sou · GOB399d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Kollegium består av en mindre grupp av plenum valda domare, domstolschefen och chefen för den administrativa avdelningen. Utöver ledamöterna av kollegium har företrädare för personalen i regel rätt att vara närvarande när kollegiet sammanträder. Dessa företrädare har rätt att yttra sig, men ingen rätt att delta i beslutsfattandet. I de fall det inte är plenum eller kollegium som skall avgöra ett ad- ministrativt ärende ankommer det på domstolschefen eller chefen för den administrativa avdelningen eller den eller dem beslutsbefogenheten delegerats till att besluta i frågan. I vissa fall kan administrativa beslut fattas på avdelning. 4.3.4Administrativt beslutsfattande i tingsrätter och länsrätter Administrativa ärenden avgörs av tingsrätten eller länsrätten i plenum eller kollegium, av lagmannen eller på avdelning. Plenum skall finnas i samtliga domstolar utom i . Kollegium skall finnas i och tingsrätter samt i länsrätterna i och län. Plenum består av lagmannen som ordförande samt alla som är eller har tidsbegränsad anställning som rådman, fastighetsråd (fastighets- domstolarna), miljöråd (miljödomstolarna), assessor (länsrätten), tings- eller länsrättsfiskal. Kollegium består av lagmannen som ordförande, i tingsrätt två eller tre chefsrådmän och i länsrätt en eller två chefs- rådmän samt chefen för domstolens administrativa enhet. De ledamöter som är chefsrådmän skall ha en personlig ersättare som träder in vid förfall för ledamoten. Även ersättaren skall vara chefsrådman. Leda- möterna och ersättare utses av plenum och skall vara anställda hos och tjänstgöra i domstolen. De utses för högst i sänder. I plenum avgörs viktigare frågor om domstolens organisation eller arbetsformer, arbetsordningen, yttranden i lagstiftningsfrågor, förslag till DV i fråga om anslagsframställningar och de frågor som lagmannen hänskjuter till plenum. I de domstolar där det finns kollegium avgörs dessa frågor i stället av kollegiet. Lagmannen kan även hänskjuta frågor till kollegiet. Om domstolen är indelad i avdelningar får lagman- nen besluta att ärenden som avser yttranden i lagstiftningsfrågor i stället skall avgöras på en avdelning eller i den sammansättning som lagmannen bestämmer. I ärenden som handläggs i plenum eller i kollegium är domstolen beslutför när minst hälften av de ledamöter som skall delta är närva- rande. Om ärendet är av större vikt bör om möjligt samtliga ledamöter närvara. I lagmannens frånvaro får ett ärende avgöras endast i de fall ärendet inte tål uppskov. Ärenden som inte skall avgöras i plenum eller i kollegium eller på avdelning avgörs av lagmannen. Lagmannen har härvid vissa möjlig- heter att delegera beslutsbefogenheten. Lagmannen kan även hänskjuta sådana ärenden till kollegium eller, vid en domstol som har plenum men inte kollegium, till plenum. Ledningsstrukturen vid skiljer sig åt från övriga underrätter (se avsnitt 4.3.7). 4.3.5Administrativt beslutsfattande i hovrätter och kammarrätter Administrativa ärenden avgörs även i dessa domstolar i plenum eller i kollegium, av domstolschefen (presidenten) eller på avdelning. Plenum består av presidenten som ordförande, lagmännen, råden, assessorerna och de adjungerade ledamöter som har förordnats samt chefen för den administrativa enheten. I plenum ingår också alla av regeringen anställda lagmän eller råd tillika vice ordförande. Vidare ingår vid hovrätterna fastighetsråden och miljöråden () i plenum. Fastighetsråden ingår dock endast i plenum i den hovrätt där deras tjänstgöring företrädesvis är förlagd. Kollegium består av presidenten som ordförande, en eller flera lag- män – i hovrätt högst fyra och i kammarrätt högst tre – samt chefen för den administrativa enheten. För varje annan ledamot än presidenten och chefen för den administrativa enheten skall, liksom i tingsrätterna och länsrätterna, finnas en personlig ersättare. Denne skall vara en eller, om en sådan inte finns att