sou · GOB342 · 2001-01-01 00:00:00 — Av de förslag som vi lägger fram bedömer vi att det främst är för- slagen om införande av fortbildning och handledning för utredare som handlägger barnärenden samt en utökning av nuvarande kursutbud av- seende vidareutbildningen som kommer att innebära en kostnadsökning för polisen. De kostnader som polisen kan komma att få för införskaffande av viss teknisk utrustning, i samband med förhör av barn, blir först kända efter det att den föreslagna behovsinventeringen har gjorts. Om det inte ryms inom befintligt anslag föreslår vi att ett engångsanslag liknande ett investeringsbidrag bör utgå för att säker- ställa bra förhörsmiljöer med god teknisk utrustning i hela landet. Vikten av mobil utrustning med hög teknisk kvalitet måste lyftas fram. Fortbildning för de utredare som handlägger barnärenden är en ny utbildningssatsning inom polisen. Vår bedömning är att man behöver genomföra två utbildningsomgångar med ca 30 elever per utbild- ningstillfälle. Varje utbildningstillfälle beräknas uppgå till . Med en utbildningskostnad om ca per elev beräknas kost- nadsökningen för polisen i denna del uppgå till . Till detta kommer kostnader för traktamenten, resor, boende, löner samt eventuellt vikariekostnader. Kostnader för handledning för de utredare som handlägger barn- ärenden beräknas uppgå till genomsnittligt ca per polis- myndighet och år. Den totala kostnaden för 21 st polismyndigheter be- räknas i denna del uppgå till ca . Vår uppskattning är att den vidareutbildning som ges behöver dubbleras. vidareutbildar ca 30 poliser . Varje kurs omfattar totalt . Varje kursomgång är uppdelad i tre utbildningsomgångar (2v+2v+1v). vidareutbildningen beräknas kosta ca och elev. Kostnadsökningen för polisen i denna del beräknas uppgå till . Till detta tillkommer kostnader för traktamenten, resor, boende, löner och eventuellt vikariekostnader. Dessa kostnader ansva- rar berörd lokal myndighet för. Den föreslagna ändringen av förundersökningskungörelsen bör inte föranleda några nya kostnader för polismyndigheten. Som en konse- kvens av förslaget om ett särskilt kompetenskrav för både polis och åklagare som skall handlägga barnmisshandelsärenden kommer det att finnas både förhörsledare och förundersökningledare med adekvat vidareutbildning som uppfyller det förslagna kravet om kompetens och fallenhet. Förslaget att antalet förhör med barn skall avgöras med hänsyn till utredningen art och barnets bästa innebär sannolikt inte några ökade kostnader. Utredningen innehåller ett förslag om införande av en tidsfrist för förundersökningar som avser brott enligt 3, 4 eller 6 kap i . I våra kontakter med framförallt polisen har vi funnit att det är svårt att hitta kompetent personal som tillfälligt kan anställas för sådana uppgifter. Däremot måste man tillfälligt omdisponera personal med barnkompetens från andra verksamheter under den inledande fasen för att prioritera barnutredningar med alltför lång handlägg- ningstid. Inom de polismyndigheter där poliserna själva ombesörjer utskrifter av barnförhör skulle en lösning vara att civilanställd personal sköter dessa arbetsuppgifter och att poliserna arbetar med själva hand- läggningen av ärendena. Införandet av en sådan tidsfrist kräver alltså resurstillskott i ett övergångsskede till polis- och åklagarmyndig- heterna, för att prioritera arbetet mot barnmisshandel och förkorta ärendehandläggningen där onödiga väntetider förekommer. Det handlar om ärenden som polisen och åklagarmyndigheterna beroende på bl.a. knappa resurser inte hinner handlägga inom rimliga tider. Skulle antalet anmälningar stanna på nuvarande nivå innebär inte förslaget vad gäller tidsfristen några kostnadsökningar för vare sig polis- eller åklagarmyndigheterna. Fortsätter antalet anmälningar av barnmisshandel till polisen att öka krävs också ett årligt resurstillskott för att de berörda myndigheterna skall kunna upprätthålla den före- slagna tidsfristen. Reservation av () Kunskap om barn och