sou · GOB356d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Utformningen av en regel om vindikation 91 Till skillnad från vad som har gällt för tidigare utredningar om godtrosförvärv har i direktiven till denna utredning klart uttalats att utredningen skall föreslå regler som innebär att den ursprungliga ägaren skall ha rätt att utan lösen få tillbaka egendom som har stulits från honom (dir. 1998:95 s. 1). Införandet av en vindikationsregel i enlighet med direktiven innebär en genomgripande förändring av en förvärvares möjligheter att få äganderätt till egendom som har förvärvats i god tro. Utredningen har därför övervägt om detta bör föranleda en helt ny lagstiftning om förvärv i god tro. Under arbetets gång har utredningen emellertid funnit att detta inte har varit erforderligt och har därför endast föreslagit ändringar i den nuvarande godtrosförvärvslagen. 7Utformningen av en regel om vindikation Enligt direktiven skall utredningen utgå från den redovisning av svenska och utländska förhållanden och de överväganden som gjordes i betänkandet Godtrosförvärv av lösöre?, SOU 1995:52. Sammanfattningsvis har utredningen kommit fram till att en särregel om vindikation, som alltså skall gälla oberoende av förvärvarens goda tro, bör omfatta egendom som har frånhänts ägaren genom att någon olovligen tagit den eller tilltvingat sig den genom s.k. råntvång. 7.1Egendom som bör omfattas av en vindikationsregel Utgångspunkten är enligt direktiven att exstinktionsprincipen även i fortsättningen skall tillämpas när ägaren inte har blivit av med egendomen genom brott men att särregler skall gälla för stöldgods och egendom som bör jämställas med stöldgods, vilket överensstämmer med lagstiftningen i många andra europeiska länder. 92 Utformningen av en regel om vindikation 7.2All egendom som har frånhänts en ägare genom brott bör inte jämställas med stöldgods Vad utredningen inledningsvis haft att ta ställning till är vilken egendom som bör jämställas med stöldgods. Det kan då diskuteras om en särregel bör utformas så att den ursprungliga ägaren ges rätt att vindicera egendomen så snart den har frånhänts honom genom varje form av handlande som utgör ett brott. En sådan regel skulle onekligen vara både klar och enkel. Den skulle emellertid innebära en mycket långtgående inskränkning i den nu gällande exstinktionsprincipen. En så omfattande vindikationsrätt innebär att det skulle vara möjligt att göra godtrosförvärv endast av egendom som visserligen frånhänts ägaren mot hans vilja, men utan att det har förelegat något brott. Praktiskt taget alla olovliga förfoganden över annans egendom som innebär att ägaren frånhänds egendomen uppfyller de objektiva rekvisiten för något brott. Ett olovligt tillgrepp av annans egendom utgör brott enligt 8 kap. . Den som genom vilseledande, tvång eller utnyttjande av en ockersituation förmår ägaren att avhända sig sin egendom begår en handling som objektivt sett utgör brott enligt 9 kap. . Den som med ägarens tillåtelse fått egendom i sin besittning och därefter överlåter den utan ägarens medgivande, begår en handling som objektivt sett uppfyller rekvisiten för något brott enligt 10 kap. . Den som hittar egendom som ägaren glömt kvar eller tappat någonstans är skyldig att anmäla fyndet hos polisen eller underrätta ägaren, om denne är känd. Underlåtenhet att göra detta kan utgöra fyndförseelse eller olovligt förfogande enligt 10 kap. 8 § respektive 4 § . Även i sådana fall kan ägaren i viss mening anses ha blivit av med sin egendom genom någon annans brottsliga förfarande. När någon olovligen frånhänder en ägare viss egendom utan att det föreligger något brott beror detta oftast på att det olovliga momentet inte omfattas av gärningsmannens uppsåt. Sådana fall torde vanligen bero på någon form av missförstånd från gärningsmannens sida. Enligt utredningens direktiv är utgångspunkten för uppdraget att exstinktionsprincipen även i fortsättningen skall gälla då egendomen inte har frånhänts den ursprungliga