sou · GOB377d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Inte heller innebär den nya bestämmelsen någon inskränkning i möjligheterna för socialnämnden att ansöka om vårdnadsöverflyttning enligt 6 kap. 8 § . Tvärtom kan det i de fall som omfattas av paragrafen vara naturligt med en sådan ansökan. Av- görande för socialnämndens ställningstagande skall som alltid vara barnets bästa. 21 a § Vård som har beslutats med stöd av 2 § och fortsatt vård som har beslutats med stöd av 21 § andra stycket skall upphöra senast när den unge fyller . Vård som har beslutats med stöd av 3 § skall upphöra senast när den unge fyller . Denna paragraf är ny och motsvarar i princip nuvarande 21 § andra och tredje styckena. Ett tillägg har dock gjorts i första stycket om att ett beslut enligt 21 § andra stycket om att vården skall fortsätta skall upphöra senast när den unge fyller . Detta gäller således även om vården ursprungligen har beslutats med stöd av 3 § LVU och därför enligt paragrafens andra stycket skulle kunna pågå till dess den unge fyller . Skälet till detta är naturligtvis att om de ursprungliga förutsättningarna för vård enligt lagen inte längre föreligger skall den unge inte tvångsvårdas när han uppnått myndighetsåldern. 21 b § Beslut om vård med stöd av denna lag hindrar inte beslut om 1.avvisning eller utvisning enligt utlänningslagen (1989:529), 2.utvisning enligt lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll, 3.utlämning enligt lagen (1957:668) om utlämning för brott, 4.utlämning enligt lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , eller , eller 5.utlämning enligt lagen (1970:375) om utlämning till , , eller för verkställighet av beslut om vård eller behandling. Vård med stöd av denna lag upphör när ett beslut enligt första stycket har verkställts. Paragrafen motsvarar nuvarande 21 a §. 22 § får föreskriva att ett barn skall gå i förskola, i förskoleklass eller på fritidshem om 1.det kan antas att barnet till följd av förhållanden som avses i 2 § kommer att behöva beredas vård enligt denna lag om förhållandena fortsätter, och 2.den insats som barnet behöver inte kan ges med samtycke av den eller dem som har vårdnaden om det. Bestämmelserna om uppföljning i 13 § i tillämpliga delar, om pröv- ning i 13 a § andra stycket samt om upphörande av vård i 21 § första stycket gäller också för ett beslut enligt första stycket. Frågan om beslutet skall upphöra att gälla enligt 13 a § andra stycket skall prövas första gången för nämndens beslut. Innehållet i paragrafen har ändrats. Bestämmelsen ger socialnämnden befogenheter att besluta att ett barn som riskerar att fara illa på grund av hemförhållanden skall kunna placeras i barnomsorg eller skolbarn- omsorg. Övervägandena till paragrafen finns i kapitel 8. Det är fråga om förebyggande insatser. Bestämmelsen skall kunna användas när förhållandena i hemmet är sådana att det kan antas att barnet kommer att behöva beredas vård enligt lagen om något inte görs. Den tar sikte på situationer där möjligheterna till frivilliga insatser enligt socialtjänstlagen är uttömda. Det är barnets behov som skall vara styrande för om insats skall ges. Genom att barnet placeras i barn- omsorgen ges möjlighet till viss övervakning av barnets hälsa och utveckling. beslutat om insats enligt paragrafen skall frågan om insatsen skall upphöra prövas var sjätte månad. Insatsen skall upp- höra när den inte längre behövs. Bestämmelserna om uppföljning av vård gäller i tillämpliga delar även för insatser enligt 22 §. Ett beslut om insats kan överklagas enligt 41 §. Insatserna är kostnadsfria för den enskilde (se 34 § socialtjänst- lagen). 22 a § Om det kan antas att den som är till följd av ett beteende som avses i 3 § kommer att behövas beredas vård enligt denna lag om beteendet fortsätter och det stöd eller den behandling som den unge behöver inte kan ges med samtycke av honom själv, om han har fyllt , och av hans vårdnadshavare får socialnämnden be- sluta 1.att den unge skall hålla regelbunden kontakt med en särskilt utsedd kontaktperson, eller 2.att den unge skall delta i behandling i öppna former inom . När ett sådant beslut meddelas skall en särskild behandlingsplan finnas. Bestämmelserna om uppföljning i 13 § i tillämpliga delar, om pröv- ning i 13 a § andra stycket samt om upphörande av vård i 21 § första stycket och 21 a § andra stycket gäller också för ett beslut enligt första stycket. Frågan om beslutet skall upphöra att gälla enligt 13 a § andra stycket skall prövas första gången för nämndens beslut. Denna paragraf är ny. Första och andra styckena motsvarar nuvarande 22 § första och andra styckena. De justeringar som har gjorts i tredje stycket följer av att bestäm- melserna om uppföljning, prövning och upphörande av vård enligt 13 och 21 §§ har ändrats. 