sou · GOB375 · 2001-01-01 00:00:00 — Ju mer vi lär oss, desto mer inser vi att vi behöver veta. Industridesigner, grafiska designer, formgivare i textil- och porslinsindustrin och på glasbruken påverkar i hög grad vad som görs, av vilka material det görs och delvis hur det görs. Därför har dessa yrkesgrupper en central roll i diskussionen om och i för- verkligandet av ett hållbarare samhälle. Formgivare och designer är medaktörer i detta förlopp och kan därmed påverka utveck- lingen. Medvetenheten och kunskaperna om hur design kan bidra till ett mer hållbart samhälle är större i t.ex. både och Hol- land än i . Insatser har gjorts i dessa länder inom material- utveckling, produktutveckling och återvinning, liksom för en miljömässigt bättre industriell produktion. Engagemanget för eko- logiska frågor har lett till utställningar, publikationer, konferenser, debatter, aktiviteter på mässor, etc. I synnerhet har inter- nationellt fått en image att vara framstående – t.o.m. världs- ledande, när det gäller s.k. ekologisk design. Även har varit ledande när det gäller ekologiska frå- gor. Holländska designer har utvecklat kvalitativa metoder på hur man kan bedöma energiåtgång och miljöbelastning, metoder som används i undervisningen även i (se avsnittet 4.5.2 om EkoDesign). I olika länder görs olika insatser när det gäller design och ekologi. I delas en årlig utmärkelse ut till den bästa ekologiska produkten. I har ett forskningsprojekt initierats kring ekologi – och en utmärkelse har inrättats till den designer som bäst lyckats använda sig av landets miljöcertificerade trä. 204 Bakgrund till förslagen – designens många roller. Det finns alltså exempel på övergripande forskningsprogram – i vilka också designer involveras. En fokusering på ett område innebär att olika strävanden och insatser samordnas och styrs mot samma mål. Det leder också ofta till större massmedial uppmärk- samhet. 6.10Stödet till enskilda utövare I ges genom bidrag och projektstipen- dier till enskilda utövare, framför allt konstnärer. Även konsthant- verkare och formgivare har haft möj- lighet att få tillgång till statliga stipendier. har antalet stipendiater bland konsthantverkare och formgivare ökat, även om konstnärerna är den största gruppen motta- gare. Ett stipendium kan betyda mycket för en enskild person, som därigenom ges möjlighet att koncentrera sig på sitt konstnärliga arbete utan att behöva tänka på andra försörj- ningsmöjligheter. Men om inte kanaler finns för att föra ut resul- taten, fungerar stipendieverksamheten mest som en hjälp för utövarna att överleva . En annan form av stöd är när talangfulla formgivare och konsthantverkare får uppdrag från eller när deras verk köps av stat, landsting, kommun och företag, samt när unga designer ges möj- lighet att presentera sina produktidéer på mässor och internatio- nella utställningar. I dessa avseenden är t.ex. den holländska sta- tens kultur- och designpolitik betydligt aktivare än den svenska. I synnerhet när man just avslutat en design- eller konsthant- verksutbildning är behovet stort att få visa sina arbeten, liksom att få kontakt med tillverkare och försäljningskanaler eller möjlighet att få en egen kundkrets. I har man därför infört ett start- bidrag till unga konsthantverkare och formgivare, så att de kan bygga upp en verkstad eller en firma. Det har funnits en tendens både hos företag och myndigheter att vända sig till skolorna, när man vill få fram nya idéer och pro- dukter. Om man istället engagerade unga, färdigutbildade SOU 2000:75 Bakgrund till förslagen – designens många roller. formgivare och konsthantverkare, skulle det innebära ett mycket bättre stöd och dessutom ge dessa ännu ej etablerade yrkesutövare möjlighet att förkovra sig och utveckla större professionalism. Föreningen har ofta anlitat en eller ett par färdigexaminerade inredningsarkitekter för att utforma den vandringsutställning som presenterar det årliga urvalet av Utmärkt Svensk Form. Den eller de arkitekter som får