ägaren genom brott och att särregler skall gälla för stöldgods och därmed jämställd egendom. En regel, som skulle ge den ursprungliga ägaren en ovillkorlig rätt att få tillbaka egendomen från en godtroende förvärvare i alla fall då egendomen frånhänts ägaren genom någon form av brottsligt förfarande, skulle Utformningen av en regel om vindikation 93 innebära en mera långtgående rätt till vindikation för den ursprungliga ägaren än vad som är fallet i de flesta länder, vars rättsliga reglering på området utredningen har undersökt. Utredningen har också för sin del kommit fram till att det inte bör komma i fråga att jämställa all egendom som frånhänts ägaren genom brott med stöldgods. En vindikationsregel bör därför begränsas till att avse egendom som har frånhänts ägaren genom vissa typer av brottsliga förfaranden. 7.3Vindikationsprincipens omfattning i några andra länder I dansk rätt föreskriver Den Danske rätt till vindikation vid förvärv i god tro av stöldgods. Lagen tillämpas analogt beträffande sådant gods som har frånhänts den ursprungliga ägaren genom rån och utpressning. I vissa situationer kan även ocker tänkas ge en rätt till vindikation. (og , Ejendomsretten I, 3 udgave, s. 189). Den norska godtrosförvärvslagen ger rätt till vindikation vid stöld, egenmäktigt förfarande, rån eller annat våld eller hot om våld. Finsk rätt innehåller en regel om att den ursprungliga ägaren har rätt att få tillbaka egendom som han har förlorat genom snatteri, stöld, rån eller utpressning. Uppräkningen av brotten anses enligt doktrin och praxis vara uttömmande (SOU 1984:16 s. 96). Har egendomen frånhänts den ursprungliga ägaren genom något annat brott, gäller alltså exstinktionsprincipen. Det kan således konstateras att de nordiska ländernas lagstiftning har skilda regler om vilka brottsliga förfaranden som omöjliggör att godtrosförvärv kan göras gällande mot den ursprungliga ägaren. Det framgår emellertid, att det görs en åtskillnad mellan situationer då ägaren frivilligt har anförtrott egendomen åt någon annan och fall som inte förutsätter en sådan medverkan. Även i många länder utanför begränsas ägarens rätt till vindikation till att avse icke anförtrodd egendom (se avsnitt 4). 94 Utformningen av en regel om vindikation 7.4Endast annan olovligt tillgripen egendom bör jämställas med stöldgods Den som genom förskingring eller olovligt förfogande frånhänder en ägare egendom har vanligen fått egendomen i sin besittning genom en civilrättsligt giltig rättshandling från ägarens sida. Ägaren har alltså själv medverkat till att gärningsmannen på ett eller annat sätt anför- trotts egendomen. I sådana fall brukar som ett särskilt skäl för exstinktion till förmån för en godtroende förvärvare anföras att det ligger närmare till hands att låta den som har anförtrott någon annan sin egendom själv stå risken för att han blir av med den genom brottsligt förfarande från dennes sida än att låta den godtroende förvärvaren råka illa ut (jfr SOU 1965:14 s. 165). Även i direktiven till utredningen framhålls att det kan vara rimligt att den som har anförtrott egendom åt någon annan får bära risken framför en godtroende förvärvare vid ett olovligt förfogande över egendomen (dir. 1998:95 s. 6). Enligt utredningens uppfattning finns det inga skäl som talar för att man bör överge den rådande exstinktionsprincipen när egendom har anförtrotts åt någon som genom ett brottsligt förfarande förfogar över den till men för ägaren och egendomen därefter kommer i en godtroende förvärvares hand. De brott som bör utesluta godtrosförvärv är i första hand tillgreppsbrott. Utöver stöld – varmed avses stöldbrott i dess olika grader – finns det anledning att diskutera vilka övriga brott i 8 kap. som bör kunna åberopas som grund för vindikation gentemot en godtroende förvärvare. De brott som är aktuella är tillgreppsfallen av rån (5 och 6 §§), tillgrepp av fortskaffningsmedel (7 §) och egenmäktigt förfarande (8 §). Tillgreppsfallet av självtäkt (9 §) tar sikte på tillgrepp