sou · GOB389d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Sammansatta stats- och lagutskotten förordade också ett avgäldssystem och yrkade att frågan utreddes samt att propositionen avslogs vilket också beslutades. lag om ändringar i 17, 22 och 65 §§ gruvstadga samt kungörelse om begagnande av kronans jordägareandel i gruva fick nu i uppdrag att utarbeta ett på avgäldssystemet grundat förslag till ändringar gruvstadga. avgav ett yttrande 1898, enligt vilket avgäld skulle utgå till kronan under med en av bestämd procentsats av gruvdriftens nettoav- kastning, dock högst . HD avstyrkte förslaget, som man ansåg skulle medföra stora tillämpningsproblem. Ärendet anmäldes i statsrådet där che- fen för , statsrådet , instämde i HD:s kritik och menade att det låg i öppen dag att detta sätt för avgäldens beräkning skulle kräva så vidlyftiga bestämmelser och så stor administration, att de inte kunde stå i rimlig proportion till ändamålet. Han ansåg därför att av- gälden skulle utgå med 1/75 av den brutna malmens värde, vilket lätt kun- de beräknas. Han ansåg vidare att arrendetiden borde bestämmas till från lagens ikraftträdande, ds v s till . En proposi- tion med förslag förelades riksdag.23 Det samman- satta stats- och lagutskottet ansåg att en kombination av ett arrende och avgäldssystem vore bättre. Kronan skulle i första han arrendera ut sin an- del genom ett auktionsförfarande. Om ingen spekulant anmälde sig skulle kronan ändå få avgälden på 1/75 av den brutna malmens värde. Arrendeti- den borde bestämmas individuellt för varje arrendator och utgöra . Utskottets förslag antogs av . Härigenom hade kronan återfått jordägarandelen på odisponerad kronojord. Om kronan inte utnyttjade sin rätt skulle andelen tillfalla inmutaren, som då hade att erlägga viss avgäld. 22Branting avgav motion nr 155, Kardell motion nr 172 samt och motion nr 213 23Prop 1899 nr 50 24Rskr nr 151. 88 Den svenska minerallagstiftningen... lag om inmutningsförbud på kronojord i Under den långa tid som den provisoriska kungörelsen hade gällt uppkom vissa missförhållanden i form av spekulation i mutsedlar i norra . Detta väckte frågan om inmutningsrätten ändå inte borde upphävas på kronojord åtminstone i dessa landsändar. Maj:t anbe- fallde kommerskollegium att efter hörande av K. B. i och bergmästaren i norra distriktet, yttra sig i frågan. B. tillstyrkte ett upphävande av inmutningsrätten beträffande järnmalm både på enskild mark och kronojord. som skäl angav landshöv- dingen bland annat att det i förelåg stort in- tresse för att nya järnmalmsgruvor upptäcktes och bearbetades så att järn- verken där fick tillskott av råmaterial. I fanns ingen malm som lämpade sig för svensk järnhantering, utan den exporterades, och därför var det inte ett allmänt intresse att fler i upptäcktes och bröts. Härtill kom att missbruk av inmutningsrätten uppkommit. Inmutarna utförde inte något egentligt undersökningsarbete, utan mutade bara in samma område år . Mutsedlar var också föremål för osund speku- lation. delade inte K. B:s uppfattning utan ansåg att de problem som uppkommit kunde lösas genom lagstiftning, utan att inmut- ningsrätten togs bort. Maj:t hade hunnit lämna något förslag i frågan motione- rade flera riksdagsmän, vilka läst K. B:s yttrande, riksdag om ett förbud mot inmutningar i . Motionerna tillstyrktes av sammansatta stats- och lagutskottet och antog en provisorisk lag om inmutningsförbud på kronojord i , att gälla till i avvaktan på definitiv lagstiftning. Förslag till ändringar i gruvlagstiftningen Den provisoriska lagen om inmutningsförbud på kronojord i skulle egentligen ha upphört att gälla , men giltighetstiden kom att successivt förlängas så att den upphävdes först . lag med särskilda bestämmelser angående rätten till inmutning i vissa län förbjöd liksom sin föregångare inmutning av järn- malm, medan inmutningsrätten beträffande andra återinfördes. lag ersattes sedermera av lagen om inskränk- ning i rätten till inmutning