barnmisshandel är generellt inom polis- och åklagarväsendena en bristvara. Alltför många barn far illa i dagens samhälle därför måste vi se till att barnens rättssäkerhet stärks. Förslagen som kommittén lägger är angelägna och i rätt riktning. Jag ställer mig bakom flertalet av dem. I vissa delar anser jag att kommittén har dragit fel slutsatser och att man heller inte vågar lägga förslag om de resursförstärkningar till rättsväsendet som är nödvändiga. Förslagen från majoriteten i denna del av betänkandet rör hur polis och åklagare handlägger ärenden gällande misshandlade barn. Problemet är att kommitténs majoritet inte tar hänsyn till den verklighet som råder när man lägger sina förslag. Om det skall vara realistiskt att uppnå de krav som kommittén ställer måste polis och åklagare tilldelas betydligt ökade resurser. Den beskrivning av polisens och åklagarnas organisation som ut- redningen förmedlar ger intryck av att de står väl rustade för den vik- tiga ambitionshöjning som kommittén föreslår när det gäller att möta misshandlade barn. Den verklighet som, framför allt polisen, har att arbeta med ser annorlunda ut. Kampen med den s.k. vardagsbrottslig- heten, där barnmisshandel hör hemma, är mycket ojämn. Samstämmiga uppgifter gör gällande att polisen har stora svårigheter att hantera denna typ av brottslighet. Dessvärre finns det inte heller någon realis- tisk grund för att tro att det ska bli bättre om inte mer resur- ser tillförs. Den neddragning av resurser i rättsväsendet som genomförts har medfört att denna typ av ärenden har fått stryka på foten. Det är en uppenbar risk att de ytterst angelägna förslag som kom- mittén lägger inte får gehör på grund av brist på verklighetsförankring. Ett exempel är den skriande bristen på poliser. För att kunna klara sina uppgifter skulle det behövas 19 000 poliser, enligt . finns det ca 16 200 poliser. Dessutom har polisen varit tvungen – av besparingsskäl – att avskeda en stor andel civilanställd personal. Min slutsats är att situationen inom polisen är krisartad och detta drabbar hårt bl.a. arbetet med utredningar av barnmisshandel. Kommittén föreslår att bestämmelserna i ändras så att en förundersökning ska avslutas och beslut i åtalsfrågan fattas senast efter det att polisanmälan upprättats. Med tanke på de långa utredningstider som föreligger kan man lätt förledas att sympatisera med förslaget. Skulle man lösa de problem som finns med denna gräns? Finns det förutsättningar inom polisen att leva upp till denna ändring med dagens arbetssituation? Kommittén ger själv svaret i kapitel åtta där man konstaterar Det handlar om ärenden som polisen och åklagaren beroende på bl.a. knappa resurser inte hinner handlägga inom rimliga tider. Dagens situation är den att handlägg- ningstiden är drygt . Att då tro, som majoriteten gör, att man kan sänka den utan tillräcklig resursförstärkning är naivt. Därmed riskerar detta förslag, med stor sannolikhet, att bli ett tomt slag i luften. Enligt uppgifter från polisutredare har man sen en intern målsättning att en barnutredning skall vara avslutad men att man, med dagens arbetssituation, inte har någon chans att uppfylla den. De förslag som kommittén lägger angående breddning och komplett- ering av polisens grundutbildning, krav på vidareutbildning för både polis och åklagare, kontinuerlig fortbildning och handledning, änd- ringar i förundersökningskungörelsen samt att säkerställa bra förhörs- miljöer för barn är ytterst angelägna. Den beskrivning av kostnadseffekter som kommittén redovisar kan jag däremot inte ställa mig bakom. Att inbegripa dessa nya utbildnings- satsningar inom nuvarande utbildningsbudget är inte realistiskt. Det kommer kräva att annan angelägen utbildning inte blir genomförd. Produktionsbortfallet måste också kompenseras. Kommittén har kunskapen om att det saknas tillräckliga resurser för vidare- och fortbildning inom framför allt polisväsendet. I det perspektivet är det förvånande att inte majoriteten drar den enda slutsats