för att själv ta sig rätt och bör således inte kunna ge upphov till några vindikationskrav. Åverkan enligt 12 kap. 2 § andra stycket kan också vara ett tillgreppsbrott, men avser då sådana bagatellartade tillgrepp i skog och mark att inte heller detta brott bör kunna föranleda krav på vindikation. Allvarligare tillgrepp i skog och mark bedöms enligt bestämmelserna i 8 kap. (se 8 kap. 11 § första stycket). Rånbrottet kan indelas i tre olika typer av förfaranden, som brukar benämnas stöldfallet (när någon stjäl genom råntvång), motvärnsfallet (när någon som begått en stöld anträffas på bar gärning och med råntvång sätter sig till motvärn mot den som vill återta det tillgripna) och utpressningsfallet (när någon genom råntvång tvingar annan till handling eller underlåtenhet som innebär för gärningsmannen och skada för den tvungne eller någon i vars ställe denne är). Utformningen av en regel om vindikation 95 rånbrottet i dess två förstnämnda former skall kunna åberopas som grund för vindikation framstår som självklart. Som närmare kommer att behandlas i samband med oredlighetsbrotten i 9 kap. , bör detsamma enligt utredningens uppfattning gälla även utpressningsfallet av rån. Den form av egenmäktigt förfarande som är av intresse i detta sammanhang är tillgrepp utan tillägnelseuppsåt av någon annans sak. Tillgrepp av fortskaffningsmedel kan sägas vara ett specialfall av sådant egenmäktigt förfarande med tillämpning endast på motordrivna fortskaffningsmedel. Skillnaden mellan stöld och tillgrepp av fortskaffningsmedel respektive egenmäktigt förfarande i detta fall ligger alltså däri att de senare brotten inte kräver tillägnelseuppsåt hos gärningsmannen. Dessa brott ensamma kan därför inte medföra att egendomen förvärvas av en godtroende tredje man och kommer i dennes besittning. För detta krävs i princip ett efterföljande olovligt förfogande enligt 10 kap. 4 § från gärningsmannens sida. Såsom har anförts tidigare bör detta brott, som i allmänhet avser anförtrodd egendom, inte medföra rätt till vindikation. Det förekommer inte så sällan att den som olovligen tar en sak och därefter säljer den gör gällande att han inte hade tillägnelseuppsåt vid själva tillgreppet, utan att idén att sälja saken föddes först . Särskilt om det förflutit mellan tillgreppet och försäljningen, kan det vara svårt att bevisa något ursprungligt tillägnelseuppsåt. Straffrättsligt bedöms förfarandet då inte som stöld utan som egenmäktigt förfarande och olovligt förfogande. Eftersom situationerna ter sig likartade från ägarens synpunkt bör en vindikationsregel omfatta all egendom som frånhänts ägaren genom tillgreppsbrott enligt 8 kap. . Det kan även övervägas om inte vissa av oredlighetsbrotten i 9 kap. borde kunna åberopas som grund för vindikation även gentemot en godtroende förvärvare. De brott som därvid är aktuella är bedrägeri i dess olika grader, utpressning och ocker. Som framgått av redogörelsen för dansk och finsk rätt kan utpressning i dessa länder åberopas som grund för vindikation även gentemot en godtroende förvärvare. Enligt dansk rätt kan detsamma ibland gälla i fråga om ocker. När det gäller egendom som har frånhänts den ursprungliga ägaren genom bedrägeri, utpressning eller ocker, finns det enligt utredningens uppfattning anledning att göra en viss jämförelse med avtalslagens ogiltighetsregler. Bedrägeri, utpressning och ocker förutsätter medverkan genom en rättshandling av den mot vilken brottet riktas. I bedrägerifallet har rättshandlingen framkallats genom svek, i utpressningsfallet genom 96 Utformningen av en regel om vindikation tvång och i ockerfallet genom utnyttjande av någons trångmål, oförstånd, lättsinne eller beroendeställning. Brottsbeskrivningarna korresponderar med avtalslagens ogiltighetsregler på så sätt att en rättshandling som framkallats genom tvång, svek eller ocker blir ogiltig gentemot den som på sådant sätt har framkallat rättshandlingen (29– 31 §§ avtalslagen). Om någon utomstående, dvs. någon annan än