sou · GOB3106d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Den som har blivit auktoriserad som advokat i , , eller i enlighet med där gällande bestämmelser och som därefter under på ett tillfredsställande sätt har tjänstgjort som biträdande jurist på advokatbyrå i skall anses uppfylla kraven enligt punkterna 3-6 (8 kap. 2 § fjärde stycket RB). Om en advokat inte längre uppfyller medborgarskapskravet eller hemvistkravet och styrelsen inte medger att hon eller han får stå kvar som ledamot av samfundet, är hon eller han skyldig att genast träda ur samfundet. Om det inte sker, skall styrelsen förordna om uteslutning (8 kap. 7 § RB). I 8 kap. 9 § första stycket RB finns bestämmelser om vad som gäller för en advokat från ett EU- eller EES-land när denne är verksam i . Vad som i RB eller någon annan lag är föreskrivet om advokater skall enligt bestämmelsen gälla i tillämpliga delar för en sådan advokat. Detta innebär t.ex. att vederbörande kan förordnas till offentlig försvarare och att regler om tillsyn och disciplinansvar är tillämpliga, även om uteslutning ur samfundet av naturliga skäl inte kan komma ifråga. Från huvudregeln om likställdhet görs visst undantag (se 8 kap. 9 § andra stycket RB). Motiv och bakgrund till medborgarskapskravet för advokater Kravet på att sökanden skall vara medborgare i och ha hemvist i eller i en annan stat inom EU eller EES för att antas som ledamot i Svenska medför en olikartad behandling av medborgare inom EU/EES (inklusive svenska medborgare) och övriga utlänningar. 7 Enligt 8 kap. 11 § RB får regeringen föreskriva att bestämmelserna om registrering av den som är auktoriserad som advokat i en stat inom EU också skall omfatta den som är auktoriserad som advokat i en stat inom EES. 266 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen SOU 2000:106 Enligt den ursprungliga lydelsen av 8 kap. 2 § RB fanns det ett absolut krav på svenskt medborgarskap för att bli advokat. För att bli advokat krävdes det vidare att sökanden hade hemvist i . I förarbetena till RB hänvisade departementschefen (prop. 1942:5) till processlagberedningens betänkande med förslag till ny rätte- gångsbalk (SOU 1938:44). I betänkandet (s. 130) anfördes angående 8 kap. 2 §: "Beträffande fordringar, som uppställs i fråga om svenskt medborgarskap......överensstämmer paragrafen med motsvarande bestämmelse för innehavare av domarämbete". Föreskriften att advokat skulle äga hemvist inom riket motiverades av att advokat borde ha sitt personliga forum här (NJA II 1943 s. 82). föreslog i sitt betänkande (Ds A 1984:6) att kravet på svenskt medborgarskap för advokater skulle avskaffas för den som vid tiden för ansökningen haft hemvist i (s. 134 f). Förslaget avstyrktes av flera remiss- instanser, bl.a. . 1985/86:7 om utlänningars rättsliga ställning anförde departementschefen (s. 25) att behovet att låta utländska medborgare bli advokater i inte var så starkt att det borde medföra att kravet på svenskt medborgarskap helt avskaffades och att behovet istället kunde tillgodoses genom att en möjlighet till dispens infördes. För att bibehålla medborgarskapskravet som huvudregel talade, enligt departementschefen, bl.a. den centrala roll som advokaterna spelade inom det svenska rättsväsendet. Dispensfrågan löstes då styrelse fick rätt att medge undantag från kravet på svenskt medborgarskap. Före- dragande departementschefen anförde bl.a. (prop. 1987/88:26 s.7) att det blir allt vanligare att svenska advokater som sysslar med internationell affärsjuridik söker sig utanför landets gränser och att det då ibland är ett önskemål för de svenska advokaterna att bli antagna som ledamöter av ett utländskt advokatsamfund, något som i sin tur kan aktualisera frågan om ömsesidighet i regelsystemet. Kravet på svensk juridisk examen utgjorde enligt departementschefen en viss garanti för att sökanden hade anknytning till . Det borde enligt departementschefen dessutom krävas att sökanden i det enskilda fallet även i övrigt kunde visa sådan anknytning till att det var