sou · GOB389d1 · 2001-01-01 00:00:00 — För att få tillägna sig måste innehavaren av en inmutning för- värva utvinningsrätten. I princip kan han arrendera nyttjanderätten till bå- de och mark. Arrendet kan också avse enbart mineralrättigheter. Arrendetiden är och kan förlängas med lika . Arrendeavgif- tens storlek är fastställd i en särskild författning. Innehavaren av en inmut- ning har också rätt att arrendera sådan mark utanför inmutningen som be- hövs för upplag av restprodukter, gruvschakt eller andra anläggningar. Ersättning till privata markägare Ägaren av s.k. markrättigheter (surface rights) har rätt till ersättning för skada på marken. Formerna för ersättning, betalningsvillkor och ersätt- ningens storlek får normalt prospekteraren/exploatören och markägaren själva komma överens om. Kan de inte enas kan endera parten begära att ersättningsfrågan ska avgöras av en särskild myndighet (Mining and Lands Commissioner). Den nu gällande finska gruvlagen, Kavioslaki 503/65, (FGL) är . Den kompletteras av en gruvförordning, Kaviosasetus 663/ och bygger på Någon motsvarighet till den svenska Bergsstaten eller bergmästarämbetet finns inte, utan alla frågor om inmutning och ut- mål avgörs av Industri- och . Departementet svarar också för alla tillsynsfrågor. För att tillföra departementet tillräcklig sak- kunskap i gruvfrågor finns ett rådgivande organ, kallat gruvnämnden. Eftersökning och anmälan om företrädesrätt till inmutning Vem som helst har rätt att, med stöd av allemansrätten, fritt leta efter in- mutningsbara i . Då det gäller provtagning måste dock markägaren och det lokala registreringskontoret informeras först. Be- gränsningar finns också i rätten att – utan tillstånd från markägare, nytt- janderättshavare och/eller Industri- och bedriva efter- sökningsarbete i vissa områden, bl a inom annans inmutning eller utmål, på mark som inte är allemansrättsligt tillgänglig, intill brunnar och kyrko- gårdar m m. Prospektören kan – men måste inte – ansöka om företrädesrätt att muta in mineralfyndigheter inom ett visst område. En ansökan kan avse högst , men i praxis tillåts flera ansökningar från varje pro- spektör, så att området kan göras betydligt större. Varje ansökan är belagd med en stämpelavgift på 1 000 . Ansökan skickas till Industri- och , som fattar beslut i frågan. Företrädesrätten gäller nor- malt om inte departementet beslutar om , dock . Sedan tiden för företrädesrätt gått ut är det förbjudet (för någon) att registrera företrädesrätt till inmutning . Departementet kan dock efter särskild prövning medge ny företrädesrätt . Det är inte möjligt att överlåta företrädesrätten till annan, och den upphör att gälla sedan undersökningstillstånd meddelats i området. Avsikten med regleringen är att på ett snabbt, enkelt och billigt sätt skydda en fyndighet. Med företrädesrätten som skydd kan ett stort område undersökas med t ex flyg och därefter kan inmutning ske av ett mindre och mer preciserat område. Ett undersökningstillstånd (inmutning) ger innehavaren rätt att bedriva undersökningsarbete på annans mark. Han får också ta i anspråk mark för byggnader och vägar och får även bygga väg till inmutningen. En in- skränkning är att endast arbete som är nödvändigt för undersökningens genomförande får utföras. Markägaren har rätt till ersättning för all skada. Frågan om beviljande av inmutningsansökan avgörs av Industri- och . Ansökan skall beviljas om den uppfyller vissa for- mella krav och det inte föreligger något undersökningshinder inom det område den avser. Hindren är bl a att det finns ett giltigt undersöknings- tillstånd eller utmål inom området, eller har funnits ett sådant . Departementet kan göra avsteg från femårsgränsen. Vidare utgör militäranläggningar kyrkogårdar och begravningsplatser, områden närmare än från permanentbostäder, allmänna byggnader och arbetsplat- ser, trädgårdar och parker som tillhör sådana byggnader, kraftledningar, industrianläggningar, avfallsupplag samt områden närmare än från