23 § Ett beslut enligt 22 § och 22 a § upphör att gälla, om 1.beslut fattas om omhändertagande, eller 2.ansökan om vård bifalls. Paragrafen har ändrats till följd av att bestämmelserna om det s.k. mellantvånget flyttats till 22 a §. Ändringen innebär att förebyggande insatser både vad avser miljöfallen enligt 2 § och beteendefallen enligt 3 § skall upphöra att gälla om den unge omhändertas. 31 § Om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med ett flyttningsförbud eller ett tillfälligt flyttningsförbud, får socialnämnden besluta hur den unges umgänge med vårdnadshavare och med för- äldrar som har umgängesrätt reglerad genom dom eller avtal skall utövas. Paragrafen har förtydligats i enlighet med övervägandena i kapitel 7 som ligger till grund för ändringarna om umgänge i 14 §, vartill det hänvisas. 32 § I ett ärende enligt denna lag får socialnämnden besluta om läkarundersökning av den unge samt utse läkare för undersökningen. Om undersökningen inte lämpligen kan genomföras i den unges hem, får nämnden bestämma någon annan plats för den. I ett mål enligt denna lag har rätten samma befogenhet. Ändringen innebär att andra stycket upphävs. om att läkar- intyg skall bifogas ansökan om vård finns i 4 a §. 35 § I mål om beredande eller upphörande av vård eller om flytt- ningsförbud enligt denna lag skall länsrätten och kammarrätten hålla muntlig förhandling, om detta inte är uppenbart obehövligt. Muntlig förhandling skall alltid hållas, om någon part begär det. Parterna skall upplysas om sin rätt att begära muntlig förhandling. Om det behövs, skall länsrätten och kammarrätten i ett mål enligt denna lag höra lämplig sakkunnig vid muntlig förhandling. Vid för- handlingen får den sakkunnige, i syfte att få upplysning rörande om- ständigheter som är av betydelse för dennes uppgift, ställa frågor till parterna. Om en enskild part som har kallats vid vite att inställa sig per- sonligen till en förhandling uteblir, får rätten förordna att han skall hämtas till rätten antingen eller till en senare dag. Första stycket är oförändrat. Paragrafen har ett nytt andra stycke som innebär att länsrätt och kammarrätt alltid skall bedöma om sakkunnig behövs vid muntlig för- handling enligt lagen. Avsikten med bestämmelsen är att göra länsrätt och kammarrätt uppmärksamma på att en av rätten förordnad sak- kunnig i många fall kan bidra till att målet blir mer allsidigt belyst och att barnets rätt tillvaratas på ett mer betryggande sätt. Den sakkunnige får ställa frågor till parterna och kan avge ett utlåtande som underlättar rättens bedömning av om vård enligt lagen behövs. Bestämmelsen av- ser både länsrätt och kammarrätt. Har emellertid länsrätten förordnat sakkunnig vid sin muntliga förhandling finns oftast inget behov av detta i kammarrätten. Bestämmelser om förordnande av sakkunniga finns i 45 §. Tredje stycket motsvarar andra stycket i nuvarande lydelse. 40 § Beslut om omhändertagande, om förebyggande in- satser eller om tillfälligt flyttningsförbud gäller . Andra beslut enligt denna lag gäller , om socialnämnden eller rätten inte förordnar något annat. Första stycket är oförändrat. Paragrafens andra stycke har ändrats på så sätt att det är huvudregel att även domstolarnas beslut gäller . Bakgrunden till änd- ringen har utvecklats i kapitel 6, vartill det hänvisas. Av 28 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) följer att länsrätten och högre rätt kan förordna att ett överklagat beslut, som annars skulle gälla , tills vidare inte skall gälla (inhibition). Till följd av ändringen i andra stycket har paragrafens nuvarande tredje stycke upphävts. 