som finns, nämligen att göra nödvändiga, tillräckliga, förstärk- ningar av resurserna till polis- och åklagarväsendet. & , I., och han sparkade mamma...,– möte med barn som bevittnar våld i sina familjer. , Tänk om. Rapport från barnens myndighet, 1996. Bernler, G. & , L., Handledning i psykosocialt arbete. Kultur, 1993. , T., red., Förundersökning. , Handläggningstider vid polisanmäld , A-C., Intervjuer (förhör) med barn som misstänks vara utsatta för övergrepp. Underlag för ett universitetsanknutet utvecklings- och forskningsprojekt. : Uni Tryck, 2000. , A-C., Orbach, Y., Sternberg, K. J., & Lamb, M.E., Investive Interviews of Child witnesses in . Child Abuse and Neglect, 2000. , A-C., Sexuella övergrepp mot barn. Tema Barn, , 1996:8. , S-Å., Avancerad förhörs- och intervjumetodik. Natur och kultur, 1998. , S-Å., m.fl., Forensisk psykologi. , S-Å., Traumatiska minnen. Natur och kultur, 1996. Diesen, C., red. Juristförlaget, 1996. Fitger, P., 1. Del 2, , 1986 med Supplement. Flin, F., m.fl., The effect of a five-month delay on childrens and adults eyewitness memory. Hindberg, B., Barnmisshandel. , R., , T-B., Projekt för minskade genomströmningstider för utredningar av våldsbrott - den polisiära processen. PriceWater- houseCoopers, 990426. , L., m.fl., . Del I (1-12 kap.). Brotten mot person och förmögenhetsbrotten m.m. , 1998. Killén, K., Svikna barn. och , 1993. , G., Handledning för sexualbrottsutredare – en metod att förebygga utbrändhet. 3, 1998. , C.,& Thunved, A., Nya sociallagarna. , C.,& Sverne, T., Sekretess i . Förlagshuset , 1995. M., Misshandel. Poole, D.A., Lamb, M.E., Investigative Interviews of Children. of , 1998. , G., m.fl., Sekretesslagen. , 1998 med Supplement. revisorer, inom rättsväsendet. Rapport 1998/99:9. allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål. , Iakttagelser vid inspektioner av brottsutrednings- verksamheten – några sammanfattande synpunkter. , Brottmålskedjan – i och andra länder. Kartläggning och analys. , Hinder för ett effektivare resursutnyttjande – del av regeringsuppdrag. RRV 1996:64.del 1. , Lägesbeskrivning – del av regeringsuppdrag. RRV 1996:64 del 2. Riksåklagarens allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål. Riksåklagarens promemoria, Förundersökning vid sexuella övergrepp mot barn. SCB, Uppgifter från undersökningar av levnadsförhållandena (). , Barnet i rättsprocessen. Expertrapport, 1995:21. , Barn och ungdomar i misshandelsmiljöer. vid , 980205. , Polisintervjuer med barn. En studie av 193 polisanmälda ärenden. Expertrapport, 1999. , Barns minnesförmåga. Expertrapport, 1999. , Den rättsliga hanteringen. Expertrapport, 1999. , Sexuella övergrepp mot barn. En studie av arbetet i Expertrapport, 2000. , Ändringar i socialtjänstlagen som rör barn och unga. Expertrapport, 1999:2. Sutorios, H., Sexuella övergrepp mot barn – Behovet av psykologisk sakkunskap och sakkunnigas roll i rättsprocessen. 1999-2000, nr 1. , , , K., Barn som inte berättar – Om att utnyttjas i barn- pornografi. , Mänskliga rättigheter. Konventionen om barnets rättigheter. UD informerar 1996:2. , K., Att växa upp i våldets närhet. Ungdomars berättelser om våld i hemmet. , , 1997. vreeide, H., Samtal med barn. Ds 1997:5 Vidareutbildning av poliser SOU 1995:60, Kvinnofrid. Huvudbetänkande av Kvinnovålds- kommissionen. SOU 1997:116, Barnets bästa i främsta rummet. FN:s konvention om barnets rättigheter förverkligas i . SOU 1999:108, Handläggning av ungdomsmål – en utvärdering av ungdomsmålsreform. Betänkande av Utredningen om handläggning av ungdomsmål. 1962:10 Förslag till brottsbalk, del B. Prop. 1978/79:67 Om förbud mot aga. 1979/80:1 Om . 1987/88:107 Om målsägandebiträde. 1988/89:67 Sekretessfrågor inom undervisningsväsendet m.m. Prop. 1989/90:28 Vård i vissa fall av barn och ungdomar. 1992/93:141 Ändring i m.m. Prop. 1994/95:12 Handläggning av ungdomsmål. 1994/95:23 Ett effektivare brottmålsförfarande. 1995/96:110 Riktlinjer för åklagarväsendets organisation. 