sou · GOB347 · 2001-01-01 00:00:00 — Det kräver tålamod, letande i hjärnan och idogt suddande. Och ändå vet man att det aldrig blir som en infödd svensk (spanjors) uppsats. –Framgång för den individualistiska ideologin. Man angriper inte den som skapar den bild man håller på att uppfylla. Jag har inte ändrat något i de utdrag ur uppsatserna som jag citerar. När enstaka ord, del av mening eller hel mening uteslutits, markerar jag detta med tre punkter. Däremot har genomgående föräldrars yrken uteslutits för att utesluta möjligheten att identifiera eleverna. När jag läste uppsatserna förvånades jag av språket. Men innan jag går in på språket i uppsatserna vill jag kommentera uppsatsämnet och påminna om själva uppsatsmomentets komplikationer. Under en tentativ första läsning av samtliga uppsatser överraskades jag av det opersonliga språket, broschyrspråket. Det uttrycker framför allt ett utbildningsberoende, att man måste utbilda sig, man måste ha ett mål, men eleverna uttrycker inte varför. Det bara är så, att man behöver det . Eleverna har tappat förkla - ringarna, de bara vet att man måste studera vidare . I broschyrspråket finns kopplingar till individualismens ideologi – det är jag som väljer, och till kunskapssamhällets retorik – jag måste utbilda mig för att bli något. Det handlar om att hålla ett stressat öga mot framtiden, en ganska nära framtid och att vara duktig. Något jag inte känner igen från min egen tid i gymnasiet är måltänkandet. Många elever uttrycker att man måste sätta upp ett mål, och om man bara kämpar så klarar man det, vad målet än må vara. Jag slogs av självsäkerheten i uppsatserna, just när det gällde detta med att klara av studierna vid högskola/. Jag blir nyfiken och undrar var dessa skoltrötta elever hämtar sitt självförtroende från. Trots självsäkerheten så är det på universitetsstadens gymnasium som flest elever skriver att de måste läsa upp något ämne på Komvux. 8 stycken mot 2 vardera på de andra skolorna. Det kan vara ett tecken på att de redan är långt inne och är taktiska, eller på att de är mer skoltrötta – eftersom de gör något som är väntat av alla, ingen erövring. Retoriken i uppsatserna kan också vara ett slags besvärjelser – om jag bara velat göra det tillräckligt mycket så hade det gått bra. Viljan att göra något brukar försvinna med sjunkande betyg, och det går att glömma bort att man egentligen hade velat något. Kvar blir kanske en besvikelse och en dröm, eller dåligt självförtroende. väldigt svårt att komma in och man måste nästan vara ett snille för att klara av det skriver en tjej på förortsgymnasiet. En annan tjej skriver att man måste plugga stenhårt eftersom det är så stor konkurrens där ute. Men eftersom det är ett mål att klara av det kommer de att göra det. (V)et att det kommer att bli tufft men ingenting är omöjligt, skriver en kille med arbetarbakgrund En tjej född i med utländska föräldrar ska läsa till advokat: Den finns i Jag föreställer mig att jag har börjat med min kurs. Det är väldit jobbit, man måste plugga . Jag vet inte om jag kommer att hoppa av det är kvar, och redan första året är kämpit. Men jag måste fortsätta. Man måste fortsätta om man vill ha en framtid. (Pappan är universitetsutbildad och arbetar som krögare tillsammans med mamman.) I småstaden skriver en tjej att hon är medveten om att det kommer krävas mycket utav mig, men jag är berädd på att satsa för att uppnå mitt mål. I universitetsstaden låter det likadant. Har man bestämt sig för vad man ska läsa, så klarar man det, galant rent av. För att man valt det själv och för att man är skoltrött då (eftersom man har tagit ett eller två sabbatsår). Om man tror på sig själv och litar på sin förmåga att fatta beslut tror jag att man klarar sig galant. Jag ser ljust på livet! skriver en elev vars föräldrar är akademiker. Synen på möjligheterna att studera utomlands ligger mycket nära en utbildningskatalog eller varför inte en språkresearrangörs lockrop. En tjej vars föräldrar arbetar som kemist