sou · GOB351d2 · 2001-01-01 00:00:00 — För 15 resp utbildning är motsvarande årliga utbildningspremie 5,6 resp. 5,9 procent.2 Liknande resultat har finns i en studie av (1994). Den årliga utbildningspremien i denna studie är för en 15-årig utbildning jämfört med en 12-årig och för en 16- årig jämfört med en 12-årig. och finner i princip identiska resultat. Motsvarande siff- ror i deras studie är 6.6 och 6,6 procent.3 Dessa studier baserar sig på genomsnittliga individer och har därför begränsad betydelse för de detaljerade typfall som vi arbetar med i våra exempel. Vi har t ex antagit att individ D faktiskt blir barnmorska efter sina studier och då blir medellönen i denna grupp en mer rättvisande indikator på utfallet av utbildningen är ett genomsnitt. Ett annat exem- pel är fall A, som blir arbetsledare efter sina studier. I detta fall har vi antagit att månadslönen stiger från till 21.800, kronor vilket framstår som en rimlig ökning mot bakgrund av lönenivåerna för denna yrkeskategori. Exemplen ovan belyser väl effekter på livsin- komsten givet de antaganden vi gjort. Vi har emellertid valt att komplettera ett av fallen där vi givit indi- viden en löneutveckling som mer överensstämmer med skattade genomsnitt snarare än den typiska avkastning som är rimlig i våra tidi- gare typfall. Vi har låtit fall D istället för den genomsnittliga lönen som barn- morska erhålla en årslön före skatt som är högre än innan hon utbildat sig. Detta stämmer överens med resultat gäl- lande avkastningen på en 15-årig utbildning jämfört med en 9-årig. Det som jämförs är således två individer där den ena väljer att studera efter en avhoppad gymnasieutbildning, skaf- far sig en utbildning som utgör ett mellanting mellan endast gymna- sium och en högre akademisk examen och får en genomsnittlig avkast- ning på en sådan utbildning. Vi antar att det är kompetenskontot som utgör denna möjlighet i detta fall. Den andra individen (under rubriken 2Se Företagaren i välfärdsamhället , 1998. 3Se Henrekson, M och , N Incentives for Academic Entrepreneurship and Economic Performance, SNS 2000. dagens system) väljer att inte läsa utan arbetar livet ut med den ursprungliga utbildningsnivån. Resultaten sammanfattas i nedanstående tabell. Tabell 6 Disponibel livsinkomst, fall D, (kronor) uppdelat på yrkesliv och pension i fallet med och utan kompetenskonto, under förutsättning att studier endast sker i fallet med kompetenskonto samt att studierna ger 5,6 procents högre årlig bruttolön Dagens systemMed komp.konto Diff I detta fall blir studierna en förlustaffär för individen. Den något högre inkomsten senare under yrkeslivet kan inte uppväga studier och utebliven lön. under yrkeslivet betalar individen som valt att studera också tillbaka sina studielån om totalt (inkl. ränta) vilket i princip är det som gör att inkomsten under yrkeslivet blir lägre som en följd av studierna (annars hade den högre lönen nästan kunnat kompensera avbräcket i form av kompetenssparande och förlo- rad arbetsinkomst). Pensionen blir totalt lägre som en följd av att avsättningarna till pensionssystemet blir något lägre. I dagens system kommer pensionären att ha i disponibelinkomst att jäm- föra med i fallet med kompetenskonto vilket under förklarar skillnaden i pension. I bruttopension skiljer det ca 6.000 kro- nor varav hälften beror på att premiereserven är lägre i fallet med studier som en följd av lägre avsättningar en period av livet. Detta belyser väl effekten av ett premiereservsystem som även med små skillnader i avsättningar kan ge förhållandevis stora effekter i årlig pension som en följd av ränta på ränta-effekten. Slutligen bör tilläggas att detta exempel i viss mån missgynnar resultaten av studier i fallet med kompetenskonto eftersom studierna i detta fall sker förhållandevis sent i livet vilket ger färre år med den genomsnittligt högre avkastningen. Med en genomsnittlig studie- avkastning blir effekten av ett kompetenskontosystem som möjliggör kortare studier begränsad. Appendix – sammanfattning av regelverket i beräkningarna. 1)Sparande upp till 0,5 basbelopp är avdragsgillt mot beskatt- ningsbar inkomst 2)Förvaltaren betalar i avkastningsskatt på förränt- ningen på kontot 3)När pengarna tas ut (vid pension) belastas med inkomstskatt liksom annan pension, dvs utan egenavgifter 4)När pengarna tas ut för att studera under yrkeslivet utgör uttag upp tom ca 10.000 (vid heltidsstudier ) en reduktion från inkomstskatten. inkomstskatten reduceras med maximalt . Denna reduktion minskar linjärt med studiernas omfattning. 1)6 procents avkastning, 2 procents inflation, dvs 4 procents real avkastning 1)avsätts i ett fördelningssystem. Summan av dessa avsättningar beräknas till en pensionsannuitet i det antal år som individen beräknas vara pensionär (t o m 83). Diskonterings- räntan för denna beräkning är (ett minimiantagande för regler om lönesummans ökningstakt som finns i pensionsuppgörel- sen). 2)avsätts till ett premiereservsystem. Detta växer och denna diskonteringsränta har 3)också använts för att beräkna pensionsannuitet av saldot på premie- reservkontot. 4)Saldot på kompetenskontot omvandlas till en pensionsannuitet, diskonteringsränta. 1)Generellt i bidrag och i lån (). Dvs totalt fördelat på i bidrag och i lån 2)För personer över 25 som studerar på grundskole-/gymnasienivå: fördelningen i bidrag och i lån. 3)Återbetalningen sker som en annuitet så att lånet i princip är åter- betalt . 4)Fribeloppet är och bidrag/lån trappas av proportio- nellt mot inkomster därutöver. Regeringen föreslog i budgetpropositionen (prop. 1999/2000:1) att särskilda medel avsätts för att stimulera individuell kontinuerlig kompetensutveckling. Den ekonomiska ramen för individuell kompetensutveckling anges i propositionen till och därefter . Regeringen har utsett en särskild utredare som fått i uppdrag att lämna förslag till hur vem eller vilka som skall förvalta eventuella medel. I samband med detta skall redovisas i vilken utsträckning det finns system som kan utnyttjas även för detta ändamål samt hur förvaltningen av detta system bör förhålla sig till förvaltningen av pensionsmedlen. Det uppdrag () fått av utredaren, är att lämna förslag till hur en förvaltningsorganisation för individuellt kompetenssparande (IKS) kan fungera. Utredningar som ligger till grund för val av förvaltningsorganisation bygger vanligtvis på antaganden om långsiktigt sparande och krav på goda valmöjligheter. Dessa villkor är dock främst relaterade till pensionssparande. I denna rapport föreslår IPM en egen ordning för förvaltning av medel för kompetensutveckling. Detta sker med utgångspunkt från att sparandet antas ske i ett fonderat system med individuella konton och med en placeringshorisont i genomsnitt. I rap- porten redovisas även ekonomiska fördelar med gemensam upp- handling av förvaltning enligt de förutsättningar om tillväxttakt som ges av utredaren. Minimering av risken för tillfälliga förluster torde vara av stor betydelse för trovärdigheten för ett fonderat sparande med en betydligt kortare placeringshorisont än i pensionssparande. Den frå- geställning som måste tas upp är vad som främst påverkar den riskjusterade avkastningen på enskilda individers IKS-konton. I detta syfte behandlar rapporten två variabler. Den första variabeln är spararens placeringshorisont och riskbe- nägenhet och därmed val av tillgångsslag. Här beskrivs hur alloke- ringen av tillgångar påverkar den riskjusterade avkastningen på olika placeringshorisonter. Den andra variabeln är teknik för förvaltning av individens sparmedel. Detta avsnitt behandlar priset för kapitalförvaltning i samband med olika organisationsformer. Baserat på ovan ges ett förslag på en smal förvaltningsorganisa- tion avsedd att administrera upphandling av förvaltningstjänster och sköta tillgångsallokering av individernas avsatta medel inom IKS- systemet. Huvuddelen av de övriga funktioner som bör finnas inom en förvaltningsorganisation levereras av externa parter till en lägre marginalkostnad. I denna rapport behandlas inte värdet av individens valfrihet. Detta anses ligga utanför uppdraget, men det är ofrånkomligt att i samband härmed beröra. Allokering av medlen mellan tillgångsklas- ser och marknader är det enskilt viktigaste beslutet för att uppnå en hög riskjusterad avkastning på sparande. Med de antaganden som ligger till grund för våra beräkningar kan central tillgångsallokering och gemensam upphandling av förvaltningstjänster reducera risken i sparandet och sänka kostnaden med mer än hälften jäm- fört med t.ex. systemet för individuellt pensionssparande (IPS). Genom att upprätta en modern förvaltningsorganisation skapas där- med bättre förutsättningar för individuell kompetensutveckling . Rapporten föreslår att denna organisation ansvarar för följande tjänster: a)Fastställande av individuella sparalternativ. b)Tillgångsallokering. c)Institutionell upphandling av förvaltare. d)Uppföljning och övervakning. 3Tillgångsallokering, placerings- och förvaltningsalternativ I detta stycke har vi studerat effekter av placeringshorisont och risk- benägenhet på tillgångsallokering och avkastning, definition av pla- ceringsalternativ samt prisskillnader mellan olika förvaltningstekni- ker. Trots att historisk avkastning inte är en bra vägledning för framtida avkastning har vi valt att utgå från detta. Historiskt uppvisar aktier ett bättre skydd mot inflation än obligationer. Aktier uppvisar också högre standardavvikelse jämfört med obligationer vilket innebär högre risk för förluster på korta placeringshorisonter. Då det inte finns någon perfekt korrelation i avkastning mellan aktier och obli- gationer är det motiverat med en blandning av bägge tillgångsslagen i en portfölj. De största riskerna för förlust är följande: a)Avkastningen på både aktier och obligationer faller. b)Meravkastningen på aktier minskar jämfört med obligationer. c)Samvariationen mellan aktier och obligationer ökar. Tabell 1: Aktier och obligationer i 1871–1992. Placeringens löptid och andel av perioder när avkastningen på aktier överstiger avkastningen på obligationer. Andel perioder där aktier avkastar Källa: . Siegel; Stocks for the long run (1994). Granskar man dock perioden är både avkastning i aktier och obligationer högre än genomsnittet . Tillgångsallokering är en strategisk process för diversifiering av kapital i syfte att uppnå konsistent avkastning i relation till målsätt- ning, placeringshorisont och riskbenägenhet. Den strategiska alloke- ringen inleds med en s.k. ALM-studie (Asset Liability Modelling). Denna studie syftar till att optimera exponeringen mot olika till- gångsklasser. Resultatet av studien leder till ett sammanvägt jäm- förelseindex. Detta jämförelseindex uttrycks som andel av den port- följ som allokeras till olika tillgångsklasser och tillgångsklasser approximeras med lämpligt index. Vad är en optimal tillgångsallokering när det gäller sparande på IKS-konto? Som konstaterats tidigare i denna rapport är placeringshorisonten och riskbenägenheten av stor betydelse för val av jämförelseindex. Detta index anger en normal portfölj, d.v.s. normal exponering mot olika tillgångsklasser. Det utgör även den portfölj som ger högst sannolikhet att uppfylla förvaltningens mål för den valda risknivån och tjänar som riktmärke för förvaltningens inriktning, styrning och utvärdering. Om en sparare är säker på att historisk avkastning upprepas och att han eller hon kommer att påbörja en kompetens- utbildning , så bör större delen av medlen placeras i aktier. Om någon eller bägge av dessa variabler är okända kan resultatet av en felaktig diversifiering leda till kortsiktiga förluster och där- med riskera trovärdigheten i hela IKS-systemet. Ett bristande förtro- ende för möjlighet till positiv avkastning och framtida köpkraft leder sannolikt till minskat sparande och irrationell disponering av medlen. Risken för detta är betydande om den enskilde individen förfogar över sitt IKS-konto på samma sätt som pensionsmedel inom t.ex. IPS-systemet. Skillnaderna i placeringshorisont mellan kompetens- och pensionssparande är betydande och skall leda till markant skilda allokeringar av tillgångarna. Detta kan vara svårt för den enskilde individen att särskilja med tanke på de senaste årens snabbt växande ansvar för val av förvaltning av pensionsmedel. IPM föreslår därför att IKS beslutar om tillgångsallokeringen för spar- medlen i syfte att reducera risken för bristande förtroende för sys- temet på grund kraftiga variationer i avkastningen. Detta innebär att IKS bör ansvara för definition av olika placeringsalternativ inför spararna oavsett förvaltningsalternativ. Tabell 2: Exempel på tillgångsallokering IKS ansvarar för de placeringsalternativ som erbjuds. Genom att definiera dessa i detalj underlättas tillgångsallokeringen, upphand- lingen av förvaltningstjänster och en god kontroll över förvaltningen kan uppnås. Målsättningen baseras på spararnas avkastningskrav, riskbenägenhet och placeringshorisont, långsiktiga förväntningar på avkastning och risk för olika tillgångsklasser och samvariationen dem emellan. De placeringsalternativ som skall erbjudas bör vara tillräckligt många för att täcka in de olika individuella preferenserna, men så få att en effektiv förvaltning kan uppnås. De bör också vara utformade så att de erbjuder en rimlig möjlig avkastning med ett lågt risktagande. Vid utformningen av de placeringsalternativ som skall erbjudas finns ett antal parametrar att ta hänsyn till. De mest väsentliga har vi pekat på tidigare i denna rapport, placeringshorisont och riskbenä- genhet. Det går visserligen att lägga till ytterligare parametrar, men för att systemet skall uppfattas som enkelt för det stora flertalet spa- rare finns det goda skäl att begränsa antalet parametrar. Antalet placeringshorisonter kan antas bli stort då IKS-systemet riktar sig till hela arbetsmarknaden. Man kan dock komma fram till ett mindre antal. Personer under t.ex. kan knappast förväntas önska spara på mycket kort horisont, varför systemet bör utformas för en maximal placeringshorisont . Utifrån detta återstår 35 möjliga placeringshorisonter. Även detta antal kan dock begränsas avsevärt. Under antagandet att enbart stora tillgångsklasser och stora marknader används och att allokeringen mellan dessa utförs av IKS centralt är skillnaden mellan en till- gångsallokering för en 15-årig och en 35-årig placeringshorisont liten. Liknande resonemang kan föras efter hela skalan av tänkbara horisonter och tillsammans med antagandet att få individer kommer att vilja spara för att ta ut kapitalet redan påföljande år, kan man gruppera horisonterna enligt följande: a)Där kapitalet beräknas användas inom , bör det placeras med en placeringshorisont . b)Där kapitalet beräknas användas inom , bör det placeras med en placeringshorisont . c)Där kapitalet beräknas användas endast bör en place- ringshorisont användas. Till detta torde kunna adderas att väldigt få individer kan ha en mer specifik uppfattning än ovanstående angående när i tiden de har behov av att använda sina sparade medel. Naturligtvis kan man med ett liknande resonemang komma fram till en finare indelning än den ovanstående men mot detta skall ställas enkelheten i IKS-systemet. För att det skall få tillräck- lig attraktionskraft bör antalet alternativ vara så få och tydliga att var och en har möjlighet att välja. Risknivåerna som skall erbjudas är mer komplexa att diskutera, bland annat därför att hur risk skall uttryckas är avhängigt av hur Ur individens perspektiv är det dock mindre relevant, och det räcker sannolikt med att benämna alternativen låg risk och nor- mal risk. De risknivåer som skall erbjudas samverkar även med valet av tillgångsklasser som placeringsalternativen kan innefatta. För de kortare placeringshorisonterna innebär krav på mycket låg risk ökat fokus på placeringar i räntebärande instrument och placeringar i svenska kronor. För de längre placeringshorisonterna innebär ett ökat risktagande ökat fokus på aktieplaceringar och ett större inslag av placeringar i utländska valutor. Denna samverkan mellan risk i de olika placeringsalternativen och valet av tillgångsslag gör att de två lämpligen inte bör bestäm- mas var för sig. Detta är dock ett ämne som är för komplext för att diskutera i detalj i denna rapport. De allmänna slutsatserna är att det torde finnas utrymme för två risknivåer per placeringshorisont för att ge viss individuell valfrihet och samtliga placeringsalternativ bör vara väldiversifierade i enlighet med modern portföljteori. Välkända förebilder, när det gäller vilken allokering av tillgångar som skulle kunna användas, finns bland annat i de nya placeringsreglementena för det reformerade AP-fondsystemet eller Banks Kapital- forvaltning. Omplaceringar måste tillåtas i sparsystemet för att möjliggöra förflyttningar av sparmedel mellan olika sparalternativ. Ur ett kost- nads- och förvaltningsperspektiv vore det billigast och enklast att inte tillåta transaktioner alls, vilket skall vägas mot den enskildes krav på att kunna omdisponera sina medel. Varje förflyttning av kapital mellan olika placeringsalternativ ger upphov till kostnader, i synnerhet under uppbyggnadsfasen. Frekventa förflyttningar ger också förvaltningsmässigt ett sämre resultat, då förvaltarna måste tillåtas hålla en reserv av kapital pla- cerad i likvida medel för att kunna möta uttag och omplaceringar. Ju färre transaktioner som kan förväntas desto större andel av kapitalet kan vara placerad enligt den definierade allokeringen, vilket leder till ett bättre förvaltningsresultat. Det kan därför vara motiverat att begränsa rörelsefriheten i systemet något. Detta är dock en fråga som måste belysas . Vid val av förvaltningsteknik och organisationsform finns följande huvudalternativ: a)Passiv – Aktiv. b)Intern – Extern. I detta avsnitt beskrivs olikheterna mellan alternativen och lämplig- het för IKS. Med passiv förvaltning menas att man exakt replikerar de värde- pappersinnehav som ingår i jämförelseindex. Detta kan ske för hela eller delar av jämförelseindex. Det är en mycket billig och enkel lösning som garanterar att portföljen får samma avkastning och risk som jämförelseindex. Indexbaserad förvaltning fördubblades i . Den snabba ökningen beror inte enbart på skillnader i avkastning mellan passiv och aktiv förvaltning utan även på polarisering mellan indexexponering och aktiv förvaltning inom specialistfonder (t.ex. alternativa tillgångsklasser). Aktiv indexförvaltning innebär att man försöker överträffa jäm- förelseindex avkastning med en likvärdig risk, eller uppnå samma avkastning som jämförelseindex men med lägre risk. Risk definieras här som osäkerheten i att uppnå den önskade avkastning. Hög risk innebär stor osäkerhet. En aktiv förvaltning baseras på uppfatt- ningen att ett mervärde kan skapas genom att aktivt avvika från de vikter (exponeringar) mot tillgångsklasser eller värdepapper som ingår i jämförelseindex. För att lyckas krävs normalt bättre förmåga att analysera och bedöma information än vad övriga marknaden har. Problemet med aktiv förvaltning är att det är svårt att identifiera bra förvaltare då historisk avkastning inte är en bra vägledning för framtida avkastning. I valet av förvaltare är det vikti- gare att bedöma investeringsprocess och ledande personer än histo- risk avkastning. För IKS skulle det vara naturligt att enbart välja passiv indexför- valtning under uppbyggnaden. Detta är enklare att utvärdera och man uppnår en stor spridning av placeringarna redan från början. Passiv indexförvaltning har låga förvaltnings- och transaktionskost- nader. Med en stor del indexfonder i portföljen underlättas även mätningen av portföljrisk jämfört med aktiv förvaltning. Med de antaganden som ligger till grund för våra beräkningar kan en gemensam upphandling av förvaltningstjänster reducera den totala kostnaden med mer än hälften, jämfört med system där individen själv placerar medlen på sitt IKS-konto. främst på volymrabatter på den institutionella marknaden för kapi- talförvaltning men till viss del på valet av indexförvaltning istället för aktiv förvaltning. Valet mellan intern och extern förvaltning baseras främst på kapitalets storlek. Ett mindre förvaltningskapital har normalt svårare att lyckas nå sina mål än ett större kapital. och uppföljning av externa förvaltare är resurskrävande. Utvecklingsförloppet inom en förvaltningsorganisation under uppbyggnad inleds vanligtvis med extern passiv indexförvaltning som kompletteras med aktiv förvaltning och taktisk tillgångsallokering. Långsiktigt bör även en diversifiering mellan intern och extern förvaltning övervägas. Tabellen nedan visar förvaltningskostnader i det föreslagna IKS- systemet. Tabellen visar även en skattad förvaltningskostnad för sparande inom IPS-systemet. Inom IPS är förvaltningsavgiften i genomsnitt på det förvaltade kapitalet1. Det bör noteras att den genomsnittliga kostnaden för fondutbud inom IPS visserli- gen innehåller en betydande andel aktivt förvaltade aktiefonder, men även rena räntefonder i utbudet kostar mer än i det föreslagna IKS-systemet. Tabell 3: Förvaltningskostnader i den föreslagna organisationen givet de antaganden om antal konton och fonderade medel som redovisas i rapportens avsnitt 2.4. Jämförelse med genomsnittlig kostnad för traditionellt fondsparande inom IPS. Kostnader uttrycks som i procent av förvaltat kapital. 1 Denna kostnad är beräknad som ett genomsnitt av de förvaltnings- kostnader som erbjuds av en representativ svensk banks samtliga fonder avsedda för IPS. IPM anser att kostnaden för att låta individer, som avsätter medel inom ramen för IKS, fritt välja och handla upp sina placeringar blir betydande. Vi föreslår därför en egen ordning för hantering av inbetalningar till individuella konton som gemensamt allokeras av IKS i en blandning av passiva indexfonder med inriktning på svenska korta räntepapper, svenska obligationer samt svenska och utländska aktier. Målet med förvaltningen av sparandet är att maximera den riskjuste- rade avkastningen på spararnas medel så att goda möjligheter för kompetensutveckling skapas. Detta bör ske genom väldefinierat och kontrollerat risktagande. I avvägningen mellan risk och avkastning är utgångspunkten att det är viktigare att minimera förlustrisker på korta avkastnings- perioder i den nya skattesubventionerade sparformen än att få möj- lighet till hög nominell avkastning. Således bör tillgångsalloke- ringen vara konservativ och inriktad på placeringar med låg risk. IKS kommer att fungera som en länk mellan sparare och förvaltare utan att ha någon egentlig kontakt med sparmedlen. Den enda direkta koppling IKS kommer att ha till de sparade medlen är ansvar för placeringarna inför spararna och ansvar för såväl tillgångsallo- kering som val av förvaltare. Sparsystemet kommer att fungera enligt följande principskiss: Bild 1: Översikt över IKS funktionssätt IKS interna organisation består av följande enheter: Bild 2: Översikt över IKS organisation Totalt skapas en organisation med mellan 20 och 25 anställda, varav huvuddelen arbetar med kommunikation med enskilda sparare och övervakning av placeringar. Strävan bör dock vara att funktionerna Kundtjänst och handlas upp externt tillsammans med det kontosystem som spararnas medel skall bokföras i. Huruvida detta blir fallet avgörs av vilken leverantör som kommer i fråga. Om båda funktionerna handlas upp externt minskar organisationens storlek till mindre än 10 personer. Oavsett vem som i förvaltar medlen kommer spararna i systemet att uppfatta IKS som deras motpart, i synnerhet som spararna själva inte har direkt kontroll över vilken extern förvaltare som hanterar deras kapital. Detta ansvar indikerar att en organisatorisk form som spararna som kan bekanta sig med är den mest lämpliga. Det finns flera tänkbara alternativ för IKS som ur ett rent förvaltnings- perspektiv är likvärdiga, men som har olika egenskaper i övrigt.