tillgå, ett råd som är vice ordförande på avdelning. Ledamöter och ersättare skall vara anställda hos och tjänstgöra i domstolen. De utses för högst i sänder av plenum. En avdelnings sammansättning vid avgörande av ett administrativt ärende bestäms av domstolen. Ärenden som hänskjutits dit av kollegiet, liksom vilka som skall vara ledamöter i kollegiet, avgörs i plenum. I kollegium avgörs ärenden som avser viktigare frågor om domstolens organisation eller arbetsfor- mer, frågor om ändringar av större vikt i den judiciella indelningen (hovrätterna), andra organisationsfrågor som är av större vikt för rättsvården, förslag till DV i fråga om anslagsframställningar, frågor om godkännande för anställning av assessorer eller fiskaler samt andra anställningsfrågor av större betydelse, förordnande som ledamot i dom- stolen för någon som inte har haft ett sådant förordnande förut och som inte är hovrättsfiskal respektive kammarrättsfiskal, annat skiljande från anställningar och uppdrag än avskedande samt frågor som presidenten hänskjuter till kollegiet. Kollegiet får till plenum hänskjuta frågor om domstolens organisation eller arbetsformer, förslag avseende anslags- framställningar och frågor om annat skiljande från anställning eller uppdrag än avskedande. Ärenden som avser yttranden i lagstiftningsfrågor eller liknande handläggs i den sammansättning domstolen bestämmer. Om möjligt bör presidenten delta i avgörandena av sådana ärenden. Ärenden som inte skall avgöras i plenum eller i kollegium eller på avdelning avgörs av presidenten. Denne har dock vissa delgerings- möjligheter och kan även besluta att hänskjuta ett ärende till kollegiet eller till en avdelning. Reglerna om beslutförhet m.m. i plenum och i kollegium motsvarar de som gäller för tingsrätt och länsrätt. 4.3.6Administrativt beslutsfattande i och Regeringsrätten Även i de högsta domstolarna avgörs administrativa ärenden av dom- stolen i plenum eller i kollegium. Vidare avgörs dessa ärenden av dom- stolens ordförande eller av kanslichefen. I Regeringsrätten finns även möjlighet att avgöra sådana ärenden på en avdelning. Plenum kan i de högsta domstolarna ha olika betydelser. Domstolen kan nämligen även avgöra mål i plenum. Plenum när det gäller hand- läggningen av de administrativa ärendena består av justitieråden respektive regeringsråden samt domstolens kanslichef. Kollegium består av domstolens ordförande, tre andra justitieråd respektive regeringsråd som utses särskilt och kanslichefen. Högsta domstolens respektive Regeringsrättens ordförande är ordförande i För varje annan ledamot än denne och kanslichefen skall finnas en personlig ersättare, som träder in när ledamoten har förhinder. De ledamöter som skall utses särskilt och deras ersättare utses för högst i sänder. De utses av domstolens ledamöter i plenum. I plenum beslutas vidare om riktlinjer för avdelningarnas samman- sättning, ledamöternas tjänstgöring och ordningen för handläggning av målen. Där avgörs även ärenden som hänskjutits dit av kollegiet eller domstolens ordförande. I kollegium avgörs ärenden som avser viktigare frågor om dom- stolens organisation eller arbetsformer som inte avgörs i plenum, rikt- linjer för beredningen av mål och fördelningen av dessa på rotlarna samt för revisionssekreterarnas respektive regeringsrättssekreterarnas tjänstgöring, förslag till DV i fråga om anslagsframställningar, anställ- ningar som revisionssekreterare än i de fall kollegiet inte tidigare beslutat om anställningen eller den sammanlagda tiden överstiger (), anställning av regerings- rättssekreterare (), annat skiljande från anställningar och uppdrag än avskedande samt frågor som domstolens ordförande hänskjuter till kollegiet. Kollegiet har möjlighet att hänskjuta ärendena till plenum. Ärenden som inte skall avgöras i plenum eller i kollegium eller, för Regeringsrättens vidkommande, på avdelning avgörs av domstolens ordförande, om de är av sådan vikt att ordföranden bör avgöra dem eller ordföranden