vägar, järnvägar, kanaler och flygplatser hinder mot inmutning. De- partementet gör inte någon lämplighetsprövning av sökanden. Det inmutade området får vara högst en kvadratkilometer och skall ha en lämplig utformning. Inmutningen gäller , som bestäms av departementet och kan vara minst två och högst , med möjlighet till förlängning i ytterligare högst efter särskild prövning. Ansökningsavgiften (stämpelavgiften) är 2 500 . Tillståndshavaren är vidare skyldig att betala 60 per hektar och år till markägaren och 40 per hektar och år till staten i inmutningsavgift. från att undersökningstillståndet upphört att gälla skall en rapport enligt 19 § FGL lämnas till Industri- och . Rapporten skall innehålla uppgifter om vilken slags undersökningar som gjorts och vem som har ansvarat för dessa. Vidare skall redogörelse läm- nas för vilka bergarter som påträffats vid diamantborrning, resultatet av analyser av dessa, resultat av anrikningsprov och andra undersökningar som gjorts för att utreda fyndets användbarhet samt de viktigaste skälen till att någon ansökan om utmål inte gjordes. Till rapporten skall en karta bifogas, vilken skall utvisa de viktigaste resultaten av de geologiska, geo- fysiska och geokemiska undersökningarna som har utförts i området, var borrhål finns och deras riktning samt de viktigaste provplatserna. Rappor- ten är offentlig. Borrkärnor skall skickas till Geologiska forskningscentralens borrkärnearkiv. från det att undersökningen avslutades skall inmutaren av- lägsna de anläggningar han utfört, annars tillfaller dessa markägaren. En förutsättning för att utmål skall beviljas är att inmutaren visar att det finns en brytningsvärd fyndighet. Utmål beviljas av departementet efter ansökan, som endast kan göras av den som har en giltig inmutning. skall ansökan åtföljas av en miljökonsekvensbe- Om departementet godkänner ansökan ger man föreskrifter om utmålets storlek och förordnar en lantmätare att verkställa utmålsförrätt- ningen. Storleken på utmålet bestäms av praktiska omständigheter – det skall ha en enhetlig form. Gränserna räknas lodrätt. Sedan förrättningen slutförts utfärdar departementet en utmålssedel vilken medför gruvrätt. Gruvrättsinnehavaren får bearbeta mineralfyndig- heten och har rätt till alla inmutningsbara mineraler inom utmålets gränser. Han har även nyttjanderätt till marken men endast för gruvdrift och där- med sammanhängande verksamhet. Gruvrätten kan överlåtas. Gruvrättsinnehavaren skall avge en årlig rapport om vilket brytningsar- bete som skett inom utmålet. Om bearbetningen inte påbörjats från det att gruvrätten uppkom, skall departementet – efter att ha hört gruvrättsinnehavaren - förelägga honom att påbörja brytningen . Sker detta inte kan gruvrätten gå förlorad. Departementet kan dock ge upp till uppskov. Uppskov kan meddelas . Motsvaran- de bestämmelser gäller om brytningen visserligen påbörjats inom tioårs- fristen, men sedan upphört . Gruvrättsinnehavaren är skyldig att utge intrångsersättning till mark- ägaren. Ersättningen bestäms vid utmålsförrättningen. För skador som inte kunde förutses vid denna, kan fastighetsägaren senare begära ersättning. Tvister om sådana oförutsedda skador avgörs av allmän domstol. Ansökningsavgiften uppgår till 5 800 . Härutöver skall gruvrättsin- nehavaren betala fastighetsägaren dels en årlig tillståndsavgift, f n 120 per hektar, dels en brytningsavgift som beräknas med ledning av vär- det av den utvunna mineralen. Den sistnämnda ersättningens storlek be- stäms av departementet efter yttrande från gruvnämnden. Sedan gruvrätten upphört återgår marken till fastighetsägaren. Gruvrättshavaren är dock fortsatt ansvarig för säkerhetsanordningar. beslutade Industri- och att göra en översyn över den finska minerallagstiftningen. En utredningsordförande är vidtalad, men direktiven är ännu inte klara. näringsliv dominerades länge av jordbruk och livsmedelsindustri. Men under har det skett en snabb utbyggnad av andra industrier. är en av de största producenterna av bly