sakligt befogat att han blev advokat trots bristen på svenskt medborgarskap och/eller hemvist. (JuU 1987/88:18 s. 5) underströk att det var fråga om en undantagsreglering. Särskilda regler för nordiska advokater infördes (SFS 1991:364). I propositionen om en gemensam nordisk arbetsmarknad för personer med högre utbildning konstaterade departementschefen (prop. 1990/91:16 s. 12) att den nordiska överenskommelsen medförde att kravet på svenskt medborgarskap för att bli ledamot av Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 267 advokatsamfund måste ändras. Hon anförde därvid att med hänsyn till överenskommelsens utformning medborgare i de övriga nordiska länderna inte borde vara hänvisade till dispensmöjligheten utan borde jämställas med svenska medborgare. Hon anmärkte att en sådan förändring, mot bakgrund av reglerna om dispens, inte kunde sägas utgöra någon mera genomgripande principiell förändring. Den nuvarande bestämmelsen om att advokat skall vara svensk medborgare eller medborgare i annan stat inom EES och ha hemvist inom samma område infördes (SFS 1992:1511). Bestämmelsen tillkom som ett led i anpassningen av svensk lagstiftning till det s.k. , särskilt två EG-direktiv som ingår i avtalet. Direktiven rör dels möjligheterna för advokater från EES-stater att vara verksamma inom EES-området, dels frågor om erkännande av vissa högre examina. Föredragande departementschefen motiverade förslaget till ändrade medborgarskaps- och hemvistkrav för ledamotskap i advokat- samfund (prop. 1992/93:64 s. 39) enligt följande. Jag anser att det är klart att medborgarskapskravet åtminstone måste ändras så att undantag görs för medborgare från ett EES-land. Frågan är om man skall gå ännu längre. Tänkbara alternativ är att undantaget görs mer omfattande eller att medborgarskapskravet tas bort helt. Med tanke på svårigheterna att finna lämpliga avgränsningskriterier torde dock valet i realiteten stå mellan att avgränsa medborgarskapskravet till EES-staterna eller att helt avskaffa kravet. Det kan i olika sammanhang vara av intresse för att kravet på medborgarskap ytterligare inskränks. Ett sådant sammanhang är de pågående GATT-förhandlingarna som omfattar advokatyrket. Mot att helt avskaffa medborgarskapskravet talar den centrala roll som advokaterna spelar i det svenska rättsväsendet. Vidare är det ofta en fördel om principen om reciprocitet kan upprätthållas, dvs. medborgarskapskravet bör inte tas bort i med mindre vi har garantier för att en svensk advokat inte möts av ett medborgarskapskrav i det andra landet. Detta talar enligt min mening mot att nu helt ta bort medborgarskapskravet. I sammanhanget bör beaktas att styrelse har möjlighet att lämna dispens från kravet. När det gällde kravet på hemvist anförde föredraganden bl.a. att möjligheterna att utöva exempelvis tillsyn inte torde försvåras i sådan utsträckning att det motiverade uppställandet av ett hemvistkrav. En fördel med att anpassa hemvistkravet till EES-stater var, enligt föredraganden, också att en svensk advokat som ville etablera sig i ett EES-land inte behövde ansöka om dispens enligt 8 kap. 2 § andra stycket RB (prop. a. s. 40). 268 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen Genom en lagändring, som trädde i kraft , genomfördes och rådets direktiv om regler som syftar till att underlätta för advokater att etablera sig i en annan medlemsstat i EU än den i vilken auktorisation erhölls (prop. 1998/99:108, bet. 1998/99:JuU24, rskr. 1999/2000:4, EGTL77/98 s. 36). Kraven för antagning som advokat i ändrades bl.a. genom att medborgarskapskravet och hemvistkravet i 8 kap. 2 § första stycket punkten 1 och 2 RB justerades till att utöver EES även omfatta EU. Ändringen har ingen saklig betydelse , eftersom hela EU är en del av EES. Den medför emellertid att inga särskilda ändringar behöver göras om EU utvidgas till att omfatta länder som inte tillhör EES. I övrigt innebar lagändringarna i huvudsak att en advokat som erhållit auktorisation i ett land inom EU numera skall registrera sig