av annat skäl förbehållit sig beslutanderätten. Domstolens ordförande får hänskjuta ärenden till kollegiet. Ärenden som avser yttranden i lagstiftningsfrågor och som inte är sådana att de bör handläggas i kollegium får hänskjutas till plenum. Övriga ärenden avgörs av kanslichefen. Även i dessa två domstolar finns möjligheter till delegering av beslutanderätten från kanslichefen till annan anställd. Beslutförhetsreglerna motsvarar de som gäller tingsrätterna och länsrätterna. När ärendena är av större vikt bör samtliga ledamöter vara närvarande. När ordföranden i eller i Regeringsrätten är frånvarande får det varken fattas beslut som är av större vikt och som kan anstå utan olägenhet eller utan ordförandens medgivande vidtas åtgärder som rubbar eller ändrar föreskrifter som domstolen har meddelat eller riktlinjer som domstolen har beslutat. 4.3.7 Särskilt om och dess organisation är med sina ca 450 anställda, varav ca 100 domare, den i särklass största domstolen i . Domkretsen (för ordinära brott- och tvistemål) omfattar bl.a. landets huvudstad och tingsrätten har det största befolkningsunderlaget bland landets tings- rätter. Tingsrättens verksamhet bedrivs i två byggnader, dels i Råd- huset, dels i tingshuset i kvarteret . Enligt den nya organisa- tionsplanen skall tingsrätten vara indelad i tio dömande avdelningar. Ledningsstrukturen vid skiljer sig från den som förekommer vid landets övriga tingsrätter. uppdrog regeringen åt Statskontoret att utreda vissa organi- satoriska frågor m.m. rörande . I den promemoria som låg till grund för uppdraget påpekades att effektiviteten vid satts i fråga bl.a. därför att tingsrätten genomsnitt- ligt sett avgjorde färre mål per domare än andra tingsrätter. Andra problem som angavs var att ledningen var alltför involverad i operativa frågor och gavs för lite tid till mer långsiktigt arbete samt att beslut- strukturen med kollegium försvårade genomförandet av förändringar som ansågs krävas. En del av uppdraget avsåg avdelningsorganisatio- nen på brottmålssidan. Den andra huvuddelen i regeringsuppdraget var ledningsfrågan. Uppdraget som utfördes i samarbete med och i samråd med DV redovisades i Statskontorets rapport (1990:33) – en organisationsöversyn. Mot bakgrund av de överväganden som gjorts i Statskontorets rapport och de ändringar som däri föreslogs beslutade regeringen om vissa organisatoriska förändringar vid . Beslutet innebar att antalet avdelningar minskades från 18 till 14, att det förutom en chefsrådman vid var och en av avdelningarna får finnas två chefsrådmän för samordnande uppgifter samt att plenum och kollegium avskaffades vid tingsrätten. Avskaffandet av plenum och kollegium medförde att befogenheten att fatta de beslut som tidigare fattats av de kollegiala beslutsorganen överfördes till lagmannen. Överförandet av befogenheter från plenum respektive kollegium till domstolschefen motiverades med att man ville ha en ordning där myndighetschefens ledningsansvar motsvarades av korresponderande För att kunna ta tillvara de samlade resurserna vid tingsrätten och se till att de samverkade på ett fruktbart sätt sågs det som nödvändigt att den centrala ledningen fick vittgående beslutsbe- fogenheter och en uppbyggnad som främjade ett snabbt beslutsfattande. I anslutning till regeringens beslut införde tingsrätten genom egna beslut vissa administrativa förändringar. Tingsrätten inrättade en led- ningsgrupp som beredningsorgan för lagmannen. Ledningsgruppen bestod av – förutom lagmannen – de båda samordnande chefsrådmän- nen (en samordnare för brottmålsavdelningarna och en samordnare för tvistemålsavdelningarna), chefsrådmannen för ärendeavdelningen samt kanslichefen. Som stöd för de båda samordnande chefsrådmännens verksamhet inrättades för var och en av dem ett samordningskansli. Ärendeavdelningen utgjorde ett särskilt samordningsområde med biträde av samordningskansliet på tvistemålssidan. Efter organisations- förändringen delegerades visst budgetansvar till