och zink i och har tre gruvor som anses vara av världsklass ( nes, Galmoy och Lisheen). Gas utvinns till havs utanför Kinsale på . Lagar och institutioner på mineralområdet Bestämmelser om mineralutvinning finns fem författningar (Development Acts). De berör dock inte utvinning av natursten, grus, sand och lera. En översyn av minerallagstiftningen har påbörjats, som bl.a. omfattar ersättningsregler och skatter. Ansvaret för mineralfrågor vilar på () som har en särskild enhet för mineralfrågor (Exploration and Mining Division) Äganderätt till tillkommer både staten och privata. Men staten disponerar utvinningsrätten till samtliga som omfattas av mine- rallagarna. Rätt att leta efter och utvinna Alla medborgare och företag inom EU har rätt att leta efter och utvinna de som anges i minerallagen. Den som vill göra översiktliga undersökningar (regional surveying), t.ex. flygmätning och provtagning av sediment, på mark som inte är in- mutad behöver inget särskilt tillstånd. Prospekteraren får dock inte beträda marken utan markägarens tillstånd. Den som vill göra mer detaljerade undersökningar måste dock ha ett undersökningstillstånd (prospecting license). Tillståndet utfärdas för en period av (kan förlängas? Tillståndsinnehavaren har rätt att beträda marken inom inmutningen och får utföra de arbeten som behövs utan att fråga fastighetsägaren om lov. Fastighetsägaren har inte rätt till ersättning för själva intrånget, men för skador som vållas av undersökningsarbetena. Den som önskar utvinna måste ha tre olika slag av tillstånd: Facility, Planning Permisson och Integrated Pollution Control License. Till alla tre ansökningarna måste en miljökonsekvensbeskriv- ning som omfattar effekter på människor, djur, växter, mark, vatten, kul- turminnen mm bifogas. Det finns tre olika varianter av Facilities: Lease och Permission som avser statligt ägda samt License som gäller privatägda . Lease ger vanligen utnyttjanderätt under gruvans hela ekonomis- ka livstid medan Permission ger en begränsad utviningsrätt (viss mängd ). Planning Permisson är ett slags bygglov och utfärdas av lokala planmyndigheter. Integrated Pollution Control License är en miljölicens som utfärdas av den statliga . Staten har rätt till ersättning för statligt ägda (Lea- se). Ersättningen består av en årlig fast avgift (Dead Rent) samt en rör- lig avgift (royalty) som basera på nettovinst, intäkter eller produktionsvo- lym. Ersättningsvillkoren bestäms genom en förhandling mellan staten (DMNR) och exploatören och varierar alltså mellan olika gruvor. Staten får också ersättning vid utvinning privatägda koncessionsmineral (License) som beräknas på i princip samma sätt. Men procentan- delen är vanligen lägre eftersom staten endast äger utvinningsrätten. Ersättning till privata markägare Markägaren har rätt till ersättning för skada på marken men inte för in- trånget som sådant. Enligt lag behöver innehavare av bearbetningskonces- sion bara förvärva mark som behövs för fasta anläggningar ovan jord. Kommer exploatören inte överens med markägaren kan han ansöka om tvångsförvärv hos DMNR. Departementet tar då över förhandlingen med markägaren. Kan parterna inte enas fastställs ersättningen av en särskild gruvnämnd (engelskt namn?). I praktiken förekommer dock tvångsförvärv mycket sällan. Den officiella linjen är att exploatörerna och markägarna själva ska komma överens om villkoren. I jämförelse med utvinningen av olja och naturgas i spelar malmbrytning och annan mineralutvinning en blygsam roll för den norska ekonomin. Malmproduktionen har sjunkit . Järnmalm bryts i Sør-Varanger, Dunderlandsdalen vid Mo i och i Fosdalen . Endast en sulfidmalmsgruva är i drift Ballangen. Lagar och institutioner på mineralområdet Den norska minerallagstiftningen utgörs av lov nr 5 om erverv av kalksensforekomster (kalkstensloven), lov 14 desember 1917 nr 16 om erverv av vannfall, bergverk og annen fast egendom (industrikonsesjonsloven), lov nr 3 om erverv av kvartsfore- komster (kvartsloven), lov