i vissa län, vilken upphörde att gälla först då gruvlag trädde i kraft . Den svenska minerallagstiftningen... – 1910 var gruvlagstiftningen föremål för intensiv debatt och de offentliga utredningarna avlöste varandra i tät följd. I sam- band med förlängning av lagen om inmutningsförbud på krono- jord i anmodade Kungl. Maj:t kommerskollegium att – efter vederbörande befallningshavandes och bergmästares hörande samt sedan chefen för fått tillfälle att yttra sig – avge underdånigt utlåtande i frågan om huruvida några olägenheter uppkommit eller kunde befaras på grund av inskränkningen i inmutningsrätten och även i frågan om huruvida några lagändringar borde företas om inmutningsförbudet permanentades. Av utlåtandet – som avgavs 1904 – framgick att K. I ansåg att inmutningsförbudet borde permanentas vad avsåg järnmalm, men återinföras för alla andra metaller, medan alla andra myndigheter som ytt- rat sig helt avstyrkte ett inmutningsförbud. B. i motive- rade sitt ställningstagande med att det inte fanns anledning att anta att nå- gon ytterligare järnmalm skulle kunna upptäckas i länet och att inmut- ningsrätten beträffande denna metall därför endast kunde befaras leda till fortsatt missbruk i form av spekulation m m. Beträffande förekomsten av andra metaller än järn fanns det emellertid endast ofullständiga kunskaper och inmutningsrätten var därför det bästa medlet för att avhjälpa denna brist. anförde att inmutningssystemet var nödvändigt för att utforska länets malmtillgångar och att koncessionssystemet inte kunde egga till samma verksamhet samt att eftersökning i statlig regi inte gick att utföra i en omfattning som ens tillnärmelsevis motsvarade vad det privata intresset framkallade. Man ansåg - till skillnad från K. I Norr- botten - att det alltjämt var av stor betydelse att fosforhaltig järnmalm ef- tersöktes i . Utlåtandet från kommerskollegium föranledde Kungl. Maj:t att – sedan giltighetstiden provisoriska lag förlängts till – hos begära ytterligare förlängning till . I propositionen motiverades detta med att meningarna var delade om huruvida ett återinfö- rande av inmutningsrätten skulle leda till missbruk. riksdag fan emellertid att utredningen i frågan var avslutad och att det därför inte fanns skäl att uppskjuta den definitiva lagstiftningen. Man förlängde där- för endast lagens giltighetstid till . Regeringen lät dock saken bero ända , då stats- och justitieministern i en proposition till anförde att han ansåg det vara av yttersta vikt att 90 Den svenska minerallagstiftningen... man utredde huruvida det var möjligt att inom ramen för ett koncessions- system ge upptäckare av malm sådan uppmuntran att den enskilda före- tagsamheten fortfarande lockades att ägna sig åt malmletning. förlängde då lagens giltighetstid till 1907 och en utredning tillsattes. sakkunniga underströk inledningsvis att de personligen inte ansåg att inmutningsrätten borde upphävas eftersom den var av största betydelse för att skulle upptäckas. Detta främjade inte endast bergshanteringen utan även hela landets utveckling genom att obefolkade och öde bygder öppnades för arbete och kolonisation. De ansåg vidare att de missförhållanden som inmutningssystemet lett till i huvudsak var kon- junkturberoende och föranledda förbudet mot utmål på kronojord som införts och att dessa omständigheter inte borde föranleda att inmut- ningsrätten upphävdes. Eftersom de fått i uppdrag att utarbeta ett förslag byggt på koncessionssystemet presenterade de dock ett sådant. Detta inne- bar i huvudsak att skulle bemyndiga Kungl. Maj:t att åt enskilda personer upplåta rätt att undersöka och bearbeta fyndigheter på kronojord och på vissa av bestämda grunder. De närmare villkoren för upplåtelsen skulle bestämmas av Kungl. Maj:t från fall till fall. Lagen skulle inte endast gälla de norra delarna av landet, utan all kro- nojord. Någon skillnad skulle på kronojord heller inte göras mellan inmut- ningsbara och icke inmutningsbara , utan lagen