de samordnande chefsrådmännen och chefsrådmannen för ärendeavdelningen. Vid en utvärdering av organisationsförändringarna som gjordes i DV:s regi (DV Rapport 1995:4) visade det sig att tingsrättens led- ning, den dåvarande lagmannen och kanslichefen, var positiva till or- ganisationsförändringen som de ansåg hade bidragit till en positiv pro- duktivitetsutveckling i tingsrätten. De samordnande chefsrådmännen bedömdes ha säkerställt att resurserna inom och mellan avdelningarna kunnat utnyttjas bättre. Lagmannen ansåg att den nya ledningsorgani- sationen medfört att verksamheten blivit mera förutsägbar och plane- ringsbar. De samordnande chefsrådmännen avlastade lagmannen, vilket bidrog till att tingsrättens ledning kunde arbeta mera långsiktigt . Bland chefsrådmännen och delar av domarkåren i övrigt var där- emot reaktionerna inte lika positiva. Det var främst inrättandet av de samordnande chefsrådmansposterna som mötte motstånd. Kritiken gick ut på bl.a. att man uppfattade de samordnande chefsrådmännens till- komst som en ny organisatorisk nivå, vilket ansågs betungande. Andra menade att samordningsfunktionen i och för sig var bra, men att den formella positionen för de samordnande chefsrådmännen blev för svag, flera av den administrativa enhetens funktioner borde ha förts över till samordningskanslierna för att ge dessa tillräcklig tyngd. Viss kritik riktades även mot avskaffandet av plenum och kollegium som besluts- organ. Kritiken i sistnämnda avseende bestod i bl.a. att domarnas in- flytande över och kännedom om tingsrättens gemensamma lednings- De som hävdade detta ansåg att kollegiet var en demo- kratisk instans som möjliggjorde samverkan och förankring av föränd- ringar hos domarna. Det fanns emellertid andra som menade att kolle- giet fungerade dåligt, att chefsrådmännen inte hade grepp om tings- rättens totala verksamhet och därför inte var skickade att fatta beslut. Bland kanslipersonalen var inställningen till organisationsföränd- ringarna som helhet mer positiv. Över lag uttrycktes härifrån en positiv inställning till vad man tolkade som en decentralisering genom vilken ansvar och befogenheter fördes närmare avdelningarna. Uppdelningen av samordningen mellan brottmål och tvistemål upplevdes emellertid ha blivit så strikt att den ansågs ha medfört svårigheter att flytta perso- nal och kommunicera mellan de båda verksamhetsområdena. Vid DV:s utvärdering kunde konstateras att tingsrätten ökat sin pro- duktivitet betydligt . Med i huvudsak oförändrade resurser och med en relativt sett liten förändring av den genomsnittliga svårighetsgraden av målen, hade antalet avgjorda tviste- och brottmål ökat väsentligt, i vart fall . Verkets slutsats blev att organisationsförändringar sannolikt i väsentlig grad bidragit till den positiva produktivitetsutvecklingen. Slutsatsen var inte oomstridd. Den accepterades inte av t.ex. . Trots den kritik som riktats mot delar av den nya organisationen fanns det, enligt DV:s uppfattning, inte tillräckliga skäl att överväga en övergång till en ny ledningsorganisation eller en återgång till den gamla. Verket påpekade dock att det inom den organisatoriska ram som regeringen lagt fast fanns en betydande frihet för tingsrätten att utforma sin inre organisation. Enligt verkets uppfattning borde tingsrätten mot bakgrund av den kritik som framkommit bl.a. undersöka hur chefsråd- männens inflytande över de övergripande ledningsfrågorna kunde öka. Vidare borde de samordnande chefsrådmännens arbetsuppgifter konti- nuerligt ses över samt formerna för de avdelningsindelade chefsråd- männens inflytande inom respektive samordningsområde särskilt upp- märksammas. Verket pekade också på att de samordnande chefsråd- männen i större utsträckning kunde behöva ta ansvar för att få till stånd en diskussion mellan chefsrådmännen om rutin- och praxisfrågor inom respektive samordningsområde. Eventuella tendenser till att två led- ningsnivåer uppstod i tingsrättens ledning borde, enligt