1996/97:124 Ändring i socialtjänstlagen. 1997/98:55 Kvinnofrid. 1997/98:182 Strategi för att förverkliga FN:s konvention om barnets rättigheter i . 1998/99:133 Särskild företrädare för barn. Regleringsbrev för polisväsendet för . Regleringsbrev för åklagarorganisationen för . Beslut vid regeringssammanträde . En parlamentarisk kommitté tillkallas med uppdrag att utreda frågan om barnmisshandel och därmed sammanhängande frågor. närmare definiera begreppet barnmisshandel beskriva utvecklingen av barnmisshandel och söka förklaringar till denna sammanställa och redovisa kunskapsläget när det gäller möjlig- heterna att känna igen orsaksmönster, såväl inom den enskilda familjen som i samhället, som kan ligga bakom uppkomsten av barnmisshandel se över formerna, omfattningen och inriktningen av det förebyg- gande arbetet och utforma strategier för att effektivisera och förbät- tra arbetet med att förhindra barnmisshandel redovisa de behov av kunskaper och stöd som personal inom för- skoleverksamhet, skola och skolbarnsomsorg har i syfte att förbättra deras arbete med barn som utsatts för eller misstänks vara utsatta för misshandel beskriva och analysera hälso- och sjukvårdens roll i arbetet med barn som misshandlas och föreslå lämpliga åtgärder för att förbättra detta arbete i syfte att höja kvaliteten i stöd och behandling som er- bjuds barnen och deras familjer kartlägga polisens och åklagarnas handläggningstider och metoder för arbetet med barnmisshandelsutredningar samt lämna förslag till åtgärder som kan krävas för att arbetet skall effektiviseras och – om det behövs – för att kvaliteten på utredningarna skall höjas. kartlägga den rehabilitering av förövare som förekommer inom kri- minalvården och vid behov lämna förslag till förbättringar av den överväga och föreslå olika insatser för att förbättra arbete med barn som utsatts för misshandel och med deras familjer särskilt uppmärksamma olika samverkansformer och föreslå åtgär- der för att avlägsna eventuella hinder för samverkan arbeta aktivt och utåtriktat i syfte att öka medvetenheten om barn- misshandel hos allmänheten och hos dem som arbetar med barn i olika verksamheter Enligt artikel 19 i FN:s konvention om barnets rättigheter – barnkon- ventionen – skall barnet skyddas mot alla former av fysiskt eller psy- kiskt våld, skada eller övergrepp, vanvård eller försumlig behandling, misshandel eller utnyttjande, innefattande sexuella övergrepp, medan barnet är under föräldrarnas, vårdnadshavares eller annan persons vård. När behov av skyddsåtgärder uppstår, får principen om familjens pri- vatliv ge efter för statens ingripande i syfte att tillförsäkra barnet den bästa miljön för en harmonisk utveckling. Artikeln innehåller en lista på åtgärder som staten är skyldig att vidta. Dessa åtgärder kan vara av lagstiftande, administrativ, social eller utbildande karaktär. Bestämmel- sen är såväl förebyggande som åtgärdande, vilket innebär att staten inte bara skall vidta åtgärder för att förebygga övergrepp mot barn, utan också är skyldig att ingripa och skydda barnet genom omhändertagande när barnet behöver samhällets skydd. Barn får inte utsättas för kroppslig bestraffning eller annan krän- kande behandling (se 6 kap.1§ ). Det uttryckliga förbu- det mot aga infördes . Syftet var i första hand att klart visa att det inte är tillåtet att kroppsligen bestraffa barn. Dessutom ville man genom allmän upplysning och föräldrautbildning visa på vikten av att ge barn en god omvårdnad och uppväxt, baserad på respekt för barnet. Ett antal riksdagsmotioner har behandlat frågor om barnmisshandel. anser i betänkandet (bet. 1996/97:SoU8) Barnfrågor att det är angeläget att få en mer utförlig och genomlyst bild av hur barn lever – dels för att lyfta fram omständigheter som kan ge barn sämre chanser i livet, dels för att ta fram åtgärder för att hejda en ogynnsam utveckling hos barn. Utskottet framhåller vikten av att de kunskaper och erfarenheter som har framkommit i tidigare utredningar och rapporter tas