skulle gälla alla typer av fyndigheter på odisponerad kronojord. Upplåtelsen skulle omfatta högst 50 ha och bestå av två perioder – en försöksperiod på högst och en arbetsperiod på högst . Koncessionshavaren skulle erlägga en avgäld som bestämdes av Kungl. Maj:t, men som i allmänhet skulle uppgå till en tredjedel av värdet av alla utvunna mineraliska ämnen inom områ- det. För att locka till malmletning skulle den som hittat fyndigheten nor- malt ges företräde till bearbetning om tillstånd till sådan alls meddelades. Om emellertid någon annan än upptäckaren av malmen gavs koncession, skulle denne erlägga i belöning till den som hittat malmen. Vid remissbehandlingen av sakkunnigförslag var det endast K. B. i och som tillstyrkte ett upphävande av inmut- ningsrätten – åtminstone i men då endast beträffande järn- malm. Övriga remissinstanser – K. B. i , bergmästaren i norra distriktet, professorn , fullmäktige i järnkontoret och kommerskollegium – ansåg att inmutningsrätten borde bibehållas. förslag föranledde endast två åtgärder. lag om in- mutningsförbud utsträcktes till att även gälla och och förlängdes att gälla ännu . Som tidigare nämnts kom lagen sedan att förlängas med i sänder ända fram till dess en ny lag trädde i kraft . Vidare tillkallades sakkunniga inom för Den svenska minerallagstiftningen... att utarbeta ett nytt förslag som byggde på att inmutningsrätten avskaffa- des men beaktade den kritik som av riktats mot förslag. Det förslag som utarbetades inom 1908 var i flera avseenden mer långtgående än tidigare ändringsförslag. Man ansåg att inmutningssystemet borde tjäna som förebild, men att inom ramen för detta skulle regler uppställas som skyddade kronans äganderätt till mine- ralfyndigheter på kronojord. Således skulle var och en utan större omgång eller kostnad kunna få rätt att bedriva undersökningsarbete på kronojord och – om en malmfyndighet påträffades – få rätt att på vissa villkor tillgo- dogöra sig denna. Tillståndet skulle gälla utan tidsgräns men kronan skulle å andra sidan ges rätt att lösa in gruvan . Bestämmelserna skulle gälla på all odisponerad kronojord i riket, men endast avse eljest inmutningsbara . Istället för inmutning skulle två nya typer av till- stånd kunna meddelas; skärpningstillstånd för undersökningsarbete och gruvtillstånd för utvinning av mineralen. Förutsättningarna för att erhålla skärpningstillstånd, vilket skulle meddelas av bergmästaren, var de samma som för erhållande av inmutning på icke kronojord. En begränsning var dock att skärpningstillstånd inte skulle få beviljas på sådana områden som hade förklarats för statsgruvefält. Den som erhållit skärpningstillstånd skulle vara skyldig att fullgöra viss arbetsskyldighet. Han skulle ges före- träde till gruvtillstånd om en malm påträffades, vilket skulle gälla tills vidare utan rätt till uppsägning från kronans sida . Däref- ter skulle kronan kunna säga upp tillståndet med uppsägningstid. Om så skedde var kronan skyldig att läsa in gruvanläggningen enligt sär- skilda bestämmelser. Gruvtillståndshavaren var skyldig att erlägga dels en jordskyld, vilken var beroende av den för gruvverksamheten upplåtna markens värde, dels royalty som – om skärpningstillståndshavare erhållit gruvtillstånd – skulle uppgå till av saluvärdet av de som tillståndshavaren sålt eller fört bort från området eller – om annan än skärpningstillståndshavare erhållit gruvtillstånd – till den procentsats Kungl. Då förslaget remitterades var K. B. i positiv och ansåg att förslaget hade många och stora fördelar framför inmutningssystemet. Samtliga övriga remissinstanser ansåg att ett bibehållande av inmutnings- rätten vore att föredra men att – om denna skulle komma att avskaffas – förslaget var ägnat att läggas till grund för lagstiftning. Förslaget anmäldes i statsråd av justitieministern som inledningsvis angav vilka grunder han ansåg att gruvlagstiftningen måste vila på. 92 Den svenska minerallagstiftningen... förklarade att kronan