uppdraget måste lösa en rad relativt komplicerade problem som hur man visar ett heterogent material av designföremål – med allt från grafisk design till stora och komplicerade maskiner – på ett estetiskt spirituellt och pedagogiskt sätt. Utställningen skall tåla att flyttas till olika platser och fungera lika bra i de mest olikartade lokaler. Montaget får inte väga för mycket, måste vara oömt, enkelt att transportera och skall helst också kunna fungera som fraktlådor för utställningsföremålen. Det är alltså ett kvalificerat designuppdrag som ställer den eller de nyutbildade formgivarnas uppfinningsförmåga på prov. Svenska företag har ofta vänt sig utomlands, till stora design- byråer, när de behövt förnya sin grafiska profil och sina program (ABB, , , , m.fl.). Motivet påstås ofta vara att det inte i finns tillräckligt stora byråer för att hantera så omfattande projekt. Att verka i ett litet, glesbefolkat land innebär alltså vissa problem. Förutsättningarna för att bygga upp stora designkontor är sämre än i t.ex. och . Små designkontor eller enskilda formgivare skulle kunna gå samman och samarbeta med andra designkontor, precis som arkitektkontor ibland gör för att kunna klara av stora och omfattande uppdrag. På så sätt kan nya, flexibla och kreativa arbetsformer skapas. Men om sådana projekt skall kunna uppstå beror på hur intresserade och ambitiösa beställarna är. Ett exempel på en sådan engagerad beställare är SAS, som på ett målmedvetet och omfattande sätt engagerat svenska designer för att ta fram SAS nya profil, dvs. allt från flygplanens utformning och färgsätt- ning till typografin på salt- och pepparpåsarna. Transport, , det danska järnvägsbolaget, det holländska postväsen- det, m.fl. har samtliga varit beställare av stora övergripande designprojekt, där respektive lands designer fått ansvaret. 206 Bakgrund till förslagen – designens många roller. dessa företag har haft en strategi för hur designfrågorna skall hanteras inom företaget och de har grundligt analyserat och klar- gjort sina behov. har fått tydliga problem att lösa. 6.11Design och den internationella arenan Form och design är både en egen bransch och en yttring som har beröring med de flesta områden i vår tillvaro. Både som bransch och yttring växer designområdet snabbt i . I en rad länder görs omfattande statliga insatser för att föra ut den inhemska designen i olika internationella sammanhang. I finns emellertid inte något statligt ekonomiskt stöd till unga formgivare och designer för att delta i olika designinriktade mässor eller visa upp sin design utomlands i andra sammanhang. har t.ex. hitintills inte sett som sin uppgift att främja svensk design, eftersom form och design inte ingår bland de bran- scher som rådet ägnar sig åt. Därför har inte heller form och design på ett naturlig sätt integrerats i rådets verksamhet. finns i instruktioner uppgifter som kan inbegripa form- och designsatsningar. Rådet skall t.ex. ta ini- tiativ till och stödja allmänna Sverigemanifestationer och stimu- lera företagens möjligheter att gemensamt delta i nationsmontrar på internationella fackmässor. Det finns alltså inget formellt hinder för att integrera form och design i sin verksamhet. har också deltagit i de möten om form och design och Sverigebilden som arrangerat. I dessa möten har också Svensk Form medverkat, som har en omfattande erfarenhet av att genomföra utlandsaktiviteter när det gäller form och design. (tog Svensk Form, vars namn då var , initiativet till den första svenska vandringsutställningen i och till länderna söder om .) För att kunna visa upp en intressant och spirituellt lockande Sverigebild behövs professionell designkompetens, dels SOU 2000:75 Bakgrund till förslagen – designens många roller. erfarna projektledare, dels begåvade utställningsarkitekter och grafiska designer. I många andra länder, som , och , foku- seras de statliga designinsatserna på exportaktiviteter. Ekonomiska resurser satsas för att unga designer skall kunna delta i