hos när han eller hon utövar stadigvarande advokatverksamhet i under sitt hemlands titel. En sådan advokat skall vara underkastad samma tillsyn och disciplinansvar som svenska advokater. Efter en treårsperiod av faktisk och regelbunden verksamhet som huvudsakligen innefattar svensk rätt skall advokaten anses uppfylla de krav som ställs upp för medlemskap i i fråga om utbildning och praktisk verksamhet. Möjligheterna för utlänningar som inte är medborgare i EU eller EES att bli advokat i berörs inte av lagändring- arna. 7.3Nyttjanderätt till vissa staten tillhöriga I samband med den tidiga vattenkraftsutbyggnaden gjordes en utredning om dels vilka strömfall som ansågs värda att byggas ut, dels äganderätten till dessa strömfall. Det ansågs önskvärt att den staten tillhöriga fallhöjden byggdes ut i statens regi. Det konstaterades dock att staten inte skulle ha möjlighet att bygga ut all fallhöjd i önskvärd takt. Regeringen (Kungl. Maj:t) utfärdade därför, med , kungörelsen (1910:72 s. 1) angående grunder för förvaltningen av vissa kronan tillhöriga . I kungörelsen bemyndigades (numera Vatten- fall AB) att på vissa villkor utarrendera staten tillhöriga fallhöjder. I kungörelsens 20 § föreskrivs att vattenfallsrätt inte får utan regeringens tillstånd upplåtas eller överlåtas till annan än i bosatt svensk medborgare eller handelsbolag, vars samtliga medlemmar Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 269 är svenska medborgare och bosatta här i riket, eller aktiebolag, vars bolagsordning bl.a. föreskriver att aktie inte utan regeringens tillstånd får tecknas av eller överlåtas på annan än i bosatta svenska medborgare. 20 § har samma lydelse som när kungörelsen infördes . Kravet på svenskt medborgarskap motiverades inte särskilt. Från har upplysts att frågan om kungörelsens upphävande aktualiserades /87 i samband med att förordningen (1915:187) angående grunder för upplåtelse av vissa kronan tillhöriga och strömfall upphävdes. rådde det osäkerhet om vad som skulle hända om kungörelsen upphävdes. Man lät den därför vara kvar. Det är möjligt att det fortfarande finns arrenden som grundar sig på kungörelsen. Några nya upplåtelser är enligt departementet däremot inte aktuella. 7.4Befälhavare på handelsfartyg m.m. Fartygssäkerhetslagen (1988:49) gäller bl.a. alla fartyg som används till sjöfart inom Sveriges sjöterritorium samt svenska fartyg som används till sjöfart utanför sjöterritoriet. Enligt 5 kap. 1 § denna lag skall ett fartyg vara bemannat på ett betryggande sätt. Enligt 5 kap. 1 § fartygssäkerhetsförordningen (1988:594), som innehåller föreskrifter i anslutning till fartygssäkerhetslagen, skall en befälhavare på ett handelsfartyg och på ett fiskefartyg med en bruttodräktighet av vara svensk medborgare och ha fyllt , om inte på grund av särskilda skäl medger annat. Kravet på svenskt medborgarskap fanns redan vid tillkomsten av förordningen. Vi har tillskrivit angående bl.a. motiven bakom kravet på svenskt medborgarskap i förordningen. har inkommit med följande upplysningar. I betänkandet SOU 1987:27 s. 96 (nederst) förs ett folkrättsligt resonemang som går ut på att kravet i artikel 5 Genevekonvention om det fria havet som en verklig föreningslänk mellan fartyget och flaggstaten och på effektiv myndighetsutövning - beträffande fartyg som enbart rör sig i avlägsna utländska farvatten - bl.a. uppfylls genom bestämmelsen om att befäl- havaren skall vara svensk medborgare. Ett motsvarande resonemang torde kunna föras mot bakgrund av artikel 94 i som trädde i kraft (prop. 1995/96:140 s. 85). Ett annat tungt vägande motiv för medborgar- skapskravet är säkerheten under krigsförhållanden (se SOU 1978:21 s. 157). 