till vara och beaktas av personal inom , hälso- och sjukvården, skolan, barnomsorgen osv. i arbetet med barn. Resultatet av pågående utredningar borde, enligt utskottet, avvaktas och beaktas i det fortsatta arbetet med frågan. I sitt betänkande (bet. 1997/98:SoU13) Barnfrågor uttalar socialutskottet att det utgår från att regeringen noga följer utvecklingen när det gäller barn som utsatts för misshandel och vidtar ytterligare åtgärder om det visar sig nödvändigt. föreslog i sin rapport till regeringen om... (1996) att det tillsätts en utredning med uppgift att se över frågor om barn som misshandlas, vanvårdas eller utsätts för övergrepp. Utredningen bör omfatta olika samhällsområden som till exempel rättsväsendet, hälso- och sjukvården och . Den bör kartlägga omfattningen av barn som utsätts för misshandel, vanvård och övergrepp samt deras livssituation. Den bör även föreslå åtgärder som griper in i de ovannämnda samhällsområdena. Utredningen bör vidare behandla samhällets skyddsfunktioner och hur de kan utvecklas. Genom ändringar i socialtjänstlagen (1980:620) har barnets ställning stärkts inom . Hänsyn till barnets bästa skall tas, barnets inställning skall så långt möjligt klarläggas när åtgärder rör barn och reglerna om utredning gällande barns förhållanden har tydliggjorts. Flera uppgifter tyder på att barnmisshandeln ökat . Statistik i olika rapporter som kommit visar en ökning av antalet polisanmälda fall av misshandel av underåriga. Barnens rätt i samhället () rapporterar en ökning av antalet samtal till Barnens hjälptelefon som handlar om misshandel. har uppmärk- sammat frågor om barnmisshandel och bl.a. med stöd från Allmänna arvsfonden genomfört satellitkonferen- sen Barnmisshandel – allas ansvar. På uppdrag genomförde () en undersökning om hur inställningen till barnaga förändrats jämfört med hur den var innan förbudet infördes (Demografiska rapporter 1996:1). Undersökningen visar att de flesta högstadieelever, , och drygt hälften av de vuxna, , är emot alla former av kroppslig bestraffning av barn. Jämfört med tidigare undersökningar innebär detta att fler av de tillfrågade tar avstånd från kroppslig bestraffning av barn. I en studie ansåg av svenska folket att kroppslig aga var ett omistligt redskap i barnuppfostran. uppgav drygt en tredjedel att barnaga var en nödvändig del i barnuppfostran. hade den gruppen minskat ytterligare till . Vi kan alltså konstatera att de flesta klart har tagit ställning mot barnaga. fick regeringens uppdrag att utarbeta ett åt- gärdsprogram för att höja kompetensen och utveckla barnperspektivet i arbetet med barn inom individ- och familjeomsorg. Pro- jektet fick namnet Barn i fokus. påbörjades en ut- vecklingsprocess inom bl.a. genom att ett antal projekt fick stöd samt genom kompetenshöjande åtgärder. Uppdraget redovisa- des till regeringen . I slutrapporten föreslog Socialstyrel- sen bl.a. att regeringen tillsätter en särskild kommission om barn som offer för eller vittne till våld och sexuella övergrepp. föreslog i sitt betänkande Kvinnofrid (SOU 1995:60) att villkoren för barn som växer upp i misshandels- miljöer bör bli föremål för utredning i särskild ordning. En sådan ut- redning bör ha en bred ansats och, utifrån såväl flickors som pojkars perspektiv, ta upp olika frågor som rör barnens livssituation. har i samband med regeringens proposition 1997/98:55 Kvinnofrid fått i uppdrag av regeringen att leda ett utveck- lingsarbete i frågor om våld mot kvinnor. Arbetet skall syfta till att främja och stödja kompetensuppbyggnad och metodutveckling inom och hälso- och sjukvården. I uppdraget ingår även att initiera och stödja samverkan mellan myndigheter, följa den internatio- nella utvecklingen samt sprida information. planerar att i detta arbete även beakta barnen och deras specifika behov när modern blir misshandlad och barnen blir vittne till våld i familjen. Ett seminarium med forskare och praktiker har genomförts och dokumenterats i rapporten och ungdomar i misshandelsmiljöer (SoS 1998, stencil). I rapporten konstateras bl.a. att mer samarbete behövs för kunna nå barnen i misshandelsfamiljerna. Ökad information och mer kunskap krävs dels om problemen, dels om anmälningsskyl- digheten – inte minst på ledningsnivå. Svårigheten ligger inte i att pro- blemen i misshandelsfamiljerna ofta är sammansatta, utan snarare i att samhällets hjälpinsatser är organiserade på ett sätt som innebär att det är svårt att se helheten i barnens och familjernas problem. har haft regeringens uppdrag att följa upp rapporten i förändringstider (1994:4). lämnade , utredning, insats (1998:4). Den bild som framträder i studien är såväl positiv som negativ. Barnavårdsutredningarnas kvalitet har förbättrats och nya öppenvårdsinsatser som riktar sig till familjer växer fram för att stödja utsatta familjer och förhindra att barn måste omhändertas. har antalet barnavårdsanmälningar och ansökningar ökat. Kommunerna måste, enligt , skaffa sig mer kunskap om denna utveckling och dess orsaker. De måste också förbättra kvalitets- säkringen i sitt arbete med barn som riskerar att fara illa. I betänkandet Barnets bästa i främsta rummet (SOU 1997:196) före- slår att utvecklingen avseende barnmisshandel bör föl- jas och att får i uppdrag att noggrant följa utvecklingen när det gäller barnmisshandel och att lämna förslag till erforderliga åtgärder. gör i sitt betänkande Det gäller livet – vård och stöd till barn och ungdomar med psykiska problem (SOU 1998:31) bedömningen att utvecklingen av , hälso- och sjukvår- dens samt polisens arbete med barn som utsätts för övergrepp och miss- handel behöver samordnas nationellt och i regionala kunskapscentra. föreslås få i uppdrag att ta fram ett nationellt utveck- lingsprogram för hela området misshandel och sexuella övergrepp mot barn. bör undersöka möjligheten att stödja ett antal regionala centra som arbetar utifrån behov av kompe- tensutveckling, konsultation och handledning. Dessa centra skulle komplettera de regionala centra som arbetar med barn- och ung- domspsykiatrin som bas. Uppbyggnaden kan ske etappvis och Social- styrelsen bör ges ansvar att fördela medel för detta. Behovet av en utredning Frågor om barnmisshandel har som framgår ovan varit föremål för diskussion och har också behandlats i olika mindre omfattande uppdrag och utredningar. Enligt regeringens bedömning är det därför angeläget att nu göra en mer omfattande genomgång av pro- blemet. De olika punktinsatser som har genomförts har delvis bidragit till att ge oss en bild av situationen , men bilden behöver kom- pletteras och analysen fördjupas. Brottsstatistiken visar att antalet anmälda fall av misshandel mot barn har ökat . Den polisanmälda misshan- deln mot barn har mer än fyrdubblats . I åldersgruppen 0- har antalet ökat från 1981 till 1997. Motsvarande siffror för är 1981 och 4 1997. Det är emellertid inte helt klarlagt vad som ligger bakom de ökade siffrorna i statistiken. Förklaringen kan ligga i att personal i skola och förskola som möter barn har blivit mer uppmärksam på våldsproblematik och att många skolor har handlingsprogram för hur de skall handskas med våld i skolmiljön, vilket kan innebära att våld mellan elever under skoltid i högre grad numera anmäls till polisen. Personalen kan också i högre utsträckning vara medveten om sin skyldighet att till social- tjänsten anmäla misstanke om att barn behöver samhällets skydd. De ökande anmälningarna till polisen om våld mot barn kan bero på en ökad benägenhet att polisanmäla men också på ökad medvetenhet om hur våld påverkar barns utveckling. Det finns dock troligen ett stort mörkertal när det gäller barnmisshandel. Är det så att fler barn blir slagna i hemmet? Misshandel av barn sker ofta i det för- dolda och uppmärksammas därför inte som den borde. Det krävs såle- des en förbättrad analys av de tillgängliga uppgifterna. Det är angeläget att utveckla kunskapen om mörkertalets storlek samt också utveckla kunskap om vilken typ av brott som blir polisanmäld.