DV, motverkas. Enligt verket fanns det även synpunkter som lämnats som tydde på att ökad samverkan och kontakt mellan de båda samordningsområdena borde uppmuntras. I en ny enkät som utfördes av (SOU 1998:135 s. l5l f. samt bilaga 5) framkom att flertalet av de avdel- ningsindelade chefsrådmännen fortfarande ansåg att den centrala led- ningsfunktionen inte var lämpligt utformad. Bland övriga personal- grupper var meningarna mer delade. Den kritik som framfördes gick i huvudsak ut på att ledningen syntes för lite ute på avdelningarna och att den inte höll tillräckligt god kontakt med den dömande verksamheten. Opinionen för en återgång till mer kollektiva ledningsformer tycktes däremot inte vara särskilt stark. Ett par av chefsrådmännen gav dock uttryck för att det inte var särskilt lämpligt att en domstol leds som ett enrådighetsverk. Synen på systemet med samordnande chefsrådmän tycktes ha blivit positivare sedan DV:s utvärdering. En majoritet av de anställda ansåg att systemet fungerade bra eller i vart fall tillfreds- ställande. Flertalet av de avdelningsindelade chefsrådmännen var emellertid fortfarande negativa till organisationsreformen. Även om en mindre grupp ansåg att de samordnande chefsrådmännen utgjorde en onödig mellannivå mellan chefsrådmännen och lagmannen avsåg kriti- ken inte främst systemet som sådant utan mer det sätt det fungerade på. Bl.a. framhölls att beslutsvägarna var oklara och att samordningsfunk- tionen inte utnyttjades eller fungerade dåligt då det gällde fördelningen av resurser och arbetsuppgifter mellan avdelningarna. Personalen var över lag positiv till hur ledningsfunktionen utformats på avdelnings- nivå. Den kritik som ändå framfördes gick ut på bl.a. att chefsrådmän- nen borde ha större beslutanderätt i vissa ekonomiska frågor. Enstaka röster höjdes även för inrättandet av en befattning som vice chefsråd- man på varje avdelning. En majoritet ansåg att informationsutbytet mellan den centrala ledningen och avdelningarna fungerade i vart fall tillfredsställande, medan man menade att det fungerade mindre bra mellan avdelningarna. Man ansåg att de samordnande chefsrådmännen borde vidta åtgärder för att förbättra kommunikationen mellan avdel- ningarna. Produktivitetsundersökningen som gjordes av visade att när det gäller antalet avgjorda mål per domare låg väl till i förhållande till övriga tingsrätter, sedan hänsyn tagits till att tingsrätten har att handlägga fler omfattande och komplicerade mål än andra tingsrätter. När det gäller produktiviteten mätt som kostnad per avgjort mål visade emellertid statistiken att tings- rätten fått ökade kostnader. Det framhölls dock att statis- tiken i den delen inte tog hänsyn till målens svårighetsgrad, vilket för- svårade en jämförelse med övriga tingsrätter. Beträffande produktivi- tetsutvecklingen var det mest slående hur nära förändringarna i antalet avgjorda mål per domare följde förändringarna i antalet inkomna mål per domare. Detta var i och för sig inget som var unikt för , men det förhållandet att siffrorna för inkomna respektive avgjorda mål låg så nära varandra trots de stora organisatoriska förändringarna som skett vid tingsrätten gjorde att det framstod som något mera tveksamt om 1991 års omorganisation haft den direkta påverkan på produktiviteten som tidigare antagits. Det behöver emellertid inte innebära att organisationsförändringen inte haft en positiv betydelse för produktiviteten vid tingsrätten. Införandet av en samordningsfunktion har enligt tingsrättens ledning inneburit att möjligheterna att omdisponera resurser inom domstolen förbättrats. God resurshushållning förutsätter emellertid inte enbart att arbetsuppgifterna är jämnt fördelade utan också att medarbetarna arbe- tar med rätt uppgifter och på rätt sätt. Den förstärkta ledningsfunktio- nen som reformen innebar har medfört att den centrala ledningen fått tid att gripa sig an ett ambitiöst metodutvecklingsarbete – det s.k. – vilket syftar till att effektivisera arbetet