och ekonom vill resa och på så sätt få klarhet i vad hon ska läsa. Collegelivet i lockar minst lika mycket som studentlivet i . Eller kanske åka till och läsa en kurs i italienska? För mig ligger hela världen öppen. Fast frågan är hur realistiska hennes planer är. Hon skriver också att hon har fått uppfattningen att det är svårt att komma in vid . Speciellt vissa kurser. (t)roligtvis lägger jag också på KOMVUX för att läsa upp något av mina betyg. Det vill säga att hon inte måste, utan hon lägger (frivilligt?) Världen ligger för deras fötter. Hur man kommer jorden runt eller studerar utomlands är inget ekonomiskt problem. Frågan är hur många som kommer iväg – och vad som kommer att hindra dem. Man måste också fråga sig vad utlandsplanerna och de genomförda utlandsvistelserna egentligen betyder. Lär man sig något? Förändrar det något viktigt för alla dessa unga (inklusive mig själv) som reser runt och lever livet och/eller studerar utomlands? I uppsatserna får jag känslan av att Utomlands framför allt är en plats som är lite roligare än det tråkiga, välbekanta . Trots att studier utomlands innebär en möjlighet att flytta, förändras och få perspektiv, verkar det mest ses bara ett steg på vägen. Ett tämligen ospännande steg, till och med. Vad innebär vidare utbildning för eleverna? Samtliga elever på de tre skolorna skriver att de ska läsa vidare för att få ett jobb. Utan högre utbildning får man inga jobb – det är uppfattningen i både småstaden och universitetsstaden. I förorten ska man också läsa vidare för att få ett jobb, ett annat jobb än det som erbjuds annars, nämligen restaurang eller tvätteria. Vad mina föräldrars utbildning beträffar var det helt annorlunda . Det räckte i princip med en grundskoleutbildning för att få jobb. (Kille vars pappa är akademiker och mamma är arbetare.) En dotter till två akademiker skriver: Det är ju ett faktum att utan vidare utbildning så kommer man inte särskilt långt. kräver de gymnasieutbildning av städerskor! Efter samhällsprogrammet uppfattas studier som ett självklart val. Några ångrar sitt val av samhällsprogrammet: (J)ag kanske ändå skulle ha valt restaurangprogrammetFör då hade jag mer haft en säkrad framtid i yrkesbranschen. Eftersom jag nu går samhäll som har en sådan bred utbredning, så har jag inget fast yrke när jag tar studenten. (En tjej i universitetsstaden som är skoltrött och skriver att hon inte är redo att fatta beslut om vidare studier. Pappa är akademiker, mamma arbetare.) Skolans myt om det fria valet frodas i universitetsstaden. Tolv av 27 elever (varav fyra har arbetarbakgrund) skriver att även om föräldrarna har varit med och påverkat så skulle de själva ha kommit in på samma bana. Jag behöver veta att det är jag som håller i trådarna när det gäller min utbildning. (Tjej med akademikerföräldrar.) Ingen speciell person har haft inflytande på mig vad det gäller min syn på högre utbildning, ..jag kan inte säga att t.ex. mina föräldrar har inspirerat mig även om jag vet att de gärna ser mig läsa vidare. Det är ett eget val som jag gjort för att ge mig själv större förutsättningar. Så det är lite egoistiskt men på ett bra sätt, (D)e vet att jag alltid kommer att bestämma själv i slutändan, skriver en tjej vars föräldrar är akademiker. För att ett förutbestämt livsförlopp ska kunna framstå som en fritt vald levnadsbana eller som resultat av individuella förtjänster är det nödvändigt och tillräckligt att skolan förmår överbevisa individerna om att det är de själva som valt eller erövrat de yrkesbanor som en social nödvändighet på förhand tilldelat dem (s 73) En kille är mer klarsynt: Det faktum att inte bara mina föräldrar utan även stora delar av min övriga släkt sitter och trycker på en väldans massa akademiska poäng gör att jag nästan känner mig tvingad – även om jag inte är särskilt motvillig – till fortsatta studier. Om jag efter gymnasiet beslutar mig för att inte fortsätta läsa skulle jag förmodligen bli bemött med väldigt stor skepsis och råka ut