redan genom förordning hade eftergett sin regalrätt och att det i vart fall var otvivelaktigt att den dåvarande gruvlag- stiftningen byggde på uppfattningen att äganderätten till mineralen tillkom jordägaren och att inmutningssystemet alltså var en inskränkning i jord- ägarens rätt, vilken staten funnit anledning att införa med stöd av sin hög- hetsrätt på grund av det samhällsintresse som mineralhanteringen utgjorde. De förslag som hade framförts från vissa håll att staten skulle ges ägande- rätt till mineraler på privat jord och erhålla rätt att förfoga över dessa skulle enligt justitieministern utgöra ett obehörigt ingrepp i jordägande- rätten. Det förelåg inte några skäl av så tvingande natur att de kunde moti- vera ett sådant ingrepp. Frågan om huruvida inmutningssystemet borde upphävas också på privat jord och ersättas av ett koncessionssystem ansåg han inte borde prövas med frågan om inmutningssystemet skulle upphävas på kronojord, eftersom detta skulle fördröja ärendet i onödan. Beträffande frågan om vilket system som borde gälla på kronojord kon- staterade justitieministern att gruvföretag i allmänhet var en riskfylld verk- samhet och att det var olämpligt att staten drev sådan verksamhet. I all- mänhet vore det därför bäst om staten upplät rätten att bearbeta fyndighe- ter på kronojord åt enskilda men behöll en möjlighet att – om så befanns lämpligt – själv kunna överta gruvdriften. Det förslag som utarbetats av de sakkunniga uppfyllde dessa krav. förslag remitterades till HD. - uttalade sig här för att man borde gå längre än förslaget och ge sta- ten förfoganderätt även över oupptäckta , vilket han inte ansåg skulle utgöra någon rättskränkning. Han motiverade detta med att jordäga- ren inte kunde anses ha ett berättigat intresse i fyndigheter som var okända för honom. Även fyndigheter som var upptäckta men som inte brukades borde staten kunna ta i anspråk eftersom jordägarens rätt till dessa endast var villkorlig. Enligt den då gällande gruvstadgan kunde nämligen jord- ägaren förlora sin jordägarandel om han inte gjorde gällande den och därför ansåg att en lag som innebar indragning av jordägarandelen endast skulle innebära att tiden för jordäga- ren att göra gällande sin andel, istället för att gå ut efter att gruvbrytning påbörjats, nu skulle gå ut för alltid efter att den nya lagen trätt i kraft. uttalade sig för en sådan indragning av mineraltillgångarna till staten eftersom han ansåg att det skulle strida mot det rådande rättsmedvetandet om enskild gavs frihet att tillägna sig nya mineraltillgångar av måhända oberäkneligt värde. Om rikedomar på detta sätt hopade sig hos enskilda skulle det kunna väcka en opinionsstorm som tvingade staten att dra in rikedomarna, vilket skulle kunna betecknas som ett löftesbrott från statens sida eftersom rikedomen ju uppkommit i enlighet med gällande rätt.. Staten borde givetvis undvika Den svenska minerallagstiftningen... löftesbrott och det vore därför bättre att förekomma en sådan situation genom att överföra mineraltillgångarna i statlig ägo resonerade . uttalanden föranledde justitieministern att yttra sig då ärendet på nytt kom upp i regeringen. Han uttalade att den svenska minerallagstiftningen utan tvivel vilade på uppfattningen att jord- äganderätten omfattade alla i jorden förekommande mineralier och detta givetvis oberoende av huruvida de var kända eller inte. förslag skulle därför innebära en i princip icke oviktig in- skränkning av de befogenheter som jordägaren hade. Tanken på en så genomgripande förändring av gruvlagstiftningen uppbars inte av den all- männa rättsuppfattningen. En proposition som byggde förslag lades fram riksdag. I motioner från m fl yrkades att ett koncessions- system skulle införas på all mark – såväl kronans som den privatägda. Motionärerna motiverade sitt förslag med att staten fortfarande hade regal- rätt till mineralen och att ett byte från inmutningssystemet till konces- sionssystemet därför inte påverkade