avtalsparten, har framkallat rättshandlingen genom tvång, svek eller ocker, blir rättshandlingen trots det gällande, om den andra avtalsparten var i god tro, dvs. varken insåg eller borde ha insett att rättshandlingen framkallats på sådant sätt. Det enda undantaget härifrån är om tvånget varit så allvarligt att det kan betecknas som råntvång (28 § avtalslagen). En rättshandling som framkallats genom ett så allvarligt tvång blir inte gällande mot den tvungne ens om avtalsparten var i god tro. Då har å andra sidan den tvungne inte utsatts för vad som straffrättsligt är att bedöma som utpressning utan för ett rånbrott. Utredningen anser att det synsätt som ligger till grund för avtalslagens regler om vilka ogiltighetsgrunder som kan göras gällande även gentemot en godtroende avtalskontrahent, bör vara vägledande även för i vilken omfattning en sådan ogiltighetsgrund skall kunna åberopas som grund för vindikation i ett senare led. Den som på grund av annat tvång än råntvång, svek eller ocker har överlåtit en lös sak till någon annan, bör således inte få åberopa den egna rättshandlingens ogiltighet som grund för vindikation gentemot en godtroende förvärvare i senare led. Slutsatsen av detta resonemang blir att en vindikationsregel inte bör omfatta egendom som frånhänts ägaren genom bedrägeri, utpressning eller ocker men däremot egendom som frånhänts ägaren genom utpressningsfallet av rån. En vindikationsregel som anknyter till brott bör alltså omfatta stöldgods samt egendom som har frånhänts ägaren genom rånbrott, tillgrepp av fortskaffningsmedel och egenmäktigt förfarande. Det förhållandet att en sådan vindikationsregel skulle omfatta egendom som frånhänts annan genom vissa uppräknade brott borde inte innebära ett krav att någon kunde fällas till ansvar för det aktuella brottet. Det skulle räcka med att det måste antas att saken frånhänts ägaren genom sådant brott. För den bestulnes del skulle det då vanligen räcka att han vid en tvist lade fram sådan bevisning att det kunde konstateras att den påträffade egendomen tillhörde honom och att den olovligen hade tagits från honom. I det sistnämnda avseendet skulle bevisskyldigheten vanligen kunna anses fullgjord genom en hänvisning till en polisanmälan om stölden, såvida inte innehavaren av egendomen förnekade att stölden hade ägt rum och i stället t.ex. hävdade att han hade köpt egendomen av den som påstod sig vara bestulen. Utformningen av en regel om vindikation 97 7.5Nackdelar med att knyta en vindikationsregel till vissa brott Det ligger enligt utredningens uppfattning vissa uppenbara nackdelar med att knyta en vindikationsregel till ett föregående brottsligt förfarande. En sådan regel får till följd att det vid en prövning inför domstol blir nödvändigt att göra straffrättsliga bedömningar i en tvistemålsprocess. En sådan regel innebär också att ägarens vindikationsrätt i vissa fall kan bli beroende av ganska besvärliga sådana bedömningar. Så kan t.ex svårbedömda besittningsförhållanden vara avgörande för om en gärning skall bedömas som stöld eller egenmäktigt förfarande å ena sidan, eller som förskingring eller olovligt förfogande å den andra. Om en vindikationstalan inte blir föremål för bedömning i samband med åtalet för brottet – såsom när en i samband med åtalet förd vindikationstalan avskiljs eller när en vindikationstalan redan från början förs i en särskild tvistemålsprocess – är domstolen inte bunden av ett tidigare avgörande i brottmålet. Det kan då inträffa att den senare domen mynnar ut i en annan bedömning såvitt gäller den brottsliga gärningen än den tidigare domen. Att bedömningarna kan komma att utfalla olika kan bero på att parterna åberopat andra grunder för sin talan och annan bevisning i tvistemålet än i brottmålet. Resultatet måste ändå framstå som svårbegripligt för de inblandade och därmed otillfredsställande. Den beskrivna kopplingen till brott innebär också ett krav på att den ursprungliga ägaren skall ha frånhänts egendomen genom en gärning som täcker