för alla möjliga övertalningsförsök för att få mig att ändra åsikt. Han vet att han kommer att läsa vidare, även om han inte har en aning om vilka kurser han vill läsa eller vad han vill bli. Han vet inte ens vad för något som han skulle tycka vara intressant att läsa, skriver han. Men han fortsätter: Förutsatt att kursen jag läser intresserar mig kommer jag förmodligen att klara av den utmärkt. När det gäller elevernas syn på deras studieval, kan föräldrarnas roll belysas ytterligare. På universitetsstadens gymnasium anser eleverna att de själva fattar besluten. De vill framhålla sina val av vidare studier som ett eget val inget självklart, nödvändigt eller framtvingat. De är väljande subjekt. skriver eleverna hur föräldrarnas yrken är eller inte är något att ha. En tjej i universitetsstaden vars föräldrar är biolog och kamrer skriver att min mamma som väntar på guldklockan som man får på arbetsplatsen. Jag har andra mål i livet än så. Själv vet hon inte vad hon vill bli eller läsa, kanske lärare (!). Flera ele - ver skriver nedsättande om framför allt sina mödrars yrken. Men någon skriver bara snickare om sin far också, kanske visar citationstecknen att hon är medveten om att värderingen kommer från samhället. I småstaden spelar föräldrarna en tydligare roll. Eleverna är inte lika måna om att framställa sig som väljande subjekt. Hos invandrareleverna i förorten är den en helt annan. Så här skriver en tjej vars föräldrar är svarvare och barnskötare: Ingen av mina föräldrar har läst i högskolan utan när de pluggade tredje året i gymnasium så hoppade de av skolan. Varför de gjorde något så dumt vet jag inte men en sak är jag säker på och det är att de är otroligt smarta att de ibland förvånar mig när jag ber om deras hjälp med läxorna. Det är liksom synd att de inte fortsatte vidare. Men myten om det fria valet lever också på förortsgymnasiet – i individualismens tappning. hade inte alla chansen men är det annorlunda Jag har ingen anning om vilka kurser som finns överhuvudtaget Om jag verkligen kämpar så klarar jag det Det enda jag vet är att man ska studera självständigt, skriver en tjej med utländska föräldrar. är många rädda för att betygen inte räcker till och har hört att det är väldigt svårt. Men alla kan, så att säga. De som inte kan har inte kämpat tillräckligt mycket. En elev i förorten skriver att det kan bli svårt att få jobb efter utbildningen för att han är utlänning. Om denna tilltro till ett inkluderande samhälle är en resurs eller ett hinder återstår att se. Av namnet på det samhälle vi lever i förstår vi att det nu är nödvändigt med kunskaper. Utan utbildning så är man ingen. Utan kunskaper så hamnar man kanske som kassörska i den trista småstaden eller på en restaurang i förorten, skriver en del av eleverna. Var eleverna från universitetsstaden riskerar att hamna är mer oklart. En tjej vars föräldrar är akademiker skriver om sin äldre pojkvän som utan utbildning ska försörja sig som fotograf: Detta är något som innerst inne skrämmer mig på ett lite kusligt sätt. Vad gör man den dagen då företaget går i konkurs eller man råkar ut för en olycka?! För mig hade det känns tryggare om jag hade en ordentlig utbildning att falla tillbaka på. Hon skriver också att det konstiga är att hon inte har en aning om vad hon vill bli – för mig verkar allt passa: (A)tt inte veta, att leva i ovisshet att inte veta om man är ämnad att läsa vid universitet känns skrämmande. Rädslan för att misslyckas är över- hängande och oundviklig. Hon skriver avslutningsvis att hon egentligen bara vet en sak: aldrig kommer jag att läsa kurs efter annan utan att ta ett steg närmre en lyckad karriär. En annan tjej skriver: När jag hör ordet framtid, blir jag så nervös, det är som det hugger till i magen. (Hennes pappa är frånvarande, mamman är akademiker) Gymnasieeleverna i universitetsstaden är den grupp som har minst elever som vet vad de vill läsa/bli. Det är också den grupp av elever som utmärks av flest och vidlyftigast planer på vad de ska göra efter gymnasiet, före eller efter studierna. 