jordägarens rättsställning. Det sammansatta stats- och lagutskottet godtog i sitt utlåtande att in- mutningsrätten upphävdes på kronojord. Man ansåg dock att lagen om tillgodogörande av mineralfyndigheter på viss kronojord inte borde antas förrän det var klarlagt vilka områden som skulle förklaras utgöra statsgru- vefält. Beträffande motionen från m fl hänvisade utskottet till justitieministerns uttalanden i anledning av förslag och förklarade att man delade statsrådets uppfattning att en ändring i lagstiftningen som innebar att staten tillerkändes äganderätt till minera- lerna på privat jord och rätt att förfoga över dessa otvivelaktigt skulle innebära ett obehörigt ingrepp i den bestående jordäganderätten. Man kunde därför inte förorda någon lagstiftning i den riktningen. reserverade sig mot utskottets uttalande. biföll vad utskottet hemställt i fråga om propositionen om tillgodogörande av mineralfyndigheter på viss kronojord och i anledning av motionen från m fl. Beträffande frågan om upphävande av inmutningsrätten på kronojord kom emellertid kamrarna till olika re- sultat – andra kammaren biföll också i denna del utskottets hemställan medan första kammaren avslog den. Sedan frågan alltså fallit i tillsattes ännu en utred- ning, av jordbruksministern, med uppdrag att företa en ny 94 Den svenska minerallagstiftningen... granskning av förslaget. De sakkunniga avlämnade ett betänkande i vilket man bl a föreslog att den avgäld staten skulle erhålla borde bestämmas till av nettovinsten, minskad av brytningskostna- derna. Man lämnade också förslag till vilka oråden som skulle utgöra statsgruvefält. Regeringen ställde på nytt proposition i frågan till riksdag, vid vilken även m fl på nytt motionerade om att ett koncessionssystem borde införas också på privatägd mark. Samman- satta lag- och jordbruksutskottet uttalade i anledning av m fl motion att gruvindustrin utgjorde en verksamhet som var riskabel och innebar stora uppoffringar och dryga omkostnader vilka ofta inte ledde till vinst. Det krävdes därför en stark uppmuntran för att investeringsviljan inte skulle försvinna. Lagstiftningen borde uppmuntra till att mineraler och metaller blev upptäckta och därför var det olämpligt att kringskära upptäckarens och bearbetarens rätt på det sätt motionärerna föreslagit. Vidare stod motionärernas förslag i strid med den jordägarrätt till minera- lerna, på vilken gruvlagstiftningen vilade. Då det gällde propositionen uttryckte utskottet allmänt gillande men hade vissa invändningar. Man ansåg att reglerna om undersökning och tillgodogörande av mineralfyndigheter på kronojord var för allmänt hållna och vidare att man borde överväga att inskränka lagen till att gälla Norr- bottens, och . Härutöver hade man en mängd synpunkter på detaljer i lagförslaget. Efter att ha överlämnats till återremitterade denna frågan till utskottet, som då tillstyrkte propositionen om statsgruvefält men hemställde om avslag på övriga delar liksom på motionerna. Så skedde i första kammaren, medan andra kammaren även biföll propositionen om tillgodogörande av mineralfyndigheter på viss kronojord. Riksdagsbeslutet medförde således endast att statsgruvefält inrättades. Detta var områden kring statliga järnmalmsfyn- digheter på kronojord inom vilka all inmutning förbjöds. , Svappa- vara, Toppi, Nakerivara, och Salmivara statsgruvefält tillskapa- des 1910 och tillskapades ytterligare statsgruve- fält. Vid kom inmutningsförbudet i , och att förlängas. m fl lade vid riksdag fram samma motion om införande av konces- sionssystem på privatägd mark som hade lagts och riksdagar. Det sammansatta lag- och jordbruksutskottet förklarade att man anslöt sig till vad utskottet uttalat vid riksdag och avstyrkte mo- Den svenska minerallagstiftningen... Så blev fallet i första kammaren, medan andra kammaren biföll en reservation av m fl med hemställan att Kungl. Maj:t till nästa riksdag skulle framlägga ett förslag till provisorisk lagstiftning inne- bärande