sou · GOB3110 · 2001-01-01 00:00:00 — 46Allmänna reklamationsnämnden /93 ref. 3 och 5 47SOU 1995:11 s. 49 Konsumentskyddets huvuddrag och riktlinjer 61 reglerna skulle vara utformade. Övervägandena omfattade både köp och tjänster. Utredningens slutsats var att några förändringar inte borde ske.48 2.2.11Särskilt skydd mot effekterna av vissa typer av klausuler De regler som har redovisats ovan ger ett generellt skydd för konsumen- ten. I detta avsnitt skall pekas på vissa typer av klausuler som är av sär- skild betydelse och vars effekter inskränks eller utesluts i konsumentavtal. Innebörden av att en vara säljs i befintligt skick är att den säljs i det skick den är vid avtalstillfället. Den är därför inte felaktig om den är i samma skick när den avlämnas som för avtalet. Verkan av detta lindras för konsumenter i 17 § KKL genom att även en vara som har sålts i befintligt skick skall anses felaktig om den är i sämre skick än vad köparen har kunnat förutsätta med hänsyn till dess pris och övriga omstän- digheter. Avsikten med bestämmelsen är att motverka allmänt hållna för- behåll. Det innebär inte att en säljare inte kan göra svepande förbehåll för varans skick. För att ett förbehåll skall accepteras krävs att det är konkret och på ett tydligt sätt anger i vilket avseende säljaren avsäger sig ansvar för varans skick.49 Det kan också tilläggas att en klausul om befintligt skick inte inverkar på säljarens ansvar för fel enligt reglerna i 18 och 19 §§ KKL. Dessa reg- ler är tvingande och kan inte inskränkas genom ett förbehåll. Det är vanligt förekommande att en besiktningsklausul anger att en vara inte anses avlämnad förrän besiktning har ägt rum. I samband med en så- dan klausul följer också ofta ett villkor att endast sådana fel som har kon- staterats vid besiktningen får åberopas av part. Om en besiktning på detta sätt fungerar som ett exklusivt bevismedel kan det leda till uppenbara nackdelar inte minst för konsumenter. Sådana klausuler har av Marknads- domstolen därför ansetts vara oskäliga mot konsument.51 49Prop 1989/90:89 s. 101 50Se även Grobgeld, s. 60 f. 51Lena , s. 156 ff. och , s. 241 62 Konsumentskyddets huvuddrag och riktlinjer Som exempel kan nämnas att vid småhusentreprenader där ABS 95 – som är det standardavtal som oftast reglerar denna typ av avtal, se närmare beskrivning i avsnitt 3.2.2 – är tillämpligt finns en besiktningsklausul men att denna inte medför att besiktningsutlåtandet blir exklusivt. I 7 kap. 10 § ABS 95 anges att beställaren som huvudregel endast får åberopa sådana fel som har antecknats i besiktningsutlåtandet. Från detta görs dock un- dantag för fel som a)förelegat vid besiktningen men som inte märkts eller bort märkas, b)beställaren har påtalat vid besiktningen men som inte tagits upp i utlå- tandet av besiktningsmannen, eller c)beställaren har påtalat för entreprenören från entre- prenadtidens utgång. Risken för en vara går i normala fall över vid avlämnandet. Det kan dock förekomma att övergången tidigareläggs så att köparen får stå för risken för att varan förstörs innan han har fått den i sin besittning. Denna effekt har emellertid ansett allt för drastisk i konsumentsammanhang. I 8 § KKL anges därför uttryckligen att risken för varan går över i samband med av- lämnandet. En tvist som avgörs genom ett skiljeförfarande medför ofta höga kostna- der. Parterna skall solidariskt svara för dessa. Därtill kommer att sådana kostnader inte omfattas av den allmänna rättshjälpen och, som regel, inte heller av en rättsskyddsförsäkring. För en konsument kan detta innebära att han eller hon inte har någon praktisk möjlighet att få en tvist prövad och därför avskärs från möjligheten att komma till sin rätt. I rättsfallet NJA 1981 s. 711 framhöll de redo- visade omständigheterna och uttalade att mot bakgrund av dessa är skilje- klausuler att anse som oskäliga i ett avtal mellan konsument och närings- idkare. Med tillämpning av 36 § avtalslagen lämnade domstolen därför skiljeklausulen utan avseende.52 