vid tings- rätten genom bl.a. utökad delegering. Den delegation som gäller i administrativa frågor kan be- skrivas enligt följande. De samordnande chefsrådmännen utövar inom sitt respektive verksamhetsområde och i samråd med chefsrådmännen på avdelningarna de funktioner som enligt verksförordningen annars åvilar lagmannen i egenskap av myndighetens chef. De samordnande chefsrådmännen ansvarar för lönebudgeten liksom de flesta frågor som rör förflyttningen av personal mellan avdelningar. Medlen för övriga förvaltningskostnader hanteras i huvudsak centralt. De samordnande chefsrådmännen får besluta i personal- och ekonomiadministrativa ärenden i den utsträckning som lagmannen bestämmer. Vidare svarar de samordnande chefsrådmännen tillsammans med lagmannen för övergripande informations- och utbildningsfrågor. De avdelnings- indelade chefsrådmännen har att efter samråd med kansliföreståndare och annan berörd personal planlägga avdelningens arbete. Utvecklingen mot en ordning där strategiska beslut fattas centralt men de flesta operativa besluten tas på lägre nivåer har gått vidare inom tingsrätten. Inom ram ser tingsrätten över om ytterligare beslutsbefogenheter kan delegeras till avdelningarna. Av domstolarnas instruktioner följer att ordförande i eller Regeringsrätten, president i hovrätt eller kammarrätt samt i tingsrätt eller länsrätt är administrativ chef för respektive domstol. Vidare framgår av instruktionerna att vissa delar av verksförordningen, bl.a. 6-8 §§, gäller för domstolarna. Domstolscheferna likställs då med myndighetschefer. I dessa paragrafer föreskrivs följande. 6 § Myndighetens chef ansvarar för myndighetens verksamhet. 7 § Myndighetens chef skall se till att verksamheten bedrivs författnings- enligt och effektivt. 1.hushålla väl med statens medel, 2.verka för att myndigheten genom samarbete med andra myndigheter och på annat sätt tar till vara de fördelar som kan vinnas för staten som helhet, 3.fortlöpande följa upp och pröva den egna verksamheten och kon- sekvenserna av de författningsföreskrifter och särskilda beslut som rör verksamheten samt vidta de åtgärder som behövs, 4.beakta de krav som ställs på verksamheten när det gäller totalförsvaret, regionalpolitiken, en ekologiskt hållbar utveckling, jämställdheten mellan kvinnor och män samt integrationspolitiken, 5.se till att allmänhetens och andras kontakter med myndigheten under- lättas genom en god service och tillgänglighet, genom information och genom ett klart och begripligt språk i myndighetens skrivelser och be- slut, 6.se till att myndighetens organisation är utformad så att redovisningen, medelsförvaltningen och förvaltningen av övriga tillgångar samt myn- dighetens verksamhet i övrigt kontrolleras på ett betryggande sätt. 8 § Myndighetens chef ansvar för myndighetens arbetsgivarpolitik. 1.företräda myndigheten som arbetsgivare, 2.i samverkan med andra myndighetschefer utveckla och samordna den statliga arbetsgivarpolitiken, 3.se till att de anställda är väl förtrogna med målen för verksamheten, 4.skapa goda arbetsförhållanden och ta till vara och utveckla de anställdas kompetens och erfarenhet. Det finns även särskilda krav på domstolschefen när det gäller dömande verksamhet. i tingsrätt eller länsrätt skall enligt dom- stolsinstruktionerna ha en egen rotel såvida inte särskilda skäl före- ligger mot detta. Vidare framgår av instruktionerna att eller chefsrådman i tingsrätt eller länsrätt samt president i hovrätt eller kammarrätt bör delta i avgörandet av mål eller ärende om det finns sär- skilda skäl till det med hänsyn till målets eller ärendets art. En hov- rättspresident bör även delta i avgörandet av mål som tas upp av hov- rätten som första domstol. 4.4.2Olika chef- och ledarskap i domstol Det finns totalt ca 130 domstolschefer i . För lagmän i tingsrätt eller länsrätt ser chefsrollen mycket olika ut beroende på bl.a. domstolens storlek, geografiska läge etc. Störst är kanske skillnaderna mellan de olika tingsrätterna.