internatio- nella sammanhang, som på olika sorters mässor och på så sätt få kontakter med tillverkare och köpare. När med sina samarbetspartner gör uppmärk- sammade designutställningar utomlands, är dessa rena kulturakti- viteter utan några kommersiella avsikter. Det intresse och den köplust som föremålen på en utställning kan ge upphov till är svåra att tillfredsställa, eftersom besökarna sällan får reda på hur och var de kan få tag i tingen. När svensk design skördade internationella framgångar, kompletterades de kulturella manifestationerna med lika väl förberedda insatser för att få till stånd kommersiella kontakter, även om det ofta var de utställande företagen som själva etablerat kontakterna. Så skedde t.ex. på den stora utställningsturnén Design in i och åren 1954–1957 och på i . Även för små producenter kan utställningar utomlands betyda oerhört mycket. Genom att delta i Svensk Forms designutställning i lyckades Öster- götlands Ullspinneri få ett stort genomslag för sina filtar i , vilket gjorde att företaget kunde fortsätta sin verksamhet. 6.12Design runt om i landet I finns en rad olika form- och designverksamheter, som skiljer sig när det gäller den organisatoriska mognaden, sprid- ningen över landet och de ekonomiska förutsättningarna. Deras inriktningar varierar och kan omfatta publikationer, utställningar, visningar, upplysning, rådgivning, seminarier, konferenser, täv- lingar, utmärkelser och opinionsbildning. De olika yrkesgrupperna är anslutna till intresseföreningar som KIF (Konsthant- verkare och Industriformgivare), SID (Föreningen 208 Bakgrund till förslagen – designens många roller. Industridesigner), (Inredningsarkitekters Riksför- bund) och och (Svenska Hem- slöjdsföreningarnas ). Föreningarna ingår ibland i andra, större organisationer med likartade inriktningar, som t.ex. Svensk Forms lokalföreningar. Många konsthantverkare, som bor i olika delar av landet, är med- lemmar i de konsthantverkskooperativ som finns i ett antal städer. Konsthantverkarna är då oftast själva producenter. Detsamma gäller för dem som ingår i Konsthantverkscentrum. Denna verk- samhet har kontor i , och , och dess syfte är att stimulera sysselsättningen bland medlemmarna genom att öka deras kontakter med samhälle och marknad. Visnings- och utställningsverksamheten har en organisatorisk bas i länsmuseerna. Utöver länsmuseerna finns enstaka lokala museer och utställningslokaler som i vissa fall uppbär statlig ersättning. i är exempel på ett kommu- nalt museum och Form/Design Center i på ett formcenter, finansierat av kommun, genom utställaravgifter och som även uppbär statliga bidrag. Upplysnings- och rådgivningsverksamheten handlar framförallt om att stimulera användandet av industridesignkompetens i små och medelstora företag, genom Stiftelsen Svensk Industridesigns (SVID) insatser, samt att väcka intresset för och främja kunskapen om hemslöjd, vilket är ansvar. När det gäller form- och designseminarier och -debatter är de ovan nämnda organisationerna och föreningarna ofta arrangörer. Men initiativ tas även av sammanslutningar som exempelvis Svensk Forms lokalavdelningar. I länsmuseernas uppdrag ingår att ansvara för att länets kultur- historiska utveckling dokumenteras och på olika sätt görs tillgäng- lig. Det handlar om att samla och visa allt från traditioner, liv och arbete till natur och miljö. Kulturmiljön, som inbegriper bebyggel- sen, utgör av länsmuseernas verksamhet. Allt detta skall ske med relativt begränsade resurser. Det saknas en sammanhållen idé om hur form- och designinsatser skall bedrivas på regional nivå. SOU 2000:75 Bakgrund till förslagen – designens många roller. Det som behöver utvecklas är alltså de områden som Hand- lingsprogrammet lyfter fram. Det förs sällan en designhistorisk diskussion om den produktion som ägt rum i länet, hur den upp- stått och hur den sett ut. Däremot finns ofta samlingar från brons- och stenålder, och från länets allmogekultur, dvs. En arbetarbostad och en hantverkares verkstad