rekvisiten för ett brott både i subjektiv och objektiv mening, för att hans vindikationsrätt skall inträda. En ytterligare olägenhet är att förändringar i de straffrättsliga reglerna kan få icke avsedda effekter på det civilrättsliga området (se argumentationen i SOU 1984:16 s. 175 med anledning av det då aktuella förslaget av om ett utvidgat stöldbegrepp). Det bör därför diskuteras om man kan utforma en vindikationsregel utan att anknyta till ett föregående brottsligt förfarande. En sådan regel skulle visserligen avvika från motsvarande regler i de nordiska länderna, men såsom framgått av redogörelsen för utländska förhållan- den i avsnitt 4 finns det i vissa andra länder vindikationsregler som inte uteslutande är kopplade till brott. En fördel med att inte ha en sådan koppling är enligt utredningens uppfattning att det därmed skulle tydligare markeras att den 98 Utformningen av en regel om vindikation civilrättsliga frågan om godtrosförvärv inte skall blandas samman med straffrättsliga bedömningar. 7.6En vindikationsregel som inte formellt anknyter till brott – utredningens förslag En lämplig utgångspunkt vid utformningen av en särregel om vindikation utan anknytning till brott är enligt utredningens uppfattning det gemensamma objektiva tillgreppsrekvisitet för de tidigare angivna brotten stöld, rån, tillgrepp av fortskaffningsmedel och egenmäktigt förfarande. Vindikationsregeln bör alltså gälla i sådana fall då någon berövats egendomen genom ett olovligt tagande. Regeln bör därmed knyta an till de tidigare nämnda brottens objektiva rekvisit, men utesluta det uppsåtskrav som kopplingen till vissa brott innebär. Eftersom det är fråga om en bestämmelse utanför , blir det inte aktuellt att tillämpa uppsåtsregeln i 1 kap. 2 § . Med olovligt tagande bör, i detta sammanhang liksom inom straffrätten, förstås ett olovligt besittningstagande. Med att ett besittningstagande är olovligt avses att det sker utan ägarens eller besittarens samtycke. Huruvida samtycket är civilrättsligt ogiltigt eller inte är avsett att sakna betydelse (jfr , Brotten, Andra häftet, Förmögenhetsbrotten, 2 uppl. s. 37). Regeln skall alltså inte ta sikte på egendom som ägaren medgivit att lämna ifrån sig, även om medgivandet var civilrättsligt ogiltigt enligt avtalslagen på grund av svek, tvång eller utnyttjande av en ockersituation från motpartens sida. För att vindikationsregeln skall omfatta även egendom som innehavaren har tvingats att lämna ifrån sig i en rånsituation (utpressningsfallet av rån) och inte endast sådana rånfall där egendomen tillgripits, bör den även omfatta egendom som frånhänts någon genom s.k. råntvång (jfr 28 § avtalslagen). Beskrivningen av det grova tvång, som skall medföra rätt till vindikation även gentemot en godtroende förvärvare, bör anknyta till rekvisiten för råntvång i 8 kap. 5 § i stället för till motsvarande beskrivning i 28 § avtalslagen. Skillnaden mellan dessa båda bestämmelsers beskrivning av erforderligt tvång är att det enligt rånparagrafen i räcker med att ett hot för den hotade framstår som trängande fara. Det är inte, såsom enligt 28 § avtalslagen, nödvändigt att hotet verkligen inneburit trängande fara. Fram till en ändring i 8 kap. 5 § var de båda bestämmelsernas beskrivning av tvångssituationerna densamma. Ändringen i rånparagra- fen föranleddes av ett behov av att under paragrafens ordalydelse få in Utformningen av en regel om vindikation 99 framför allt den situationen att någon genom hot med en vapenattrapp tilltvingar sig pengar. Det ansågs dock inte nödvändigt att göra motsvarande ändring i 28 § avtalslagen (prop. 1975/76:42 s. 27 och 76, jfr dock Lagrådets uttalande s. 89). För att undvika osäkerhet om huruvida egendom som frånhänts annan genom rånbrott alltid skall kunna vindiceras, bör vindikationsregeln anknyta till rånbestämmelsens nuvarande utformning. Den här redovisade synen på betydelsen av ägarens egen medverkan till att han avhänts sin egendom står – på motsvarande sätt som angetts tidigare i