270 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen ger sällan dispens från nationalitetskravet. har det, enligt chefen för fartygsoperativa sektionen på , skett . Särskilda skäl har därvid ansetts föreligga när specialistkompetens för befälhavare på vissa fartyg (gastankfartyg) har erfordrats och svenska befälhavare med sådan kompetens inte har funnits att tillgå. Dispens har endast medgivits för befälhavare med nordiskt medborgarskap. Grunden för ganska strikta tillämpning av natio- nalitetskravet har uppgetts vara att befälhavaren på ett svenskt fartyg skall känna till svensk lag; inte minst säkerhetslagstiftningen, och att det är lättare för en svensk myndighet att nå en i bosatt person vid lagöverträdelser än en utomlands bosatt person. Möjligheterna att utöva effektiv tillsyn över ett fartyg som inte trafikerar och därtill är bemannat med en helt utländsk besättning är enligt mycket begränsade. Regelmässigt brukar i sitt tillsynsarbete (i fråga om såväl besiktningar som bemanning) hålla kontakt med den svenske fartygsägaren eller dennes representant, och fartygsägaren kan i sin tur agera genom kontakt med den svenske befälhavaren. 7.5Bistånd vid vistelse utomlands Ur folkrättslig synvinkel är medborgarskapet av stor betydelse eftersom det är en förutsättning för en stats befogenhet att inom andra staters områden och gentemot andra stater ge personer som är medborgare i staten diplomatisk skydd (jus protectionis) och stöd i andra former. I stort sett alla stater anser sig vara förpliktade att medge främmande makter rätt att ingripa på diplomatisk väg för att tillvarata sina medborgares intressen i vistelsestaten. En stat tillåts som regel att intervenera endast till förmån för egna medborgare. innehåller dock främmande länders rätt bestämmel- ser enligt vilka skydd skall lämnas också andra än medborgare. har anslutit sig till de två Wienkonventionerna om diplomatiska respektive konsulära förbindelser. Enligt dessa ingår det i de diplomatiska beskickningarnas respektive konsulatens uppgifter att tillvarata den sändande statens respektive dess medborgares intressen. Den rättsliga regleringen av det diplomatiska skyddet finns för del bl.a. i förordningen (1992:247) med instruktion för utrikesrepresentationen (IFUR). Enligt 12 § IFUR skall beskickningar och konsulat ta tillvara svenska medborgares rätt och bästa. Detta innebär inte enbart en skyldighet att ingripa efter en ansökan från den Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 271 är även skyldig att ingripa på eget initiativ. Enligt 1 § första stycket lagen (1973:137) om ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet m.m. kan svenska medborgare som råkat i nöd eller annan svårighet i utlandet erhålla tillfälligt ekonomiskt bistånd av beskickning eller konsulat. Svensk medborgare, som är bosatt i utlandet och som på grund av ålder, sjukdom eller annan omständighet är ur stånd att försörja sig, kan enligt andra stycket samma lagrum erhålla varaktigt ekonomiskt bistånd. Vidare är en svensk medborgare, som är bosatt i och som har anhållits, häktats eller på annat sätt berövats friheten genom beslut av domstol eller någon annan myndighet i utlandet, berättigad att av beskickning eller konsulat erhålla ekonomiskt bistånd i den utsträckning som behövs för att hon eller han skall beredas ett tillfredsställande rättsskydd. Bistånd utgår även till här bosatt svensk medborgare som, utan att vara berövad friheten, i annat land lagföres för brott eller är föremål för förfarande som avser hennes eller hans avlägsnande från den främmande staten, omhändertagande för vård eller annat frihetsberövande, om påföljden eller åtgärden skulle för henne eller honom innebära ett allvarligt ingrepp. När särskilda skäl föreligger kan sådant bistånd lämnas även till en svensk medborgare som inte är bosatt i (4 §). Slutligen har en i bosatt svensk medborgare, som i utlandet blivit utsatt för våldsbrott, rätt att av beskickning eller konsulat få ekonomiskt bistånd i anslutning till brottet om det behövs för att han eller hon skall kunna ta tillvara sin rätt (4 a §). Bistånd enligt bestämmelserna i lagen om ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet m.m. kan i den utsträckning som regeringen bestämmer lämnas flykting eller statslös person som är bosatt i (8 §). Av 13 § IFUR framgår att flyktingar och statslösa personer