anledning att införa ett obligatorium kunde utskottet inte finna. Regeringens skrivelse 1991 om den lokala konsumentverksamheten I en skrivelse till 1991 (skr. 1990/91:143) redovisade rege- ringen hur den kommunala verksamheten hade utvecklats. Bedöm- ningen var att verksamheten hade byggts ut tillfredsställande . Därefter hade flera kommuner beslutat att lägga ner eller begränsa konsumentverksamheten. Detta kunde förklaras av ett svårt ekonomiskt läge för kommunerna som gjorde det nödvändigt med rationaliseringar och omprövning av befintlig verksamhet.