nr 1 om avståing av grunn m v til drift av ikke-mutbare mineralske forekomster (avståingsloven) samt lov nr 70 om bergverk (bergverksloven, BL). lag bygger i väsentliga delar bergverksordning. Lagstiftningen skiljer sig på flera sätt från den svenska. En offentlig utredning (Minerallovutvalget), vilken tillsattes i septem- ber 1993, lade fram ett betänkande med förslag till ny minerallag (NOU 1996:11) . Efter remissbehandlig förelades en proposition i ämnet (Ot prp nr 35) odalstinget . Propositionen har emel- lertid återkallats genom en stortingsmelding . Enligt uppgift från det norska nærings- och torde inte nå- got nytt förslag till reformering av den norska minerallagstiftningen kom- ma att läggas fram under nu överskådlig tid. Den första samlade norska minerallagstiftningen utgjordes av bergsordning . Lagen – som var skriven på tyska – byggde på regalrättsliga principer där kronan ansågs som ägare till alla gruvor och mineralförekomster. För att skapa incitament till gruvdrift och minerallet- ning utvecklades dock snabbt ett inmutningssystem som byggde på bergfrihet d v s rätt för var och en att söka efter också på annans mark och rätt för upphittaren att prospektera och utvinna fyndigheten. Systemet bekräftades i Chrisian IV:s bergsordning , i vilken all gruvdrift dock förutsatte kungligt privilegium . Den första mera kompletta norska gruvlagen var bergsord- ning. Enligt denna tilläts eftersökning (skärpning) och undersökning (inmutning) samt ensamrätt till utvinnig (utmål) av alla metaller och salt- sten. Sjö- och myrmalm samt andra tillkom fastighetsägaren, men om han inte tog i anspråk fyndigheten inom natt och år från det den an- mälts till bergmästaren, stod det upphittaren fritt att utvinna dessa till- gångar mot rimlig ersättning till markägaren. lag genomgick en omfattande revision 1842. bergs- ordning bygger också på principen om bergfrihet och den tillät alla – oavsett nationalitet – att utföra skärpning på annans mark efter Metaller og Ertser samt att inmuta fyndigheter. I praxis tilläts dock endast inmut- ning av metaller med en specifik vikt över fem. lag innehöll samma system med skärpning, inmutning och utmål som lag, men tredje mans sekundära rätt till icke-inmutningsbara upphävdes. bergsordning gällde , men ändrades genom olika tillägg och genom en särskild koncessionslagstiftning. Någon systematisk omarbetning av lagen skedde dock aldrig under de den var i kraft. infördes koncessionsplikt för kalksten. Genom lagen om förvärv av , bergverk och annan fast egen- dom infördes koncessionsplikt för utländska medborgare och juridiska personer för rätt till skärpning, inmutning eller andra förvärv av ägande- eller nyttjanderätt till malmförekomster eller gruvor. Lagen innebar också att ingen utom kommuner och staten kunde påbörja gruvdrift utan statlig koncession. infördes koncessionsplikt för utvinnig av kvarts i syfte att hindra ett befarat monopol i denna bransch infördes en särskild expropriationslag för icke-inmutningsbara mineraler och en kontinental- sockellag antogs1963. Den senaste större ändringen av den norska minerallagstiftningen var införandet av lov nr 70 om bergverk (bergverksloven, BL). Denna lag har i huvudsak inte genomgått några förändringar sedan ikraft- trädandet. Den bygger i väsentliga delar bergsordning men innebar bl a att det tidigare systemet med skjerpeseddel det vill säga undersökningstillstånd, togs bort och att markägaren fick rätt att kräva säkerhet för skador och intrång. Vidare innebar lagen betydande föränd- ringar i systemet med inmutning och utmål. Den nu gällande minerallagstiftningen utgörs således av bergverkslo- ven samt de ovan angivna lagarna , 1917, 1949, 1952 och kontinetalsockellag. Den norska minerallagstiftningen skiljer sig på flera punkter från den svenska. En grundläggande princip är liksom i indelningen i in- mutningsbara och icke-inmutningsbara mineraler men i är det fastställt att de inmutningsbara mineralerna tillhör staten, medan övriga tillhör