som är bosatta i är likställda med svenska medborgare, om inte särskilda skäl föranleder annat. Bistånd kan även undantagsvis ges till utländska medborgare som är bosatta i , men som inte är flyktingar eller statslösa. Denna möjlighet är inte reglerad i författning. Situationer som främst åsyftas är då det skulle te sig klart oskäligt att inte medge den enskilde personen ekonomiskt stöd. Beträffande medborgare i EU-länder skall dock beskickningar och konsulat bistå medborgare i medlemsländerna enligt vad som närmare har överenskommits mellan länderna. Så är fallet även när det gäller medborgare i och . Detta detaljregleras i föreskrifter om bistånd åt medborgare i medlemsländerna i Europeiska unionen (UF 1996:6). 272 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen Biståndet till EU-medborgare är begränsat till vissa områden, t.ex. vid dödsfall och allvarliga olyckshändelser. Vi har inhämtat bl.a. följande uppgifter från (). Utländska medborgare som har permanent uppehållstillstånd samt är bosatta i likställs med svenska medborgare när det gäller bistånd enligt lagen om ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet m.m. En förutsättning för att tillfälligt ekonomiskt bistånd skall kunna komma i fråga är att den sökande inte vistas i ett land till vilket hon eller han har nära anknytning. Med detta avses t.ex. att den sökande har anhöriga som är bosatta där eller också är eller har varit medborgare i vistelselandet. Sådana personer får normalt anses ha möjligheter att på egen hand reda upp sin situation med hjälp av anhöriga eller landets myndigheter. - UD har ingen tillgänglig statistik över hur många medborgare som ansökt och kommit i åtnjutande av sådant bistånd. Dessa uppgifter handhas av respektive ambassad. Den som erhållit ekonomiskt bistånd är återbetalningsskyldig för detta. I och med att den nuvarande regeringsformen trädde i kraft upphörde kungens rätt att adla. Den siste person som adlades var den kände upptäcktsresanden . Adeln bestod av 604 levande ätter, varav 45 grevliga, 121 friherrliga och 438 adliga, sammanlagt omkring 26.000 medlemmar boende i och utomlands.8 Beteckningen avser (förutom själva byggna- den) institutionen med stadgar som grundar sig riddarhusordning. Den svenska adeln saknar efter ståndsriksdagens upphävande all politisk betydelse, men har, liksom för övrigt även adeln i , en offentligrättslig ställning. Ändringar i riddarhusord- ningen måste godkännas av regeringen, och adeln har en egen typ av beskattningsrätt, den s.k. kapitationsavgiften, som varje manlig, myndig medlem av adeln måste erlägga en gång . Denna avgift går oavkortat till underhållet av riddarhusbyggnaden. samlas representanter för adeln på till ett adelsmöte med förhandlingar, där affärer och verksamhet gås igenom. Varje ätt har en röst som utövas av dess huvudman. Vid adelsmötet väljs för den kommande treårsperioden en direktion som ansvarar för förvaltningen av verksamhet. Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 273 Riddarhusdirektionen har i skrivelse anfört: riddarhusord- ning har alltsedan sin tillkomst i samband med ståndsriksdagens avskaffande innehållit krav på svenskt medborgarskap för rätt att delta i adelsmöte (9 § andra stycket riddarhusordningen i dess gällande, och oförändrade, lydelse). Vid adelsmöte antogs vissa ändringar av riddarhusordningen, vilka fastställdes av regeringen (SFS 1977:1142). I samband med dessa ändringar överfördes kravet på svenskt medborgarskap till 8 § första stycket. ovillkorliga krav på hemvist och skattskyldighet i för rätt att delta i adelsmöte torde bl.a. ha sammanhängt med att kapitationsavgift enligt stadgad betalningsskyldighet måste ha erlagts under de närmaste föregående tre åren. Att för representations- rätt därjämte fordrades svenskt medborgarskap skall ses i historisk belysning och mot bakgrund av att riddarhusordning avsåg att reglera verksamhetsformen för adeln som en offentligrättslig, enligt 37 § regeringsform grundlagsfäst, institution. Som framgår av 9 § andra stycket riddarhusordningen i dess lydelse , sammankopplades där nu nämnda förutsättningar för representations- rätt vid adelsmöte, dvs. hemvist i , svenskt medborgarskap och skattskrivning i . Av dessa fortlever som undantagslös förutsättning endast kravet på svenskt medborgar- skap. I praktiken torde emellertid endast som sällsynt undantagsfall den situationen kunna uppkomma, att en medlem av adeln enbart på grund av avsaknad av svenskt medborgarskap måste avstå från deltagande i adelsmöte.9 Fastställande av könstillhörighet får ske i två fall enligt lagen (1972:119) om fastställande av könstillhörighet i vissa fall. Den som sedan ungdomen upplever att hon eller han tillhör annat kön än det som framgår av folkbokföringen och sedan avsevärd tid uppträder i enlighet härmed samt måste antagas även leva i sådan könsroll kan efter egen ansökan få fastställt att hon eller han tillhör det andra könet. Fastställelse meddelas endast om sökanden fyllt och undergått sterilisering eller av annan orsak saknar fortplantningsförmåga (1 §). Föreligger hos någon sådan missbildning av könsorganen som kan ge anledning till tvekan om hennes eller hans kön, kan hon eller han efter ansökan erhålla fastställelse att hon eller han tillhör det andra 274 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen könet, om det är förenligt med utvecklingen av könsrollen samt rättelse av missbildningen kan ske så att organen bättre överensstämmer med önskad könstillhörighet eller, där rättelse ej anses påkallad, sådan könstillhörighet är mest förenlig med sökandens kroppsliga tillstånd (2 §). Fastställelse att en person tillhör det andra könet, får meddelas endast för ogift svensk medborgare (3 §). Ansökan om fastställelse prövas av . Avser någon att söka fastställelse får efter särskilt tillstånd ingrepp ske i hennes eller hans könsorgan i syfte att göra dem mer lika det motsatta könets. Sådant tillstånd får endast meddelas om förutsättningar för fastställelse föreligger. Under vissa förutsättningar får könskörtlarna avlägsnas. Kravet på svenskt medborgarskap motiverades av föredragande statsrådet (prop. 1972:6 s. 52) enligt följande. I likhet med de sakkunniga anser jag att lagen i princip bör vara tillämplig endast på svenska medborgare. Det måste nämligen anses högst osäkert om ett i meddelat beslut om fastställelse enligt lagen av könstillhörigheten för en utländsk medborgare skulle accepteras i utlänningens hemland. I och för sig skulle det kunna övervägas att låta statslösa personer och politiska flyktingar få möjlighet till fastställelse enligt lagen, åtminstone efter viss tids bosättning här i landet. Enligt min mening saknas det emellertid anledning att i förevarande hänseende bereda dessa grupper en förmånligare ställning än andra utlänningar. Jag anser därför att det inte bör göras något undantag från kravet på att sökanden skall vara svensk medborgare. 7.8Kostnadsansvar för delgivning av handlingar i utlandet En enskild sökande som vill påkalla biträde för handlings delgivning med någon som vistas utom riket skall förbinda sig att svara för delgivningskostnaden. Där det särskilt begärs av departementet är den sökande skyldig att antingen nedsätta det belopp, som delgivningskostnaden skäligen kan beräknas till eller att avlämna löftesskrift av två vederhäftiga inom riket bosatta svenska medborgare, vilka en för båda och båda för en borga för kostnaden såsom för egen Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 275 skuld (se kungörelsen [1933:618] angående biträde av Justitie- departementet för delgivning av handlingar i utlandet10). UD11 har på vår förfrågan anfört följande. Motiven till kravet på att borgensmännen enligt kungörelsen skall vara i riket bosatta svenska medborgare tror man hänger samman med problem med verkställighet och indrivning. Kravet på en löftesskrift av två vederhäftiga inom riket bosatta svenska medborgare tillämpas inte längre av UD. gäller i praktiken att den som ansöker om bistånd av departementet skall erlägga en avgift om .