är också återkommande inslag. Många länsmuseer ordnar ambitiösa stadsvandringar. Det finns även enklare medoder att presentera de arkitektoniskt intressanta platserna och husen, inbegripet museibyggnaderna, i länet. Sunds- vall är en av de få städer som på ett pedagogiskt och tydligt sätt berättar om de hus som kommit till med hjälp av framstående arkitekter. På själva byggnaderna finns skyltar med information om vem som ritat dem och när. lokaltrafik, SL, har på tunnelbaneperrongerna informerat om hur det en gång såg ut på de platser där T-banestationerna ligger. I entrén till får besökarna ta del av den fantasieggande historien om byggnadens tillkomst. Många tittar sedan säkert extra noga på fasaden. Mer pedagogiskt dramatiska grepp har också gjorts, som när film om de gamla och riv- ningarna av dem visades i storformat på fasad i . Åskådarna stod alltså på den plats där omvandlingen hade inträffat. Miljön i sig är alltså ett suveränt pedagogiskt medium och kan självklart även inbegripa form- och design- exempel. Fler institutioner än länsmuseerna är regionalt verksamma: har ett regeringsuppdrag att ansvara för ett nät- verk av intressenter vad gäller allt från konsthantverk till industri- design, har en välutvecklad regional organisation för sina hemslöjdskonsulenter, har ambitionen att verka över hela landet men saknar ekonomiska förutsättningar och Svensk Form har ett regionalt nätverk i form av sina lokal- föreningar, men dessa drivs av frivilliga krafter och är inte finan- sierade av staten. Ett undantag är lokalföreningen /Design Center i , vars statliga bidrag nämnts tidigare, och som har en intensiv och publikdragande verksamhet inom hela form- och designområdet. har som första landsting i 210 Bakgrund till förslagen – designens många roller. från anhållit om och fått en länskonstnär inom form- och designområdet, på samma sätt som andra län har erhållit länskonstnärer inom bild, teater, musik och dans. Eftersom den värmländska länsdesignern är helt ny på sin post, är det för tidigt att se något resultat. ville, eftersom området form och design varit eftersatt, dels lyfta fram det gemensamma rummet, dels synliggöra designens betydelse. Kopplingen mellan konst, konsthantverk och hemslöjd å ena sidan och innovation och design å andra sidan nämns av som viktiga områden för framtida nätverksbyggande. Verksamheten är tänkt att drivas i nära samarbete med , bland annat genom deras program för innovations- och designingen- jörer.6 Form, design och konsthantverk har alltså en regional närvaro. Grunden är emellertid inte så stabil och framför allt är design- och formverksamheterna ojämnt förankrade i , med en koncent- ration till landskapen söder om och väster om . Framför allt och är väl- försedda. Resurser kan satsas på olika sätt. Resultatet blir att utvecklingen tar en viss riktning. uppstår institutioner, verksamheter och regelverk för att hantera problemen och ta hand om verksamheten. Inriktningen förstärks, blir med tiden en tradition, även om det ursprungliga problemet eller incitamentet försvunnit. Den struktur som uppstått kan därmed bli ett hinder istället för det smörjmedel den borde vara. En rad olika exempel på detta kan nämnas. I mitt första delbetänkande Mötesplats för form och design visade jag t.ex. varför och hur konstindustrimuseerna växte fram andra hälft. Den inriktning, pedagogik och avgränsning gentemot andra områden som då utvecklades har 6 : Underlag för beslut av regeringen gällande bidrag till länskonstnärsverksamhet, . SOU 2000:75 Bakgrund till förslagen – designens många roller. Det har inneburit att nya infallsvinklar ibland haft svårt att få genomslag. försköts inriktningen vid de etnologiska institutionerna i landet från föremålsstudier till under- visning om sociala förhållande, genusforskning, arbetsvillkor och livsmönster. Det innebär att en stor del av den personal som arbetar på våra länsmuseer har en sådan bakgrund. Många är också byggnadshistoriker och arkeologer. Förutsättningarna