samband med diskussionen angående en vindikationsregel anknuten till vissa uppräknade brott – i samklang med avtalslagens reglering av vilka ogiltighetsanledningar som kan göras gällande gentemot en godtroende avtalspart. En vindikationsregel med sikte på tillgrepps- och råntvångsfall bör utformas som ett undantag från vad som gäller beträffande godtros- förvärv enligt 2 § godtrosförvärvslagen. Till fördel för en vindikationsregel utan någon direkt anknytning till brott talar, enligt utredningens uppfattning, att tillämpningen av en sådan bestämmelse kan utvecklas självständigt inom civilrätten och inte vara helt bunden av utvecklingen inom straffrättslig praxis. Regeln skall alltså kunna tolkas på det sätt som anses mest rimligt inom civilrätten. Det går inte att komma ifrån att det vid prövning inför domstol även av en självständigt utformad vindikationsregel kan uppstå situationer där det måste göras en annan bedömning i ett tvistemål än i ett tidigare avgjort brottmål beträffande samma sak, t.ex. av bevisningen. Det finns skäl att anta att det kan vara lättare att acceptera detta förhållande om vindikationsregeln inte har en direkt koppling till vissa uppräknade brott. I detta sammanhang finns det skäl att framhålla att även de ovan nämnda ogiltighetsreglerna i avtalslagen (28–31 §§) är exempel på civilrättsliga regler som i viss mån överensstämmer med straffrättsliga bestämmelser utan att det föreligger någon identitet mellan de civilrättsliga och straffrättsliga bestämmelserna. Ett exempel som har redovisats ovan är beskrivningen av det s.k. råntvånget i 28 § avtalslagen, som endast delvis motsvarar beskrivning- en av råntvånget i 8 kap. 5 § . Ett annat exempel är bestämmelsen om svek i 30 § avtalslagen, som anses ha ett vidare tillämpningsområde än regeln om bedrägeri i 9 kap. 1 § . Detta sammanhänger med att straffbestämmelsen innehåller ett krav på förmögenhetsöverföring, dvs. uppställer ett objektivt krav på för gärningsmannen eller den han vill gynna och skada för den vilseledde, vilket saknar direkt motsvarighet i 30 § avtalslagen. 100 Utformningen av en regel om vindikation finns därför ett visst utrymme för s.k. civilt svek (se , Avtalslagen, 3 uppl., s. 188). Det kan således konstateras att utformandet av en civilrättslig regel som begreppsmässigt och innehållsmässigt anknyter men inte direkt refererar till straffrätten inte innebär något nytt i svensk rätt. En annan fördel med att ge regeln en självständig utformning utan direkt anknytning till vissa uppräknade brott är att det vid bedömningen av ett vindikationsanspråk framstår som naturligt att inte tillmäta frågor om uppsåt och olika typer av rättsvillfarelse den betydelse som dessa frågor har inom straffrätten. Eftersom vindikationsregeln ändå tar sikte på huvudfallet stöldgods kommer den att fortsättningsvis kallas för en regel om vindikation av stöldgods. 8Vindikationsregelns tillämpning i den reguljära handeln I direktiven till uppdraget anges att det vid den närmare utformningen av vindikationsreglerna skall övervägas om det bör göras skillnad mellan förvärv i den reguljära handeln och övriga förvärv, t.ex. försäljning på gatan. Det framhålls att en vindikationsregel som gäller för alla former av handel i och för sig är en enkel och klar lösning, men att det kan invändas att en reglering utan undantag för den reguljära handeln skulle medföra otrygghet i det dagliga affärslivet och vara betänklig från konsumentsynpunkt. I direktiven sägs att utredningen skall bedöma bärkraften av dessa invändningar och beakta önskemålet att reglerna bör vara lätta att förstå och tillämpa (dir. 1998:95 s. 7). Argumenten i detta avsnitt är i väsentliga delar hämtade ur SOU 1995:52 (se s. 149–154). I likhet med vad som anfördes i detta betänkande har utredningen funnit att övervägande skäl talar emot att man undantar inköp i den reguljära handeln från vindikationsprincipens tillämpningsområde. 8.1Argument för att undanta den reguljära handeln från vindikationsregeln