11 av 27 elever ska inte läsa vidare direkt. De ska ta sabbatsår, ut och resa och kanske jobba lite. De hoppas på att komma fram till vad de vill bli under resan, och de hoppas att skoltröttheten försvinner. Av de 11 kommer 7 kommer från hem med två akademiker, en från ett arbetarhem. 14 av 27 har planer på att läsa och/eller resa i utlandet. (Räknar man två som kanske vill bli reseledare, får man nog addera ytterligare två till de 14.) Mer än hälften kommer från akademikerhem. Av de nio som har planer på att studera utomlands har 8 akade- mikerbakgrund (inklusive en vars mamma är typ pedagog). På ett självklart sätt skjuter eleverna i universitetsstaden upp beslutet om vad de ska läsa och stänger på det sättet inga dörrar. Så här skriver en tjej vars mamma är akademiker och pappa är arbetare: Helst vill jag inte jobba alls, bara leva. Tanken på att det aldrig tar slut, tvånget, stressen, sömnbristen, prestationsångesten gör mig galen. Allting man gör är bara förberedelser för något annat. Livet är ett hamsterhjul och när man kommit fram är man ju död. Men ska hon göra något annat? Nej, hon fortsätter: Utan högre utbildning kommer man ingen vart, om man inte blir författare och min chans är nog tyvärr inte så stor. I vilket fall som helst skulle jag inte våga riskera något. (Mamman har gjort en klassresa och dottern vet inte om hon kommer att stå ut med akademikernas intellektuella uppblåsthet, normer och oskrivna regler.) För gymnasieeleverna i universitetsstaden verkar vidare utbildning vara ett skydd som man inte vågar leva utan, något att falla tillbaka på, efter eller före resor och sabbatsår. Men eftersom beslutet är ett skydd – man vet om att det är trygghet mer än lust, man vet att man är feg, någon har tagit lusten från en – så är beslutet om vad man ska läsa något som gör att livet smalnar av och lusten att läsa vidare finns bara i mycket få uppsatser. Att fatta ett fel- aktigt beslut är en stor skräck. Gränsdragningarna för akademikereleverna är diffusa men klara: livet är bra – om du väljer rätt. Har man kunskap, dvs. de rätta akademiska poängen, är man räddad. Det finns två aspekter av de här elevernas uppskjutande av beslut: dels en klassmässig aspekt, och dels en aspekt som jag vill knyta till kunskapssamhället, jag kallar den för stress. Den klassmässiga aspekten hänger samman med ekonomin. Eko- nomi är inget som i grunden oroar eleven, inte . Det är kulturellt och ekonomiskt okej att leta efter sig själv och treva i de trådar som utgör individen. Det är ett beteende som förefaller vara accepterat och välkommet av föräldrar, SYO-konsulenter och framtida arbetsgivare. Stressen består i ambitionen att hänga med i den utveckling som vi genom framför allt media får reda på går väldigt snabbt. Arbets- marknaden upplevs kanske som diffus och kommunikations- och mediavärlden haussas och kallas framtidsbranscher utan att kunska- perna som eftersöks preciseras. De öppna dörrarna med resplaner, sabbatsår och språkstudier, känns mindre lustbetonade och mer programmatiska än vad jag hade väntat mig. Eller är det bara jag som får känslan av stress när en kille på mindre än en och en halv maskinskrivna A4-sidor ska: göra lumpen, plugga i (men han kommer snart på att det kan bli svårt att göra sig förstådd), plugga handel och ekonomi, studera utomlands i eller (Hur som helst måste min engelska förbättras), förbättra sin matematik – därför ska han nästa termin läsa företagsekonomi som individuellt val, vara skidlärare vid sidan av studierna i eller . Så säger han att han egentligen är rätt slö när det gäller att plugga, men har ger sig inte. Han ska bli affärsman, som ett första mål, och fortsätter: Jag ska absolut inte jobba i den offentliga sektron. I den offentliga sektorn är allt för slöt och där finns inte dom pengarna jag vill tjäna. Att jobba som affärsman i t ex skulle vara en höjdare. Med hårt pluggande ska jag nå mitt mål. Min generation är framtiden och den ska vi inte förstöra utan vissa det unga också kan. Medelåldern tror inte på oss, men vi ska bevisa att de har fel! Han skriver under uppsatsen med Länge leve framtiden. (Hans för- äldrar är akademiker.) skriver i sin bok , om Per olika typer av väljande (s 148–149). Han skriver om hur elever skådar in på ett inlärt sätt. Hur vi ser olika framtider – attraheras av vissa och stöts bort från vissa. Valet av utbildning kan ses som antingen attraktivitetsväljande – denna framtid lockar oss, repulsionsväljande – vi väljer detta för att vi inte vill bli något annat eller interimväljande – syftet med valet är att hålla olika vägar till karriärmål öppna. Det intressanta är att interim- väljandet på universitetsstadens gymnasium också kan ses som det som kallar alienerat väljande – karriärmål saknas. Det vill säga att i självklarheten är konturerna suddigare. Många av eleverna vet att de kommer att läsa vidare, att de kommer att få ett jobb efteråt och att det kommer att gå bra för dem. Men de vet inte vad de ska läsa eller vad de vill bli. Bland eleverna med akademikerbakgrund i universitetsstaden ser vi tydliga interimval. På småstadens gymnasieskola är valen en blandning mellan lust (attraktion) och att inte vilja bli t ex kassörska. I förorten är motbilderna tydliga, man ska läsa vidare för att man inte vill bli som de andra kvinnorna eller männen från det landet man kommer från. Om eleverna i universitetsstaden ser vidare studier som en bekräftelse på den bana de redan är inne på, är studiemotiven för eleverna på småstadsgymnasiet svårare att ringa in. I småstaden blir vidare studier en rörelse bort från staden, mot en annan miljö. Vidare studier innebär något annat. En tjej med arbetarbakgrund skriver om hur hennes storasysters sabbatsår tog kål på hennes lust att göra detsamma. Hon jobbade på en sunkig lite mataffär en termin här hemma och jag tror faktiskt att hon höll på att sluta andas ibland när småstadstristessen kröp för nära inpå. Hon höll på att bli som jag kanske? Att hon ska läsa vidare blir en tydlig möjlighet att ta sig från orten. Hon vill läsa litteraturvetenskap eller filosofi, men frågar sig vad blir jag då? Känns i alla fall som om jag inte precis får en säker framtid i yrkeslivet då... Jag kommer att vara 22–när jag är färdig utbildad lärare och det känns underbart. Bara 23 och hela livet framför sig! Det är bråttom att komma iväg och göra något annat. Att vara färdig tidigt är inget som avskräcker – en stor skillnad mot eleverna i univer- sitetsstaden som vill skjuta upp beslutet och studierna. Flera av uppsatserna från småstadsgymnasiet utmärks av en viss lust inför att studera vidare. En tjej med arbetarbakgrund skriver: Jag vill ha mkt omväxling, gärna kortare kurser och gärna på lite olika håll i landet. Jag vet en del kurser som jag skulle vilja läsa som tex: Idé och ledarskap, retorik och konflikthantering. Hon skriver om en folkhögskola hon vill gå på, kanske med en kompis, på en jätterolig kurs. Hennes uppräkning av valmöjligheter skiljer sig från de uppräkningar som eleverna i universitetsstaden gör. Den skiljer sig genom frånvaron av skräck, ångest och rädsla för att välja fel. Den skiljer sig också genom att alternativen får ses som relativt onyttiga och valet av folkhögskola verkar helt baserat på lust, inte strategitänkande. I småstaden finns föräldrarna med, både som påhejare och som negativ förebild. Syskonen spelar också en stor roll. Många ska följa i fotspåren där ett syskon varit först i familjen med att studera vidare. På förortsgymnasier ser eleverna vidare utbildning som en chans. Många skriver att de vill läsa vidare: Det är självklart att jag och alla andra som har chansen att studera ska studera vidare, Varför inte ta chansen att utöka sina kunskaper och möjligheter Det är inte alltid man får en sån här chans att plugga så jag tänker utnyttja som jag har och bli något stort Dynamiken är påtaglig. Mer än hälften av eleverna vet vad de vill bli/läsa. Den stora majoriteten verkar inställda på att ta sig från sina föräldrars position och in i det svenska samhället (de skriver dock inte så). Från pizzerior och tvätterior. De vill bli jurister, börsmäklare, journalister, revisorer, flygvärdinnor och lärare. Utbildningen är inte en gardering, det är den enda vägen de tänker gå, det enda de tänker göra, innan de är färdiga. Att skaffa sig en utbildning är att ha en möjlighet att komma in i samhället. besökte där en student med kurdiska föräldrar sa att Många svenskar slentrianpluggar 200 poäng utan att veta vad de vill bli. Så är det inte för oss. Vi vill förändra våra liv. Det märks på föreläsningarna. Föräldrarnas påverkan är tydlig, och inget eleverna förnekar i upp- satserna: För vem vet om min föräldrar inte hade sagt åt mig och kämpa och pratat så pass mycket om att läsa vidare När de var i min åldern hade de inte möjligheten att fortsätta i skolan. För det var ont om pengar och fick istället börja jobba. Min familj, speciellt mina store bröder peppar mig om skolan och betygen. Och jag vill visa dom att jag klarar av mina studier. Det är också möjligt att föräldrarna sätter tydligare gränser, till exempel när det gäller att resa utomlands och valet av utbildning. Frånvaron av kurser bland studieplaner (till förmån för linjer) kan kanske förklaras utifrån föräldrarnas (och elevernas) önskan om att det ska vara en nyttig utbildning. I och för sig får kurserna maka sig undan för linjerna när det gäller de två andra skolorna också. Argumentet är att man måste läsa något som leder någonvart. Motbilderna är tydliga och finns som avskräckande exempel, i när- heten och också i familjen. Jo, jag ska läsa vidare på högskolan för att säkra min framtid. Jag vill läsa vidare på högskolan för att jag vill inte vara som de flesta turkiska kvinnor som bara sitter hemma medan deras männer jobbar på pizzaria 12 h . Hon skriver också att T ex om du har en fråga och du frågar en som har hög utbildning och en som inte har någon utbildning vems svar skulle du lita på? Självklart ska du lita på den som har en hög utbildning. (Föräldrarna har slutat efter och hon har inte fyllt i några yrken.) Det är viktigt med utbildning tycker jag, annars blir man arbetslös Eleven positionerar sig tydligt mot dem som valt de i mindre grad studieförberedande gymnasieprogrammen. Hon skriver att de eleverna kanske inte var så duktiga i och har ingen självförtroende Många tvingas ju till att välja en yrkesprogram men som vill fortsätta vidare till högskolan många är ju duktiga och skulle klara av det men får inte det. Föräldrarna anser att det är viktigare att bilda en familj och låta mannen försörja den Mina föräldrar säger istället att jag måste studera vidare och ta hand om mig själv Man blir nästan tvingad till att studera vidare i för att det inte finns så många jobb här. (Hon är invandrare, född utomlands, pappan är arbetare och mamman är hemmafru. En av hennes systrar läser på högskolan, en annan syster är utomlands och har börjat om skolan för att lyckas.) Jag har valt för att min pappa har också lässt civilekonomi. Jag får mycket hjälp av han. Han säger till meg hur ska gjöra på skolan och hur ska jag lässa. Om han inte hemma och jag bhöver hjälp, då går jag till min bror. Han lässer också civil ekonomi. Jag alltid tyckt om räkna. När jag skulle börja gymnasiet då sa min bror att ekonomi är mycket svårt ämne. Då var jag räbb. Men ändå tog jag ekonomi. Forsta året klarade jag mycket bra Tredje året på gymnasiet kommer jag klara ekonomi. Men jag hörde från min bror att det mycket svårare än gymnasiet. Jag vill bli civil ekonom. Då kommer jag sämpa Om jag kommer inte in på universitet. Då jag börja mina byteg på kamvox. Sedan ska jag söka på universitet. I universitet man tar poäng på den ämne man lässer. Om man vill bli civilekonom då måste man ta 400 poäng. Man kan ta 200 poäng, och efter det kan man börja jobba. I slutet av universitet går man på praktik i olika företag. Sedan får man jobb där.