för att länsmuseernas aktivt skall kunna delta i den pedagogiska verk- samheten kring form och design är emellertid sämre. Ett annat exempel är lagen om medbestämmande i arbetslivet (1976:585), ofta kallad MBL, och som är ett viktigt medel för att garantera människors inflytande på sin arbetsplats, men som också kan utgöra ett hinder för professionell gestaltning. Verksamheter och strukturer är ofta självbevarande. Det finns ett inbyggt motstånd mot förändringar. Även när institutioner inte längre fyller något behov kämpar de för sin överlevnad. Det kan alltså vara oerhört svårt att genomföra en kursändring – även om och när en sådan är önskvärd. Den rörlighet och flexibilitet som efterlyses i t.ex. regional-, arbetsmarknads-, närings- och utbildningspolitiken kräver öppnare strukturer, större närhet mellan besläktade verksamheter så att dessa kan samverka och vid behov förändra sina arbetsuppgifter och bättre anpassa sig till nya krav. För att lösa detta problem har man t.ex. i infört en form av rundabordssamtal i sin designpolitik. Det innebär att människor med olika positioner och från olika områden samlas och förutsätt- ningslöst diskuterar hur man skall lösa ett eller flera problem. I finns en tradition att genom en öppen, demokratisk dialog finna fram till lösningar som av omvärlden kan uppfattas som kompromisser, men vilka gör det möjligt att genomföra beslut och åtgärder man annars aldrig skulle lyckas med. Den splittring och ojämna regionala spridning som råder inom form- och designområdet gör att de som verkar inom detta område sällan får möjlighet att ses och tala om gemensamma frågor. Därför är formaliserade möten viktiga. De nätverksmöten som arrangerat har fått ett positivt gensvar från de närvarande. Här har de med kollegor från andra regioner kunnat diskutera 212 Bakgrund till förslagen – designens många roller. sådant de annars aldrig får möjlighet att ventilera. Men det räcker givetvis inte med samtal, man behöver även kunna genomföra gemensamma projekt och därmed uppnå konkreta resultat. 6.13.1Statens samverkan med andra aktörer Även om det finns andra engagerade aktörer kan staten ha och behöva ta ett ansvar. Det statliga ansvaret måste emellertid alltid vara motiverat och skall helst manifesteras genom att staten finansierar basverksamheten. Övriga intressenters bidrag bör mot den bakgrunden alltid ses som ett komplement som möjliggör sådant som annars inte skulle komma till stånd. Det statliga åtagandet inom form- och designområdet kan framförallt motiveras av dess stora betydelse för både kulturliv och näringsliv – området har därmed ett stort allmänt intresse. Dessutom innefattar form- och designområdet åtaganden som har prövats, eller bör prövas, i andra sammanhang. Jag tänker på stat- liga insatser för utbildning, utställnings- och museiverksamhet, näringslivsstöd, internationellt kulturarbete, etc. betyder detta inte att staten ensam helt måste finan- siera dessa verksamheter. Statlig finansiering skall inte ses som ett hinder för annan typ av finansiering. I de fall det är sakligt motiverat bör staten därför samverka med andra aktörer. Den samhällsekonomiska vinsten av sådan samverkan möjliggör ytterligare och fördjupade insatser. Inom form- och designområdet ser jag två former för denna samverkan: sponsring och partner- skap. Näringslivet har visat ökat intresse för att stödja olika kulturevenemang och -projekt. har olika kultur- institutioner i växande omfattning vänt sig till näringslivet med förslag om sponsorsamarbete, s.k. kultursponsring. Sponsring är ett affärsmässigt samarbete mellan två eller flera parter där nyttan är ömsesidig. Inom form- och designområdet, som präglas av knappa resurser, innebär denna ömsesidighet att statliga aktörer, exempelvis en utställningsarrangör, kan utvidga sin verksamhet både innehållsmässigt och över tiden. SOU 2000:75 Bakgrund till förslagen – designens många roller. ges näringslivet en arena för både marknadsföring och aktiviteter för företagen. Den