41 § beslut får överklagas hos länsrätten, när nämnden har 1.beslutat om var vården av den unge skall inledas eller beslutat i fråga om att flytta den unge från det hem där han vistas, 2.beslutat i fråga om fortsatt vård med stöd av lagen, 3.med stöd av 14 § beslutat i fråga om umgänge eller beslutat att den unges vistelseort inte skall röjas, 4.fattat beslut enligt 22 § eller 22 a § eller prövat om ett sådant beslut skall upphöra att gälla, 5.med stöd av 31 § beslutat i fråga om umgänge, eller 6.beslutat i fråga om fortsatt flyttningsförbud. Andra beslut av nämnden enligt denna lag får inte överklagas. Rättens beslut enligt 8 § i fråga om förlängd ansökningstid och enligt 32 § om läkarundersökning får inte överklagas. Paragrafen har ändrats till följd av att bestämmelserna om det s.k. mellantvånget flyttats till 22 a §. Ändringen innebär att socialnämndens beslut om förebyggande insatser både vad avser miljöfallen enligt 2 § och beteendefallen enligt 3 § kan överklagas. 45 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Socialstyrel- sen skall förordna särskilda sakkunniga att bistå rätten. Denna paragraf är ny. Bestämmelsen som är tvingande införs för att underlätta för länsrätterna och kammarrätterna att få tillgång till sak- kunniga med den specialistkompetens som behövs. Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620) 28 § skall noga följa vården av det barn som får vård i ett annat hem än det egna. Nämnden skall göra det genom 1.regelbundna personliga besök i det hem där barnet vistas, 2.enskilda samtal med barnet, och 3. samtal med den eller dem som tagit emot barnet i sitt hem. Uppföljning enligt första stycket skall omfatta barnets hälsa, ut- veckling, sociala beteende och skolgång samt relationer till anhöriga och andra närstående. skall minst en gång var sjätte månad överväga om vården enligt första stycket fortfarande behövs. Paragrafens första och andra stycken är nya. Tredje stycket motsvarar paragrafen i dess nuvarande lydelse. Endast språkliga ändringar har gjorts. skall noga följa den vård som ges barn utanför det egna hemmet. En noggrann uppföljning underlättar för nämnden att göra en riktig bedömning vid övervägandet av om vården fortfarande behövs. Ändringarna i paragrafen överensstämmer med ändringarna i 13 § LVU. Skälen till ändringarna har utvecklats i kapitel 7 samt i kommentaren till 13 § LVU, vartill det hänvisas. 28 a § När barnet har varit placerat i samma familjehem från det att placeringen verkställdes, skall socialnämnden besluta hur vården av barnet skall ordnas . Vid denna prövning skall nämnden särskilt bedöma om det finns skäl att ansöka om vård- nadsöverflyttning enligt 6 kap. . Nämnden kan besluta att vården av barnet skall fortsätta i familjehemmet tills vidare. att vården av barnet skall fortsätta i familjehemmet tills vidare skall vården inte längre övervägas enligt 28 §. Denna paragraf är ny. Syftet med paragrafen är detsamma som för införandet av 13 b § LVU, dvs. att ge det barn som varit placerat i ett familjehem kontinuitet och en familj för livet. Prövningen kan utmynna i olika beslut för olika barn. Det skall i enlighet med 1 § särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. Om det vid prövningen visar sig att barnet inte längre behöver vård skall barnet flytta hem igen. Om barnet däremot fortfarande har ett vårdbehov kan beslutet antingen bli att barnet skall vårdas i det familjehem där det bor tills vidare eller att vården skall fortsätta som förut. beslut om att barnet skall vårdas i familjehemmet tills vidare skall vården inte längre övervägas var sjätte månad. Nämnden skall dock även fortsättningsvis följa upp vården enligt 28 §. Ett beslut om att vården skall fortsätta som förut innebär ingen ändring vad avser övervägandena. Vården skall således liksom tidigare övervägas var sjätte månad. Bakgrunden till införandet av paragrafen och dess närmare tillämpning har utvecklats i kapitel 7 samt i kommentaren till 13 b § LVU, vartill det hänvisas. 34 § Stöd- och hjälpinsatser av behandlingskaraktär och insatser enligt 22 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga medför inte kostnadsansvar för den enskilde vårdtagaren. Kommunen får dock, utom beträffande underårig, ta ut ersättning för uppehället av den som på grund av missbruk av alkohol, narkotika eller därmed jämförbara medel får vård eller behandling i ett hem för vård eller boende eller i ett familjehem. Regeringen bemyndigas meddela före- skrifter om den högsta ersättning som får tas ut för . För andra stöd- och hjälpinsatser än som angetts nu får kommunen ta ut skälig ersättning. Om en underårig genom socialnämndens försorg får vård i ett annat hem än det egna, är föräldrarna skyldiga att i skälig