inmutningsförbud på privat mark. Frågan fick emellertid vila , då Kungl. Maj:t uppdrog till en ny kommitté – gruv- lagstiftningskommitté – att göra en förnyad granskning av för- slag. Enligt direktiven skulle kommittén inte ta upp frågan om en omlägg- ning av det gruvrättsliga systemet som helhet och således inte behandla frågan om upphävande av inmutningsrätten på enskild mark, utan endast se över bestämmelserna på kronojord. gruvlagskommitté lade fram sitt betänkande . Man förklarade att man förstått sitt uppdrag så att man var bunden av inmut- ningssystemet på enskild jord men hade frihet att föreslå det system man fann lämpligast på kronojord, så länge det hade fördelar so för- slag innehöll. Man konstaterar därefter att förslag visserligen byggde på inmutningssystemet, men att det hade modifierats i så hög grad att det närmade sig inmutningssystemet. Kommittén hade i sitt förslag valt att gå motsatt väg – man föreslog ett inmutningssystem, modifierat så att det hade samma fördelar som förslag sades det. Förslaget byggde i huvudsak på att den som erhållit inmutning och utmål endast skulle få bryta malm utan tillstånd. Ville man sedan fortsätta brytningen krävdes Kungl. Maj:ts tillstånd och i samband med att sådant tillstånd be- viljades kunde olika villkor som befanns lämpliga meddelas. Vidare skulle staten ha rätt att överta gruvan efter utmålsförrättningen och där- efter var tionde år, varvid man dock var skyldig att utge ersättning för gru- vanläggningen. Kronans jordägarandel skulle tillfalla inmutaren men den- ne skulle i gengäld utge en årlig jordägaravgäld till kronan som skulle uppgå till av nettovinsten. Kommittén var inte enig. En av de sak- kunniga – bergmästaren - ansåg att systemet inte bara skulle till- lämpas på kronojord, utan även på enskild mark. De ansåg vidare att grän- sen inte borde fastläggas utan att istället bergmästaren vid ut- målsläggningen skulle fastställa vilken mängd malm som fick brytas utan tillstånd. Han ville också i andra avseenden stärka statens rätt. En annan av kommitténs ledamöter uttalade sig för införande av ett rent konces- sionssystem på all mark – kronans såväl som enskild. Då förslag anmäldes i statsrådet var föredra- gande justitieministern mycket kritisk. Han avvisade inmutningssystemet eftersom detta inte tillgodosåg det allmännas krav och lätt ledde till oöns- kade resultat. Visserligen hade han inget emot att upptäckaren av mineral- fyndigheter uppmuntrades genom ekonomisk vinst – detta var viktigt för att landets mineralfyndigheter skulle kunna tillgodogöras. Det var emel- lertid inte rationellt att man tillgodosåg upptäckarintresset i obegränsad 96 Den svenska minerallagstiftningen... omfattning genom fri inmutningsrätt, utan nya fyndigheter borde istället mera direkt och i högre grad bringas under statens inflytande. Detta skulle främja uppkomsten och utvecklingen av den svenska metallförädlingsin- dustrin och förhindra ett förslösande av landets mineralskatter. Nyupp- täckta mineralfyndigheter krävde vidare att arbetskraft drogs samman från olika håll i oländiga trakter och detta kunde lätt leda till betydelsefulla sociala problem, vilka inte kunde lösas om inmutningssystemet bibehölls. Justitieministern - statsrådet - avvisade därför det framlagda för- slaget och tillkallade en ny utredning - gruvlagstiftningssakkun- niga - med uppdrag att utarbeta ett förslag till ny gruvlagstiftning. Därvid ansåg han att utredningen skulle ompröva frågan om den nya lagstiftning- en inte borde bygga på ett rent koncessionssystem eller i varje fall på ett blandat koncessions- och inmutningssystem. gruvlagstiftningssakkunniga, lade i 1923 fram ett betänkande med förslag till gruvlag (SOU1924:16) I den allmänna motiveringen till sitt förslag uttalade gruvlagstiftningssakkunniga att jordägande- rätten enligt svensk rättsuppfattning omfattade allt vad till jorden hörde, i den mån inte inskränkningar gjorts i lag.25 De sakkunniga anförde i denna del: