sou · GOB356d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Exstinktionsprincipen har slagits fast i en rad fall, såväl i lagstiftning som praxis. Detta har i den danska doktrinen formulerats så att tendensen går mot exstinktion och att man nu fordomsfrit må avgøre fra tilfælde til tilfælde, hvad resultatet må blive (W.E. , Formuerettigheder, 7. udg., s. 222). Uttalandet bör uppfattas så att man i numera är öppen för att tillämpa exstinktionsprincipen i vissa situationer (m.fl. a.a. s. 163). Utgångspunkten är dock alltjämt vindikation i den bemärkelsen att det krävs särskilda betingelser för att exstinktionsprincipen skall tillämpas. I mycket allmänna ordalag kan man uttrycka dessa betingelser så att exstinktion blir aktuell främst i situationer där den ursprungliga ägaren haft möjlighet att genom rimliga åtgärder gardera sig mot förlust av egendomen. I praxis har exstinktionsprincipen tillämpats bl.a. då ägaren har frånhänts egendomen genom bedrägeri. I rättsfallet U 1959.578 Ö hade en guldsmedsaffär sålt silverbestick utan att kontrollera identiteten på kunden i fråga, som betalade med check, vilken senare visade sig vara falsk. Säljaren ansågs härigenom ha uppvisat en sådan oförsiktighet att han förlorat rätten att återkräva besticken från den godtroende förvärvare (en antikvitetshandlare) som kunden hade sålt besticken vidare till. I U 1972.746 H och U 1975:381 H ansågs en konstnär, som tidigare hade blivit bestulen på målningar av sin son ha varit oförsiktig genom att trots detta låta sonen ha en okontrollerad tillgång till sina målningar samt sälja målningar till konsthandlare. Konstnären ansågs härigenom ha orsakat att sonen i konsthandlarkretsar uppfattades som berättigad att företräda fadern. På grund härav kunde han inte göra gällande någon vindikationsrätt. Någon preskriptionsbestämmelse gäller inte för rätten att vindicera stulet gods. Däremot anses den berättigade kunna mista sin vindikationsrätt, om han trots vetskap om någon annans orättmätiga disposition över egendomen inte gör sin rätt gällande mot förvärvaren inom rimlig tid. Den berättigade anses inte böra ha rätt att låta en förvärvare sväva i ovisshet om ett anspråk , eftersom förvärvaren därigenom kan förlora sina möjligheter att rikta anspråk gentemot den som överlåtit egendomen till honom (se , Dansk tingsret, 3 uppl. s. 362 f.). Vidare begränsas den ursprungliga ägarens rätt att återfå egendomen genom att den danska lagstiftningen innehåller regler om hävd. Av följer att den som i god tro innehaft egendomen har rätt att behålla den (DL 5-5-1). I finns en särskild lag om godtrosförvärv, nr 37 om godtroerverv av løsøre. Lagen har efter sin tillkomst varit föremål för vissa smärre ändringar. Utgångspunkten för lagstiftningen är exstinktionsprincipen. Den som mot vederlag har förvärvat ett løsøreting i god tro får rätt till egendomen (1 §). Någon lösenrätt föreligger inte för den ursprungliga ägaren. För egendom som er eller må antas å være fravendt eieren eller noen som sitter med tingen på hans vegne, ved tyveri, brukstyveri, ran eller annen vold eller trusel om vold gäller emellertid vindikations- principen (2 § första stycket). De förbrott som konstituerar vindikationsrätten – stöld, egenmäktigt förfarande, rån eller annat våld eller hot om våld – är alltså inte desamma som i dansk rätt. SOU 2000:56 Utländska förhållanden 71 nämnda bestämmelsen gäller oavsett om gärningsmannen kan straffas för brottet eller inte. Exstinktionsprincipen gäller inte heller beträffande konstverk, antikviteter eller museiföremål som är i offentlig ägo eller tillhör en privat samling som är tillgänglig för allmänheten (2 § andra stycket). Om egendomens ägare vill framställa ett vindikationskrav mot en godtroende förvärvare, måste han göra detta uten ogrunnet opphold efter att han fått sådan kännedom att han kan göra sitt krav gällande eller han borde ha skaffat sig sådan vetskap (3 § första stycket). I fall då en godtroende förvärvare måste lämna tillbaka egendom och ägaren kan lastas för att egendomen har kommit på avvägar, har förvärvaren rätt att få ersättning för sina utgifter för inköp och förbättring. Ägaren är dock aldrig skyldig att betala mer än vad saken är värd vid återlämnandet (3 § andra stycket). Den ursprungliga ägarens vindikationsanspråk preskriberas inte. Däremot kan anspråket falla bort till följd av bestämmelserna i den norska lagen om hävd, Lov nr 1 om hevd. Den som innehaft egendomen av har rätt att behålla den, under förutsättning att han var i god tro både när han fick den i sin besittning och (2 § andra stycket och 4 §). Detsamma gäller även om det är flera som innehaft egendomen i en följd efter varandra (3 §). Hävd kan enligt norsk rätt inte bara grunda äganderätt utan även panträtt och nyttjanderätt. För annan egendom än lösöre och löpande värdepapper är hävdetiden . Bestämmelserna om godtrosförvärv i motsvarar de bestämmelser som gällde i före tillkomsten av den svenska godtrosförvärvslagen. De två lagrummen lag, 11 kap. 4 § och 12 kap. 4 § handelsbalken, om lånat och deponerat gods är utgångs- punkt för lösningen av den konflikt som uppkommer mellan den ursprungliga ägaren och den godtroende förvärvaren vid överlåtelse av egendom som obehörigen har frånhänts någon. Vid förvärv av anförtrott gods eller lösöre med återtagandeförbehåll och vid olika fall av dubbeldisposition tillämpas exstinktionsprincipen. Den ursprungliga ägaren har dock rätt att lösa tillbaka godset, om han så önskar. När det är fråga om icke anförtrodd egendom, avviker de finska bestämmelserna från de svenska. Enligt den finska strafflagens promulgationslag, SP 11 §, tillämpas vindikationsprincipen, om den ursprungliga ägaren har förlorat godset genom snatteri, stöld, rån eller Uppräkningen av brotten anses enligt doktrin och praxis vara uttömmande. Har egendomen frånhänts den ursprungliga ägaren genom något annat brott gäller således exstinktionsprincipen. Det finns inte några regler om preskription av den ursprungliga ägarens rätt till egendomen. Av den allmänna passivitetsprincipen anses dock följa att denne inte kan vänta hur länge som helst med att framställa sitt krav. har inga lagfästa regler om godtrosförvärv och inte heller någon omfattande rättspraxis i fråga om sådana tvister. Den allmänna grundsatsen synes vara att en förvärvare inte kan erhålla bättre rätt till en sak än sin fångesman, men en möjlighet till godtrosförvärv torde i vissa fall föreligga. Det förhållandet att en sak har stulits från ägaren föranleder inte någon annorlunda bedömning än om egendomen obehörigen har frånhänts ägaren på något annat sätt. har en särskild lagstiftning om hävd, Lov 46/1905 um hefd av , som ger den som har innehaft egendom med äganderättsanspråk rätt att behålla egendomen. Om flera i en följd efter varandra har innehaft egendomen, gäller sammanlagd hävdetid (3 §). Den som har fått egendomen genom ett brottsligt förfarande eller på något annat oärligt sätt kan inte få någon rätt till den på grund av hävd. Detsamma gäller om innehavaren av egendomen före hävdetidens slut får vetskap om att den har åtkommits på ett sådant sätt (2 § andra stycket). Det krävs full vetskap om att så har skett för att innehavaren skall förlora sin rätt till den. Det räcker således inte med oaktsamhet, inte ens om den är grov. Även nyttjanderätt kan förvärvas genom hävd. Möjligheten att göra godtrosförvärv av lös egendom regleras i Asjaôi- gusseadus (RT I, 1993, 39, 590), sakrättslagen, som trädde i kraft . Enligt huvudregeln får en godtroende förvärvare äganderätt till en lös sak som han förvärvar i god tro, även om överlåtaren inte var behörig att överlåta egendomen (§ 95). Förvärvaren anses ha varit i ond tro, om han visste eller borde ha vetat att överlåtaren inte var behörig att överlåta äganderätten. Den ursprungliga ägaren kan då när som helst kräva tillbaka egendomen. Äganderätt på grund av godtrosförvärv uppkommer inte vid förvärvet i de fall då det rör sig om en sak som har stulits från ägaren, förlorats eller på annat sätt har kommit ur ägarens besittning mot dennes vilja. Sådana saker kan krävas tillbaka av den ursprungliga ägaren fram till dess förvärvaren har fått äganderätt till saken genom preskription. En besittare kan genom preskription få äganderätt till en stulen sak, om han utan avbrott besitter den i god tro . Besittaren anses ha varit i god tro, om han inte vet och inte heller borde veta att hans besittning saknar laga grund eller att en annan person har större rätt till saken (§ 35). Besittning anses ske i god tro, så länge det motsatta inte har bevisats. Bevisbördan för ond tro ligger alltså på den ursprungliga ägaren. Preskription kan inte ske om förvärvaren är i ond tro, dvs. om han vid förvärvet visste eller borde veta att han inte fick äganderätt till saken eller han fick veta detta före preskriptionstidens utgång. Bestämmelser om godtrosförvärv finns i civillag , som åter trätt i kraft . Grundregeln är att en ägare bibehåller sin äganderätt, om hans egendom obehörigen skulle överlåtas till någon annan. Godtrosförvärv kan dock ske i vissa fall som anges i civillagens 1065 och 1066 §§, nämligen då det är fråga om lös egendom som en ägare frivilligt har anförtrott åt någon annan person genom lån, pant, eller förvaring. Detsamma gäller beträffande egendom som har överlämnats för transport eller bearbetning. En godtroende förvärvare kan få äganderätt till sådan egendom, även om hans fångesman inte var behörig att överlåta egendomen till honom. Som framgått är det inte möjligt att göra godtrosförvärv av stulen egendom. Möjligen skulle den allmänna preskriptionstid som gäller enligt civillagen kunna tänkas bli aktuell i dessa fall. Frågor om godtrosförvärv regleras i Civillagstiftningen, del 14, Skydd av och garantier för ägares rätt, kap. 142–148. Av denna lagstiftning följer att den ursprungliga ägaren har rätt att återfå egendom som har överlåtits olagligt. Om egendom förvärvats i god tro från en obehörig överlåtare utan att köparen visste eller borde ha vetat om den bristande behörigheten, har den rätta ägaren rätt att återfå egendomen endast om den stulits från honom, eller om han på annat sätt har förlorat besittningen av den. Om förvärvaren har fått egendomen genom gåva, har den rätta ägaren dock alltid rätt att återfå egendomen. I de fall den rätta ägaren har rätt att återfå egendomen från en godtroende förvärvare har han även rätt att få ersättning för eventuell avkastning av egendomen från den tidpunkt då förvärvaren fått vetskap om de omständigheter som gjort förvärvet olagligt. Den godtroende förvärvaren har rätt att avlägsna och behålla eventuella förbättringar som han har tillfört egendomen, om inte detta medför skador på den. I så fall har han i stället rätt till ersättning för förbättringarna. En ägare har inte rätt att återfå pengar eller värdepapper från en godtroende förvärvare. Den grundläggande regeln i anglosaxisk rätt när det gäller överförandet av rätten till lös egendom kan uttryckas i maximen nemo dat quod non habet (ingen kan ge det han inte har). Denna grundsats har kommit till uttryck i den engelska köplagen, of Goods Act 1979 kap. 54, section 21 – (1). Bestämmelsen innebär i princip att en köpare som köper något från en obehörig säljare, aldrig kan få bättre rätt till godset än den som säljer. Det finns flera undantag från denna huvudregel (se SOU 1984:16 s. 119 ff.). Av intresse i fråga om stöldgods var främst den tidigare gällande regeln att den som i god tro köpte egendom på en s.k. market overt fick äganderätt till det köpta, även om säljaren inte var behörig att överlåta egendomen, t.ex. på grund av att det var fråga om stöldgods. Regeln härstammade från medeltiden och byggde på tanken att eftersom den som ville sälja något i princip var hänvisad till att göra detta på den lokala marknaden, så var det också möjligt för den som hade blivit bestulen eller obehörigen frånhänd sin egendom på annat sätt att återfinna den förlorade egendomen genom att leta på marknaden. Det ansågs vara hans skyldighet att göra detta. Om han misslyckades med att återfinna sin egendom, kunde en köpare, som inte kände till att egendomen hade frånhänts den rätta ägaren, förvärva äganderätten till det köpta. Regeln om market overt avsåg från början endast lokala marknader, men kom med tiden att gälla även vid inköp i när City fick tillstånd att ha permanenta marknader. Eftersom handeln numera är begränsad till marknader eller , ansågs de praktiska skälen för regeln om market overt inte längre föreligga. Den upphävdes genom of Goods (Amendment) Act 1994. En ägares möjlighet att återfå stulen egendom från den som har förvärvat den i god tro begränsas dock genom den s.k. Limitation Act 1980, av vilken det följer att en sådan talan måste väckas senast från det att han ursprungligen frånhändes egendomen (kap. 58, part I, 4.) Enligt fransk rätt ger besittning till lösöre presumtion för ett rättmätigt innehav, la possession vaut titre (Code civil artikel 2279). Den som har förlorat eller blivit bestulen på ett föremål, har emellertid enligt den nämnda bestämmelsen rätt att vindicera föremålet. Han måste dock göra sitt krav gällande , räknat då förlusten eller stölden skedde. Efter denna tidsfrist upphör rätten att kräva tillbaka det stulna från en godtroende förvärvare. Om den godtroende förvärvaren har köpt stulet eller förlorat gods på en mässa, en marknad, en offentlig auktion eller hos en handlare som handlar med detta slags varor, måste den ursprungliga ägaren betala lösen för att få tillbaka sin egendom. Lösenbeloppet skall motsvara vad innehavaren har betalat (Code civil artikel 2280). Enligt den grekiska civillagen kan en förvärvare få äganderätt till lös egendom genom hävd, även om han har förvärvat egendomen från någon som inte var behörig att överlåta den. Förutsättningen är att förvärvaren var i god tro när han fick egendomen i sin besittning och att han därefter innehaft egendomen . Med god tro avses i sammanhanget att förvärvaren utan att vara grovt oaktsam har uppfatt- ningen att han genom förvärvet har fått äganderätt till egendomen (artikel 1041–1044). Förvärvarens rätt till egendomen kvarstår, även om hans goda tro upphör efter det han fått egendomen i sin besittning. Om en godtroende förvärvare måste lämna ifrån sig egendomen till den rätta ägaren före hävdetidens utgång, har han i viss omfattning rätt till ersättning för de kostnader egendomen förorsakat honom under innehavet (artikel 1100–1103). Även om grundprincipen sägs vara, att stulen och borttappad egendom inte kan bli föremål för godtrosförvärv (artikel 1038), är undantagen från denna grundprincip omfattande, eftersom pengar och icke-registrerad egendom kan godtrosförvärvas liksom all egendom som säljs på en offentlig auktion eller på en marknad (artikel 1039). I den italienska rätten erkänns godtrosförvärv av lösa saker som en huvudprincip, oberoende av om det är fråga om anförtrodd eller icke anförtrodd egendom. Den som förvärvar lösöre från någon annan än den rätta ägaren får äganderätt till saken, om han är i god tro när saken lämnas över till honom (Codice civile artikel 1153). Frågan om godtrosförvärv kan ske genom gåva är föremål för olika uppfattningar i den italienska doktrinen. Den som besitter egendomen utan att veta att han kränker någon annans rättighet anses vara i god tro. God tro anses inte kunna föreligga vid grov vårdslöshet. Förvärvaren behöver bara vara i god tro vid själva besittningsövergången, men inte under det fortsatta innehavet av saken (artikel 1147). I fråga om registrerade lösa saker och universalita di mobili uppkommer äganderätt på grund av godtrosförvärv inte vid traditionen av egendomen, utan först sedan en viss hävdetid har gått ut. En överlåtelse av lösa saker som skall registreras (främst bilar och andra motorfordon, båtar och flygplan) får enligt italiensk rätt sakrättslig verkan först genom inskrivning i ett offentligt register. Med universalita di mobili avses ett flertal saker som inte hänger samman fysiskt, men har samma ägare och fyller en gemensam funktion. Som exempel kan nämnas en hjord, ett bibliotek eller en konstsamling. hävdetid får den, som gjort ett förvärv från en obehörig överlåtare, äganderätt till egendomen, även om förvärvet skett i ond tro (artikel 1161). I fråga om registrerade lösa saker får en godtroende förvärvare, som har förvärvat egendomen från den rätta ägaren, äganderätt till egendomen efter en hävdetid , under förutsättning att fångeshandlingen registrerats (artikel 1162). Har förvärvet inte skett från rätt ägare eller om fångeshandlingen inte registrerats är hävdetiden Har förvärvet gjorts i ond tro gäller den ovan angivna hävdetiden . För universalita di mobili är hävdetiden , men om god tro, överlåtelse av äganderätt och tradition föreligger, begränsas hävdetiden till . Någon rätt för en ursprunglig ägare, som obehörigen har frånhänts sin egendom, att lösa tillbaka den från en godtroende förvärvare finns inte i italiensk rätt. De nederländska reglerna om godtrosförvärv återfinns i civillagen, Burgerlijk Wetboek (BW), som trädde i kraft . Huvudregeln om exstinktiva godtrosförvärv återfinns i artikel 3:86. En överlåtelse av äganderätt eller begränsad sakrätt från en obehörig överlåtare är giltig under förutsättning att överlåtelsen sker mot vederlag och förvärvaren är i god tro. En ytterligare förutsättning är att tradition av egendomen har skett (artikel 3:90, 91 eller 93). Godtros- förvärv kan ske av lösöre, annan oregistrerad egendom och löpande skuldebrev (artikel 3:86). Även s.k. registeregendom kan emellertid godtrosförvärvas, om ett förvärv är ogiltigt på grund av fel eller ofullständigheter i registren eller om bristen i överlåtarens behörighet att överlåta egendomen inte har framgått av registren. Har ett godtrosförvärv ägt rum, föreligger ingen lösenrätt för den ursprungliga ägaren. En ursprunglig ägare har, oberoende av förvärvarens goda tro, rätt att vindicera stulen egendomen, om han gör sitt anspråk gällande från stölden (artikel 3:86). Någon skyldighet att betala lösen föreligger inte. Vindikationsrätt beträffande stulen egendom föreligger dock inte, om en konsument i god tro har köpt den stulna egendomen i en butik, som är belägen i en fastighet och sysslar med handel med det aktuella egendomsslaget. Någon vindikationsrätt föreligger inte heller i fråga om stulna pengar eller löpande skuldebrev (artikel 3:86). I de undantagsfall godtrosförvärv har skett av registeregendom föreligger inte någon vindikationsrätt för den ursprungliga ägaren. Med god tro avses att förvärvaren inte kände till eller borde ha känt till överlåtarens bristande behörighet (artikel 3:11). Den som påstår ond tro anses i allmänhet ha bevisbördan för detta påstående (artikel 3:118). Den nederländska lagstiftningen innehåller även en regel om skyldighet för förvärvaren att kunna lämna upplysningar om sin Den som från förvärvet uppmanas att identifiera överlåtaren, skall utan dröjsmål kunna ge en sådan upplysning som är tillräcklig för att spåra denne. Det räcker dock att förvärvaren lämnar sådan information som kunde anses vara tillräcklig vid förvärvet (artikel 3:87). Om han inte kan fullgöra sin upplysningsskyldighet, kan han inte heller göra ett godtrosförvärv med stöd av huvudregeln i artikel 3:86. Det beskrivna stadgandet är inte tillämpligt vid förvärv av pengar. En ägares rätt att få tillbaka egendom, som obehörigen har frånhänts honom, preskriberas oberoende av förvärvarens onda eller god tro (artikel 3:105 och 3:306). Därmed får förvärvaren äganderätten till egendomen. Enligt polsk rätt är den grundläggade regeln att ett avtal om överlåtelse av äganderätt inte får någon sakrättslig verkan, om den som överlåter egendomen inte är behörig att göra detta. Förvärvaren kan dock enligt Civilbalken (CB) artikel 169 § 1 få äganderätt om han inte var i ond tro vid förvärvet (nr 16:93 av med senare ändringar). God tro anses utesluten inte bara då förvärvaren är medveten om att överlåtaren inte är behörig att förfoga över egendomen, utan även då den bristande insikten beror på oaktsamhet. Regeln om godtrosförvärv har i sin tur ett undantag (CB artikel 169 § 2). När det gäller egendom som är borttappad, stulen eller som ägaren har förlorat på annat sätt, får förvärvaren äganderätt till egendomen först efter att en tidsfrist har löpt ut. Tidsfristen räknas med utgångspunkt från den tidpunkt då borttappandet, stölden eller förlusten skedde. För att kunna göra ett exstinktivt fång i dessa fall, måste förvärvaren vara i god tro, inte bara vid förvärvet utan också vid tidsfristens utgång. Beträffande pengar, innehavarpapper och egendom som har förvärvats på offentlig auktion eller i samband med ett exekutivt förfarande, gäller inte den beskrivna regeln om tidsfrist. Den som har förlorat rätten till egendomen på grund av någon annans godtrosförvärv har inte rätt att återfå den mot lösen. I sammanhanget kan nämnas att godtrosförvärv endast kan göras av sådan egendom som kan förekomma i den vanliga handeln. Det går alltså inte att genom godtrosförvärv få äganderätt till egendom som endast får ägas av staten, såsom exempelvis militära vapen eller guldtackor. trädde en ny civillag i kraft i . I lagen finns bl.a. bestämmelser om vad som skall anses vara personlig egendom och om hur äganderätt till sådan egendom uppkommer. All egendom, som inte enligt en uppräkning i artikel 130 utgör fast egendom, anses vara personlig egendom. Äganderätt till sådan egendom kan uppkomma bl.a. genom förvärv från ägaren, men i vissa fall även från en annan överlåtare än denne (artikel 218). Bestämmelser av betydelse i samband med godtrosförvärv finns i artiklarna 301–306. Som huvudregel har en ägare rätt att på begäran få tillbaka egendom, som obehörigen har frånhänts honom. Den som i god tro förvärvar egendom från någon som saknar rätt att överlåta den, kan göra ett godtrosförvärv. Med god tro avses i sammanhanget att förvärvaren inte kände till eller kunde känna till överlåtarens bristande behörighet. Ägaren har dock rätt att från en godtroende förvärvare få tillbaka egendom, som har stulits eller frånhänts honom mot hans vilja på något annat sätt. Detsamma gäller om egendomen obehörigen har frånhänts någon, som han har anförtrott den åt. Ägaren måste dock göra sitt krav gällande genom att väcka vindikationstalan vid domstol från det han fick kännedom om förlusten. Civillagen anger inte den närmare innebörden av att frånhändandet på angivet sätt har skett mot innehavarens vilja. Härmed torde bl.a. avses att frånhändandet har skett med våld eller utan innehavarens vetskap. Ägaren har, oberoende av hur egendomen har frånhänts honom, inte någon vindikationsrätt från en godtroende förvärvare när det är fråga om pengar eller innehavarpapper. När en godtroende förvärvare är skyldig att lämna tillbaka egendom till ägaren, kan han vara berättigad till ersättning för vissa kostnader som egendomen har medfört. Några särskilda bestämmelser angående möjligheten att göra godtrosförvärv i den reguljära handeln finns inte. I artikel 234 finns allmänna bestämmelser om preskription. Om någon i god tro, öppet och utan avbrott besitter ett föremål, får han äganderätt till föremålet. Vid beräkningen av preskriptionstiden får han tillgodoräkna sig även den tid hans fångesman har innehaft egendomen. En förvärvare kan dock aldrig genom hävd bli ägare till ett föremål före den tidpunkt då ägarens ovan nämna vindikationsfrist har gått ut. I Schweizerisches Zivilgesetzbuch, den schweiziska civillagboken, stadgas att den som i god tro förvärvar äganderätt eller en begränsad sakrätt till lösöre har rätt att behålla saken, även om hans fångesman inte hade rätt att överlåta godset (artikel 933). Inte heller är en godtroende förvärvare skyldig att lämna tillbaka pengar eller innehavarpapper, som ofrivilligt kommit ur den tidigare innehavarens besittning (artikel 935).