52 Se även Axel Adlercreutz, Avtalsrätt I, tionde uppl., 1995, s. 290 f. Konsumentskyddets huvuddrag och riktlinjer 63 2.2.12Skydd mot näringsidkares obestånd En näringsidkares obestånd vållar bekymmer för dennes avtalsparter, inte minst om dessa är konsumenter. Inom konsumentskyddslagstiftningen har man på olika sätt försökt att skydda konsumenter mot sådana risker. Ett sätt är att på förhand kräva att näringsidkaren ställer säkerhet för sina åta- ganden. Det tydligaste exemplet på detta är de krav som uppställs i resega- rantilagen (1972:204) på att researrangör eller liknande hos Kammarkolle- giet skall ställa säkerhet för sina åtaganden mot resenärerna. Ett annat sätt är att medge konsumenten att framställa krav även mot annan än sin avtalspart. I 46 § KKL ges konsumenten möjlighet att rikta sina anspråk mot en näringsidkare i tidigare säljled. I rättspraxis har konsumentens behov av skydd vid näringsidkarens insolvens också tillgodosetts genom konsumentvänlig avtalstolkning53 och resonemang om vem som står närmast och är bäst ägnad att bära viss risk.54 Det är, som har framgått, möjligt att komma till rätta med oskäliga avtalsvillkor med hjälp av förbud enligt lagen (1994:1512) om avtalsvill- kor i konsumentförhållanden. Denna möjlighet är framför allt inriktad på olika standardvillkor men lagen innehåller också regler av civilrättslig karaktär (10–13 §§) som kan hjälpa den enskilde konsumenten att komma till rätta med oskäliga villkor i ett redan träffat avtal. Några möjligheter av det nämnda slaget fanns inte i den ursprung- liga avtalsvillkorslagen. I syfte att öka möjligheterna för domstolarna att, bl.a. i fall som de beskrivna, ingripa i avtalsförhållanden infördes därför 1976 generalklausulen i 36 § avtalslagen. Bestämmelsen tar särskilt sikte på att skydda konsumenter och andra som intar en underlägsen ställ- ning i ett avtalsförhållande. De kriterier som skall användas vid bedömningen av om ett avtalsvill- kor, eller , är oskäligt är enligt bestämmelsen a)avtalets innehåll b)omständigheterna vid avtalets tillkomst, c)senare inträffade förhållanden, varvid hänsyn bl.a. kan tas till ändrad tillämpning av avtalet, d)omständigheterna i övrigt 53NJA 1986 s. 44 54NJA 1986 s. 696 64 Konsumentskyddets huvuddrag och riktlinjer Vid den bedömningen kan – förutom avtalet som sådant – jämförelser med tvingande lagregler utanför avtalsområdet ge ledning. Även dispositi- va regler kan vara till nytta, liksom affärsskick och parts egen praxis.55 Generalklausulen har tillämpats av vid ett flertal tillfällen för att komma tillrätta med oskäliga avtalsvillkor i konsument- förhållanden. Som exempel kan nämnas de tidigare redovisade avgörande- na rörande skiljeklausul och näringsidkares insolvens.56 avtalsvillkorslag innehåller, som sagt, även civilrättsliga reg- ler. Dessa hänvisar bl.a. till den nu behandlade jämkningsregeln. Normalt sett skall den som åberopar en omständighet till stöd för sin talan styrka denna. Detta kan vålla betydande problem för konsumenter. I praxis har därför utvecklats ett lägre beviskrav för konsument som åberopar viss omständighet. Regeln har utformats så att beviskravet är uppfyllt om det av konsumenten påstådda förhållande vid en helhetsbedömning av samtli- ga omständigheter framstår som mer antagligt än det som görs gällande av motparten. Regeln har först utvecklats i tvister rörande konsumentförsäk- ringar. har även tillämpat regeln ifråga om konsument- tjänster.57 ser detta även som ett utslag av en naturlig nyanse- ring av de civilrättsliga reglerna. Tankar om att privatpersoners handlan- de bedöms på ett mildare sätt än näringsidkares fanns redan före konsu- mentlagstiftningens inträde inom t.ex. skadeståndsrätten. På liknande sätt är det en allmänt vedertagen princip att den som har upprättat ett avtal bär risken för eventuella oklarheter i detta. Slutsatsen är dock att även om andra faktorer spelar in så har konsumentskyddstankens framväxt medfört att ett nytt synsätt fått genomslag i rättspraxis.58 55Adlercreutz, s.289 f. 56NJA 1981 s. 711 och NJA 1986 ss. 57NJA 1984 s.501, NJA 1986 s. 3 och 358, NJA 1994 s. 449 samt beträffande konsumenttjänst NJA 1991 s.481. Se även 1992/93 ref. 26 och , s. 68 f. 58Bengtsson, a.a., s. 29 ff. Konsumentskyddets huvuddrag och riktlinjer 65 Frågor om konsumentskydd har inte samma tradition och tyngd inom EU- samarbetet som i vårt land. I ursprungliga avfattning nämndes ingenting om dessa frågor. Först genom införandet av konsu- mentpolitiska program – det första kom 1975 – kom behovet av samlade konsumentskyddsåtgärder till uttryck. Organisatoriskt så inrättades 1973 en oberoende byrå för miljö- och konsumentfrågor. Denna omvandlades 1981 till ett genereladirektorat (DG XI). 1989 bröts konsumentfrågorna ut och en särskild enhet inom Kom- missionen, (), inrättades. om- vandlades denna till ett generaldirektorat, DG XXIV. Här behandlas frågor om t.ex. generell produktsäkerhet, konsumentkrediter, vilseledande reklam och prismärkning. Frågor av betydelse för konsumenterna handläggs även inom andra generaldirektorat. Det finns även en rådgivande konsument- kommitté, (), där det direkta konsumentinfly- tandet över EU utövas. Konsumentfrågor behandlas också i den Ekono- miska- och sociala kommittén.59 Genom – som trädde i kraft – tillkom en första bestämmelse om konsumentskydd (artikel 129a). I denna anges att EU skall verka för att höja konsumetskyddet genom att vidta åtgärder dels enligt artikel 100a, dels för att stödja och komplettera medlemsstaternas politik för att skydda konsumenters hälsa, säkerhet och ekonomiska intres- sen. Det understryks att detta inte hindrar att medlemsstaterna behåller eller inför mer långtgående skyddsåtgärder, förutsatt att dessa inte strider mot fördraget i övrigt. Hänvisningen i artikel 129a till artikel 100a innebar att de åtgärder som vidtas skall syfta till att stärka den inre marknaden, dvs. de skall bidra till att säkerställa den fria rörligheten för varor, tjänster, personer och kapital. En återhållande faktor för kommissionens verksamhet är den s.k. sub- sidiaritetsprincipen i artikel 3b andra stycket i . Enligt denna skall åtgärder inom EG bara vidtas om dess mål inte kan uppnås lika väl på det nationella planet eller om de bättre kan uppnås på gemenskapsnivå. På konsumentskyddsområdet har principen fått till följd att kommissionen har återkallat några föreslagna direktiv och i stället utfärdat rekommenda- tioner.60 Konsumentskyddsaspekter kan, enligt praxis, även på- verka bedömningen av om nationell lagstiftning eller annan liknande reg- lering ger upphov till handelshinder och därigenom hämmar den fria rör- 1995/96:181 s. 6 f. och SOU 1994:14, s. 162 f. 60Dan och (red), Kommentar till EG-rätten, Publica EU 4, häfte 31, Konsumentskydd, 1996 (cit. Konsumentskydd), s 4. 66 Konsumentskyddets huvuddrag och riktlinjer ligheten för varor och tjänster inom EU. En förutsättning är dock att kon- sumentskyddsåtgärderna inte går längre än nödvändigt. De får inte heller verka diskriminerande eller utgöra ett förtäckt handelshinder.61 En följd av de förhållanden som har beskrivits är att EG:s konsu- menträtt bygger på tanken att ge ett skydd av minimikaraktär. De direktiv som utfärdas medger som regel därför medlemsstaterna att ställa högre krav på konsumentskyddet. EU:s direktiv har inriktat sig på produktsäkerhet och marknadsföring. Det finns också flera direktiv som avser att skydda konsumenterna mot oskäliga avtalsvillkor. Det viktigaste, direktivet om oskäliga villkor i kon- sumentavtal har tidigare berörts i avsnitt 2.2.3. Direktivet har influtit i svensk rätt i lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Inom området för avtalsvillkor finns också direktiv rörande bl.a. di- stansavtal, hemförsäljning, konsumentkrediter, tidsdelat boende och paket- resor. Dessa har kommit att avspeglas i den svenska lagstiftningen inom respektive område.62 Konsumentpolitikens roll inom EU har skjutits fram i och med det s.k. Amsterdam-fördraget, som trädde i kraft . Genom detta fick konsumentpolitiken inom EU ett tydligare och mer långtgående mål. Detta kommer till uttryck i artikel 153.1. i fördraget där de sägs att ge- menskapen – för att främja konsumenternas intressen och säkerställa en hög konsumentskyddsnivå – skall bidra till att skydda konsumenters hälsa, säkerhet och ekonomiska intressen samt verka för deras rätt till informa- tion och utbildning och deras möjligheter att organisera sig för att bättre kunna ta till vara sina intressen. På detta sätt har konsumentskyddet blivit ett eget politikområde inom EU. kan numera besluta om förändringar för att höja kon- sumentskyddet genom att särskilt stödja medlemsländernas politik men också genom att övervaka dem i syfte att se till att gemensamt fattade be- slut efterlevs. Detta framgår av punkt två i samma artikel.63 Vidare har ett nytt generaldirektorat inrättats för hälso- och konsumentskydd. Något som också är nytt genom Amsterdam-fördraget är att kravet på konsumentskydd skall beaktas också vid utformningen av EU:s politik och verksamhet i övrigt. Konsumentskyddsaspekten har alltså fått ett genom- slag på EU:s politik i stort på ett sätt som inte var fallet innan Amsterdam- fördraget trädde i kraft. Som har nämnts lägger Kommissionen fram treåriga hand- lingsplaner för konsumentpolitiken. Den 1999–2001. 62Jfr distansavtalslagen, konsumentkreditlagen, lagen (1997:218) om konsument- skydd vid avtal om tidsdelat boende och lagen (1992:1672) om paketresor. 63Jfr även artikel 95 i Amsterdam-fördraget Konsumentskyddets huvuddrag och riktlinjer 67 den talas det om konsumentpolitikens ökade betydelse bl.a. med hänvis- ning till att den tekniska utvecklingen har gjort det möjligt att köpa och sälja varor och tjänster över hela världen. Kommissionen talar också om att medlemsstaterna tillsammans med Kommissionen och andra EU-organ har ett gemensamt ansvar för att omsätta de möjligheter till ett förbättrat konsumentskydd som Amsterdam-fördraget ger. Huvuduppgifterna i detta avseende sammanfattas under rubrikerna En starkare röst för konsumenterna i EU En hög hälso- och säkerhetsnivå Full respekt för konsumenternas ekonomiska intressen i EU 2.4Riktlinjer för den fortsatta konsumentpolitiken tillsatte regeringen den med uppgift att se över den statliga konsumentverksamheten. Som en av hu- vuduppgifterna utpekades den ökade internationaliseringen och då framför allt närmandet till EU. I sitt betänkande Konsumentpolitik i en ny tid (SOU 1994:14) föreslog utredningen att målen för konsumentpolitiken skulle vara att stärka konsumenternas ställning på marknaden, att stödja hushållen i deras strävan att effektivare utnyttja sina resurser och att främja en från miljösynpunkt långsiktigt hållbar utveckling. Utredningen betonade statens ansvar för det rättsliga konsumentskyd- det och inkluderade i detta hantering av reklamationer och tvister samt konsumentekonomiska åtgärder som t.ex. budgetrådgivning, skuldsanering och ekonomiska analyser. Med den Konsumentpolitiska kommitténs förslag som utgångspunkt lämnade regeringen en proposition som tog upp frågor som ansågs vara av särskild betydelse för att bedriva en aktiv konsumentpoli- tik.64 Regeringen föreslog i propositionen65 vissa nationella mål för konsu- mentpolitiken, nämligen att hushållen skall ha goda möjligheter att utnyttja sina ekonomiska och andra resurser effektivt, att konsumenterna skall ha en stark ställning på marknaden, att konsumenternas hälsa och säkerhet skall skyddas, och 64Prop 1994/95:140 s. 4 68 Konsumentskyddets huvuddrag och riktlinjer att sådana konsumtions- och produktionsmönster utvecklas som mins- kar påfrestningarna för miljön och bidrar till en långsiktigt hållbar ut- veckling. Enligt regeringens förslag skulle det konsumentpolitiska arbetet särskilt inriktas på hushållens baskonsumtion, till vilken bl.a. köp och tjänster inom små- hussektorn räknas, konsumentgrupper som är ekonomiskt eller socialt utsatta eller av and- ra skäl har behov av särskilt stöd, och att främja konsumentintressena i det internationella samarbetet.66 Vad gällde det internationella samarbetet framhöll regeringen att arbe- tet borde ha som målsättning att hävda svenska intressen och att uppnå ett starkt konsumentinflytande och konsumentskydd i EU. Regeringen pekade på att det svenska konsumentskyddet har en längre tradition och ger ett mer heltäckande skydd än vad som följer av EU:s konsumentpolitik. Det svenska arbetet i EU borde syfta till att inom gemenskapen skapa ett kon- sumentskydd med en viss lägsta nivå. På så vis skulle konsumentskyddet successivt kunna stärkas som det inte skulle finnas några hinder för en enskild medlemsstat att ha ett starkare skydd.67 ställningstagande vad gäller det svenska arbetet med konsu- mentpolitiken inom EU utvecklades i rapporten i ett EU-perspektiv (Ds 1995:32) och regeringens skrivelse Konsumentpoli- tiken i EU - mål och inriktning för det svenska arbetet (Skr. 1995/96:181). I den sistnämnda skrivelsen angav regeringen att det övergripande målet för arbete med konsumentfrågor inom EU är att ge konsumenter- na en stark ställning på marknaden, och att främja denna grupps intressen och inflytande. En förutsättning var att detta kunde ske som ni- vån i den svenska konsumentpolitiken bibehölls och utvecklades. Det är de tidigare angivna målen för den svenska konsumentpolitiken som skulle vara utgångspunkt för det svenska arbetet inom EU. I övrigt behandlades i skrivelsen formerna för EU:s arbete i de aktuella frågorna och vilka kon- sumentfrågor som prioriterades.68 Konsumentpolitiken har på nytt varit föremål för översyn. Genom direktiv tillsattes en parlamentarisk kommitté – 2000 – för att göra en sådan översyn. 1995/96:181 s. 15 Konsumentskyddets huvuddrag och riktlinjer 69 nades i betänkandet Starka konsumenter i en gränslös värld (SOU 2000:29). Det kan i korthet sammanfattas på följande sätt. Kommittén menade att en ökad satsning bör göras på konsumentpoliti- ken. Denna skall ske efter en rimlig avvägning mellan offentliga åtaganden och frivilliga insatser av organisationer och näringsliv. Det som främst sätter prägel på den framtida konsumentpolitiken är de förändringar som skett till följd av ökad internationalisering, medlemsskap i EU, utvecklingen av ny informationsteknik och de av- och omregleringar av olika marknader som skett. Kommittén menade att de gällande målen för konsumentpolitiken är relevanta men att det uttryckligen bör anges att de skall beaktas inom alla områden. De bör också utökas med att nytt mål om att konsumentpolitiken också skall ta sikte på att tillgodose konsumenternas behov av bra utbild- ning, information och vägledning. Vad beträffar relation till EU i dessa frågor menade kommit- tén att det svenska arbetet i EU borde utgå från de mål som satts upp för den inhemska politiken. I övrigt lämnade kommittén förslag inom en rad olika delområden. Det gällde bl.a. roll, skyddet vid finansiella tjänster samt information och undervisning i olika avseenden. Bland de senare kan nämnas ett förslag om inrättande av ett organ för konsumentrådgivning i samband med bostadsköp. respektive bankbyrå skulle här kunna tjäna som förebild. Det förslaget har utmynnat i ett regeringsbeslut . I detta gavs i upp- drag att undersöka möjligheterna att inrätta en sådan opartisk rådgivnings- byrå. redovisade uppdraget till Regeringen . Verket konstaterade att den dialog som verket hade fört med repre- sentanter för olika aktörer inom boendeområdet hade utmynnat i att det inte fanns något intresse från dessa för att inrätta och finansiera en byrå för rådgivning i boendefrågor. Verket framhöll dock att det finns ett stort behov av en samlad rådgivning inom boendeområdet men att något sådant förslag inte kan lämnas innan finansieringsfrågan är löst.69 69 redovisning av regeringens uppdrag att undersöka möjlighe- terna att inrätta en byrå för boenderådgivning till konsumenter (Fi 2000/2054). 