jordägaren. Genom ett särskilt expropriationsförfa- rande kan dock även icke-inmutningsbara tas i anspråk av tredje man. Inmutningsbara är enligt norsk rätt alla metaller med högre speci- fik vikt än fem79, malm av sådan metall, samt titan, arsenik, magnet- och svavelkis. Förklaringen till gränsdragningen vid specifika vikten fem är att de lättare metallerna vid lagstiftningens (bergordnings) tillkomst inte hade någon praktisk användning och att flera lättmetaller dessutom var okända vid lagens tillkomst. Myr- och sjömalm liksom alluvialt guld har uttryckligen undantagits fån mutbarhet. Genom 2 § BL fastslås principen om bergfrihet vilken ger alla norska medborgare och medborgare i EES-länder rätt att fritt skärpa, d v s efter- söka inmutningsbara , även på annans mark. För personer från and- ra länder krävs koncession. Skärpning får dock enligt 3 § BL inte ske i vissa uppräknade områden, såsom inom tätbebyggt område, vid vägar, järnvägar och flygplatser m m. Vidare finns det regler om hinder mot skärpning i de norska naturvårds- och plan- och bygglagarna. Skärparen har rätt att göra vissa ingrepp på marken, men dessa får inte vara till vä- sentlig olägenhet för fastighetsägaren. Han skall om möjligt underrätta markägaren innan han företar arbeten som kan medföra skada och måste inhämta markägarens och brukarens samtycke om ingreppet på marken medför skada av väsentlig betydelse. Skärparen har strikt skadestånds- skyldighet, d v s ansvar oberoende av culpa, för all skada som skärpningen vållar. Om fastighetsägaren så kräver måste skärparen ställa säkerhet för den skada som kan uppstå. 79 används enligt SI-systemet begreppet densitet. Specifika vikten är det tal som anger förhållandet mellan massan av en volym av ett ämne och massan av samma volym rent vatten vid dess största täthet (4 o C) Bland metallerna kan föl- jande specifika vikt nämnas: platina 21,4; guld 19,2; bly 11,3; silver 10,5; koppar 8,9; järn 7,7 och aluminium 2,7. Den som så önskar kan hos Bergvesendet begära inmutning av ett visst område. Detta ger företrädesrätt till undersökning av området och företrä- desrätt till bearbetningskoncession. Flera inmutningar kan ske på samma område, varvid dock den äldsta har bästa rätt. Inmutning ger dock en läng- re gående rätt att undersöka marken än vad som kan bli fallet vid skärp- ning. Inmutaren får med stöd av mutsedeln företa de undersökningar inom det inmutade området som är nödvändiga för att få klarlagt om det där finns en mineralisering som med hänsyn till sitt metallinnehåll, storlek och beskaffenhet är eller kan förväntas bli brytvärd inom rimlig tid. Bl a kan provbrytning göras. Enligt 18 § BL får dock inte inmutaren göra ingrepp i marken som medför skada av väsentlig betydelse för markägaren eller brukaren av fastigheten utan deras tillstånd. Precis som vid skärpning måste han underrätta markägare och brukare innan han företar åtgärder som kan medgöra skada och är - om ägaren eller brukaren kräver det - skyldig att ställa säkerhet för eventuella skador. Det är heller inte tillåtet att utföra undersökningsarbeten på ställen där det enligt 3 § BL inte är tillåtet att skärpa. Inmutningen upphör att gälla om inte utmål söks från det att mutsedeln utfärdades. Denna tid kan dock förlängas efter ansökan. Efter att ha erhållit inmutning kan den som funnit utvinningsbara ansöka om utmål. Bergvesendet beslutar om utmål efter att ha undersökt mineralförekomsten. Utmålet ger ensamrätt till gruvdrift inom utmålsom- rådet. Endast den inmutare som har den äldsta inmutningen kan söka utmål och för att få sådant måste inmutaren visa att det sannolikt finns en mine- ralisering som med hänsyn till sitt metallinnehåll, storlek och beskaffenhet är eller kan förväntas bli brytvärd inom rimlig tid. Om förutsättningarna föreligger skall utmål beviljas. För att utmålshavaren skall kunna påbörja brytning krävs även tillstånd enligt Industrikonsesjonloven, Plan- och bygningsloven och Forurenings- loven. Driftskoncessionen enligt Industrikonsesjonsloven förenas med villkor som regeringen bestämmer. För att ta i anspråk mark kan utmålsha- varen begära expropriation av mark och rättigheter enligt 5 kap BL. Även vägmark m m kan tas i anspråk på detta sätt. Markägaren har ingen rätt till ersättning för mineralens värde. Inmutares och utmålshavares rätt att expropriera mark och rättighe- ter. Enligt de ovannämnda bestämmelserna krävs markägarens och brukarens samtycke för att en inmutare eller utmålshavare skall kunna vidta åtgärder som medför skada av väsentlig betydelse. Om samtycke inte kan erhållas finns det dock möjlighet att med stöd av bestämmelser i 5 kapitlet BL ex- propriera sådan ägande- eller nyttjanderätt till området som krävs för un- dersökningsarbeten och gruvbrytning. Enligt 40 § BL kan den som innehar mutsedel eller utmål kräva att markägaren avstår den mark och de rättigheter som krävs för att undersök- ningsarbeten och gruvbrytning skall kunna ske. På områden där skärpning enligt 3 § BL är förbjuden kan dock endast rätt till väg exproprieras. Hu- ruvida expropriation skall ske avgörs vid skjönn, en särskild form av skiljeförfarande. I 41 § BL finns en särskild expropriationsregel för ut- målshavare, vilka kan kräva mark- och rättighetsexpropriation även på områden dör detta inte kan ske enligt 40 §, t ex på annans utmål eller äldre inmutningar. Beslut om expropriation enligt 41 § meddelas av Kongen och kan förenas med de villkor som behövs för att verksamheten skall drivas på det mest rationella sättet och för att säkerställa markägares, grannars och allmänhetens intressen. I lagtexten sägs inte om expropriationen skall avse äganderätt eller endast nyttjanderätt till området, men en grundsats är att expropriation inte bör ske i större omfattning än nödvändigt. Den som får avstå mark eller rättighet har rätt till full ersättning från inmutaren eller utmålshavaren. De icke inmutningsbara mineralerna tillhör markägaren och kan överlåtas till tredjeman genom frivilliga avtal. Markägaren begär och erhåller då ofta ersättning i ören per ton eller kubikmeter. Om det inte är möjligt att åstadkomma en frivillig överenskommelse kan expropriation under vissa förutsättningar ske enligt avståingslov. Enligt denna exproprieras själva mineralen samt rätten att utvinna förekomsten. Även rätten att un- dersöka ett område kan exproprieras. När utvinningen avslutats återfaller marken till fastighetsägaren. I expropriationsbeslutet meddelas villkor om driften. Ersättning bestäms enligt särskilda regler o avståingslagen som kompletterar vanliga expropriationsrättsliga bestämmelser. har mycket stora mineraltillgångar. Malmerna förekommer i ett brett bälte från genom Oranjefristaten till Transvaal, där de viktigaste gruvorna är belägna. Söder och öster om detta bälte finns reser- ver av stenkol som hör till världens största. är fortfarande värl- dens största gruvproducent av guld även om andelen av världsproduktio- nen har minskat stadigt . De rikaste guldgruvorna har sinat och guldinnehållet i malmen blivit allt lägre. Vid flera guldgruvor utvinns silver och uran som biprodukter. är också en betydande dia- mantproducent (de första diamanterna i fast berg hittades i Kimberley- området 1870 och moderbergarten döptes till kimberlit). tillhör vidare världens främsta producenter av lätta och tunga platinametaller, som vid sidan av guld, kol och diamanter svarar för en betydande andel av landets export. Järnmalmsbrytning utvecklades snabbt . har av världens kända reserver av krommalm, världens största manganfyndigheter och av världens vana- dinreserver. Lagar och institutioner på mineralområdet Grundläggande bestämmelser om mineralutvinning finns i the Act (1991). Lagen omfattar alla ämnen som förekommer naturligt i jordskorpan eller i vatten. En kommitté har tillsatts med uppdrag att lämna förslag till ny mine- rallag. En fråga som övervägs är möjligheterna att () överföra rätten till oexploaterad till staten. Då ska också staten ha en royalty på mineralutvinningen.