andra samverkansformen vill jag kalla partnerskap, dvs. vid de tillfällen där staten och näringslivet är ömsesidigt beroende av varandra i den meningen att deltagande från båda parter är en förutsättning för verksamheten. Det handlar om internationella projekt, vars syfte är att dels förmedla en positiv Sverigebild, dels gynna svensk export. Staten är i sådana projekt beroende av näringslivets deltagande, då det är näringslivet som i detta fall kan spegla den bild av som staten vill föra fram internationellt. Näringslivet har ett intresse av att finnas med i dessa sammanhang, eftersom de enskilda företagen dels erbjuds en arena att visa upp sig på, dels en arena med stor legitimitet. Mot den bakgrunden vill jag poängtera att de statliga insatserna inom form- och designområdet alltid bör eftersträva samverkan med näringsliv och kommuner. Den kommunala medverkan framstår för mig som självklar, när det är uppenbart att de statliga engagemangen också skapar mervärden för den kommun där verksamheten är etablerad. I verksamheter som kräver långsiktig- het, dvs. är permanenta, är det emellertid väsentligt att statens finansiella bidrag är av betydande storlek. Som exempel på hur staten bör samverka med såväl näringsliv och kommuner vill jag särskilt lyfta fram mina förslag om Mötesplatsen, regionala formcentra samt uppdraget till . De flesta av de sex mål som fastställt för statens arbete med arkitektur, formgivning och design rör det offentliga rummet. Detta är naturligt, eftersom de offentliga rummen är våra gemen- samma rum, som enskilda medborgares möjligheter att påverka dessa rum är begränsade. Därför måste staten påta sig ett ansvar. Jag har tidigare nämnt de sex statliga målen, men vill här åter lyfta fram dem som har direkt påverkan på den offentliga miljön. Kvalitet och skönhetsaspekter skall inte underställas kort- 214 Bakgrund till förslagen – designens många roller. siktiga ekonomiska lösningar, Kulturhistoriska och estetiska värden i befintliga miljöer skall tas tillvara och förstärkas, Intresset för hög kvalitet inom arkitektur, formgivning, design och offentlig miljö skall stärkas och breddas och Offentligt och offentligt understött byggande, inredande och upphandlande skall på ett föredömligt sätt behandla kvalitetsfrågor. Målen utgör verkliga utmaningar för dem som skall se till att de förverkligas. Lagen om medbestämmande i arbetslivet, som infördes och som jag tidigare nämnt, byggde på en ambitiös och god målsätt- ning, men har kanske inte alltid använts på det sätt som det ursprungligen var tänkt. En avsikt var att ge brukarna och deras fackliga representanter kunskaper om byggande, hur man läser och tolkar ritningar och vad som händer när en ritning förvandlas till verkliga miljöer i full skala. Det var en pedagogisk process som gav insikter om kvalitet, utbud, rumsegenskaper, etc. Men det var också en dialog som ställde krav på brukarna, att de var engagerade, förberedda och villiga att sätta sig in i de aktuella projekten. Men ju mer komplexa, komplicerade och tekniskt utrustade arbetsplatser blir, desto fler experter – ergonomer, olika slags tekniker, specialister på arbetarskydd, ekonomer, m.fl. – deltar i utformningen av arbetsmiljön. Experterna tar över. Brukarna kan inte alltid själva avgöra vad som är lämpliga arbetsställningar och en bra miljö eller ej. En skärpt arbetsmiljölagstiftning har alltså delvis satt de uppgifter som lagen om medbestämmande i arbetslivet ursprungligen hade ur spel. Brukarnas inflytande begränsas därför ofta till de estetiska frågorna, vilket i och för sig inte är ett problem. En miljö handlar i högsta grad om de estetiska kvaliteterna – inte bara om ekonomi, ergonomi, klimat, belysning och ett funktionellt utnyttjande av lokalerna. En naturlig diskussionspartner i dialogen om rummets gestaltning och inredning är inredningsarkitekten. I hans eller hennes yrkeskunnande ingår alla aspekter på rummens utformning SOU 2000:75 Bakgrund till förslagen – designens många roller.