70 Konsumentskyddet vid småhusavtal Konsumentskyddet vid småhusavtal 71 Bakgrunden och utvecklingen av den svenska konsumenträtten har tidigare beskrivits i avsnitt 2.1. Som där angavs inleddes lagstiftningsarbetet och resulterade i ett flertal lagar av konsumentskyddande ka- raktär . Ingen av dessa omfattade dock i någon nämnvärd utsträckning konsumenters förvärv av nya småhus. När KTjL trädde i kraft uteslöts arbete rörande ny- byggnad för bostadsändamål från lagens tillämpningsområde. Till detta räknades även annat arbete som den som uppför en byggnad har åtagit sig att utföra. Skälet till att småhusentreprenader inte borde omfattas av lagen angavs vara att en särskild utredning, , hade till- satts för att utreda behovet av konsumentskyddsregler vid avtal om köp eller uppförande av småhus.70 föreslog i sitt betänkande Förvärv av nya småhus (SOU 1986:38) en särskild lag om förvärv av nya småhus. Försla- get byggde i stora delar på KTjL:s utformning. Under den följande re- missbehandlingen möttes förslaget av negativ kritik, bl.a. ifrågasattes be- hovet av särskild lagstiftning mot bakgrund av att konsumentskyddsbeho- vet ansågs tillgodosett genom den statliga bostadsfinansieringen. 1989/90:77, Konsumentskyddet vid förvärv av småhus m.m., menade departementschefen att den garanti och försäkring som konsu- menter tillförsäkrades inom ramen för den statliga bostadsfinansieringen gav ett gott skydd. Hon påpekade också att hade inlett ett arbete med att stärka det skydd som konsumenterna gavs genom de då gällande allmänna bestämmelserna på området, ABS 80. Det ansågs vid dessa förhållanden inte finnas skäl att vidta särskilda lagstiftningsåtgärder för att förbättra skyddet för de konsumenter som omfattas av den statliga bostadsfinansieringen. Däremot föreslog regeringen att konsumenternas 70 /85:110 s. 35 72 Konsumentskyddet vid småhusavtal ställning vid sådan småhusproduktion som inte omfattades av de krav som ställdes för statlig bostadsfinansiering skulle förbättras genom att reglerna i KTjL respektive JB skulle bli tillämpliga.71 Lagtekniskt löstes detta genom att KTjL om- fattar även småhusentreprenader, dock undantas entreprenader där konsu- menten tillförsäkras ett sådant skydd som ställs som villkor för statlig bo- stadsfinansiering. I praktiken innebär det att ABS 95, som är efterföljaren till ABS 80, skall vara tillämpligt mellan avtalsparterna för att undantaget skall gälla.72 trädde även en ny konsumentköplag i kraft. Den omfattar bl.a. köp av monteringsfärdigt husmaterial. Det gjordes ändringar i JB så att vissa bestämmelser i balken blev tvingande vid nä- ringsidkares försäljning av fastighet till konsument. Liksom i KTjL inför- des det i de nu nämnda lagarna undantag från den tvingande regleringen om konsumenten tillförsäkras ett sådant garanti-, försäkrings- och avtals- skydd som ställs som villkor för statlig bostadsfinansiering. Utformningen av den lagstiftning som har beskrivits innebär att för det stora flertalet avtal om förvärv eller uppförande av småhus gäller an- nan reglering än konsumentlagstiftningen. I entreprenadfallen är det som regel ABS 95 som ersätter reglerna i KTjL. Det finns även andra bransch- överenskommelser som kan bli aktuella vid nyproduktion av småhus. I detta avsnitt skall ges en närmare presentation av det konsumentskydd som finns inom småhussektorn. En redogörelse skall ges för såväl den lagstiftning som finns på området som för de branschöverenskommel- ser som här spelar en stor roll. Framställningen kommer främst att be- handla reglerna i KTjL och ABS 95. Det är dessa regelverk som styr kon- sumententreprenaderna och som mest frekvent aktualiseras. Avslutnings- vis skall beröras vissa frågeställningar som kan tjäna som utgångspunkt för våra inledande diskussioner om avtalsskyddet. KTjL:s tillämpningsområde omfattar avtal om tjänst som näringsidkare utför åt konsument huvudsakligen för dennes enskilda ändamål, om tjäns- ten bl.a. avser arbete på fast egendom, på byggnader eller andra anlägg- 71Prop 1989/90:77 s. 3 f. och 17 f.