utsträckning delta i kommunens kostnader enligt grunder som regeringen föreskriver. får i sådant fall uppbära underhållsbidrag som avser den underårige. Bestämmelserna i första stycket gäller inte i fråga om tjänst för vilken avgift har bestämts enligt 35 §. Ändringen innebär att kommunerna inte får ta ut avgift av föräldrarna för insatser som sätts in med stöd av 22 § LVU. 50 a § Vid en utredning om socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd eller stöd får nämnden, för bedömningen av behovet av insatser, konsultera sakkunniga samt i övrigt ta de kontakter som behövs. Utredningen skall bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för skada eller olägenhet. Den skall inte göras mer omfattande än vad som är motiverat av omständigheterna i ärendet. Om det inte är olämpligt får socialnämnden samtala med den underårige även om vård- nadshavaren motsätter sig det. Nämnden har rätt att tala med den underårige utan att vårdnadshavaren är närvarande. Utredning enligt första stycket skall bedrivas skyndsamt och vara slutförd senast . Finns det särskilda skäl får social- nämnden besluta att förlänga utredningen . Den som berörs av en sådan utredning som anges i första stycket skall underrättas om att en utredning inleds. I paragrafens första stycke har införts en bestämmelse som är avsedd att klargöra att socialnämnden har rätt att tala med ett barn trots att vårdnadshavaren motsätter sig det. Bestämmelsen skall underlätta för socialnämnden att få tala med ett barn och kunna fullgöra sin skyl- dighet att hjälpa ett barn som har det svårt. Övervägandena till para- grafen finns i kapitel 9. Samtal får inte ske om barnet motsätter sig det. Möjligheten att tala med barnet i strid med vårdnadshavarens vilja är avsedd att vara en sista utväg. Innan samtalet måste socialnämnden göra en noggrann bedömning av vad det kan innebära för barnet att man talar med det i strid med vårdnadshavarens vilja och väga för- och nackdelar mot varandra. Som anges i kapitel 9 kan det vara olämpligt att tala med ett barn mot vårdnadshavarens vilja om barnet är särskilt känsligt eller pressas av vårdnadshavaren. Det är inte möjligt att närmare ange när samtal med barnet är olämpligt eftersom en bedömning måste göras i varje enskilt fall. Det är viktigt att uppmärksamma att bestämmelsen inte får tolkas e contrario. Detta innebär att även i andra fall, som faller utanför ramen för utredningen enligt 50 a § socialtjänstlagen och där uttryckliga bestämmelser saknas, har barnet och socialnämnden – vilket framgår av övervägandena i kapitel 9 – rätt att tala med varandra även om vårdnadshavaren motsätter sig det. Andra och tredje styckena är oförändrade. Förslag till lag om ändring i lagen (1996:1620) om offentligt biträde 5 § Bestämmelserna i 26–29 §§ rättshjälpslagen (1996:1619) om för- ordnande och byte av rättshjälpsbiträde och om ersättning till rätts- hjälpsbiträde skall tillämpas i fråga om offentligt biträde. Skall offentligt biträde förordnas för underårig enligt 39 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga får endast den förordnas som på grund av sina kunskaper och erfarenheter samt personliga egenskaper är särskilt lämplig för uppdraget. Första stycket är oförändrat. Paragrafens andra stycke är nytt. Syftet med ändringen är bl.a. att stärka barnperspektivet i LVU. För definition av barnperspektiv se kapitel 3. Speciella krav på barnets offentliga biträde leder till att endast de personer som på grund av särskilt intresse för barn har skaffat sig kunskap om barns situation och hur man talar med barn får förordnas som offentligt biträde. Härigenom kommer bl.a. barnets åsikter och tankar att förmedlas på ett bättre och riktigare sätt till socialnämnder och domstolar. Möjligheterna att tillvarata barnets rättigheter ökar också om det offentliga biträdet är väl förtroget med vad barn behöver för sin hälsa och utveckling. Utredaren skall enligt direktiven med utgångspunkt i vad som är bäst för barnet utreda hur barns behov av kontinuitet och trygghet i samband med långvariga familjehemsplaceringar kan tillgodoses genom lagstiftning och metodutveckling. Lösningarna skall möjliggöra att familjehemsplacerade barn får en fortsatt trygg uppväxt i familjehem- met även i de fall grunderna för vård enligt LVU eller behovet av bistånd i form av placering enligt SoL ej längre föreligger. Utredarens förslag i 13 b § LVU och 28 a § SoL – som innebär att socialnämnden, när ett barn varit placerat i samma familjehem , skall överväga om förutsättningar för en ansökan om vårdnadsöver- flyttning föreligger – kommer sannolikt att medföra att fler vårdnads- överflyttningar görs och därmed att fler barn får en bättre trygghet och kontinuitet i sina liv. Jag är därför positiv till detta förslag men anser att bestämmelserna i nuvarande 6 kap. 8 § inte räcker till för att vårdnadsöverflyttning ska kunna bli verklighet i nog många av de situationer där barn har behov av garantier för kontinuitet och trygghet. Ett exempel är när en överflyttning av vårdnaden vore motiverad och där familjehemmet är inställt på att vara barnets permanenta hem men där familjehemsföräldrarna av olika skäl inte kan tänka sig att vara vårdnadshavare. Sådana skäl är exempelvis att de har ett bra förhål- lande till de biologiska föräldrarna och är rädda att detta riskeras om vårdnaden överflyttas till familjehemmet respektive att förhållandet är ansträngt och att de är rädda att helt förlora kontakten om de ersätter föräldrarna som vårdnadshavare. Ett annat skäl är att barnets problem gör att familjehemmet behöver mycket stöd i vården och vill vara säkra på att få detta i fortsättningen av den place- rande kommunen vars företrädare de redan känner. Ett barns rätt till en permanent placering bör inte vara beroende av ovanstående omständig- heter utan i dessa fall bör lagstiftningen medge att annan lämplig per- son blir särskilt förordnad vårdnadshavare med syfte att garantera per- manent placering i familjehemmet. Jag föreslår därför att FB 6:8 kompletteras med en bestämmelse om att annan lämplig person kan utses till särskilt förordnad vårdnadshavare i syfte att garantera en per- manent placering i familjehemmet. Jag delar uppfattningen att nuvarande lagstiftning inte på ett till- fredsställande sätt garanterar placerade barn en trygg och kontinuerlig uppväxt när byte av vårdnadshavare inte är en framkomlig väg. Det förslag som lagts fram är rättsosäkert eftersom det i realiteten inte innebär en garanti för att barnet får stanna i familjehemmet. Förslaget innebär att nämnden fastslår att ett barn som placerats med stöd av LVU skall få stanna i familjehemmet även sedan grunden för LVU-vården upphört om det skulle strida mot barnets bästa att flytta hem till föräldrarna. För mig är förslaget förvirrande och innebär inga garantier för bar- net utan kan tvärt om komma att upplevas som ett svek om domstol vid ett överklagande av beslutet om upphörande av vård bifaller föräldrar- nas talan om att vården skall upphöra. Enligt min uppfattning blir, enligt detta förslag, familjehemsföräld- rarnas fortsatta roll egendomlig eftersom förslaget inte reglerar om de biologiska föräldrarna, familjehemmet eller ansvarig nämnd får bestämmanderätten beträffande t.ex. hälso- och sjukvård och skolgång. Utredningens förslag i denna del uppfyller inte de krav på rätts- säkerhet som måste kunna ställas och som såväl barn, föräldrar, famil- jehem som nämnd har rätt att förvänta sig. Om utredaren anser att det finns situationer där en vårdnadsöver- flyttning inte är möjlig som barnets bästa kräver att det får vara kvar i familjehemmet innebär detta i realiteten ett flyttningsför- bud. För att åstadkomma en lösning som gagnar barns behov av trygghet och kontinuitet bör enligt min uppfattning i stället bestämmelsen om flyttningsförbud (24 § LVU) ändras så att den är användbar inte bara i de situationer att det föreligger en påtaglig risk för att barnets hälsa eller utveckling äventyras av en flyttning utan också då det skulle strida mot barnets bästa att flytta från familjehemmet. Med denna ändring skulle inte bara de LVU-placerade barnen utan också de lika ofta lång- varigt SoL-placerade barnen kunna få större trygghet och kontinuitet. Genom ändring i 26 § skulle också kravet på övervägande slopas för flyttningsförbud som avses vara varaktigt. Den fort- satta kontakten mellan familjehem och socialtjänst skulle i stället kunna ske på det sätt som utredaren föreslagit. Genom en ökad användning av möjligheterna till vårdnadsöverflytt- ning i kombination med de av mig föreslagna ändringarna i 6:8 FB och 24 § LVU bör barns behov av kontinuitet och trygghet i långvarig familjehemsvård kunna tillgodoses i större utsträckning än utredarens förslag medger. Jag vill anmäla en från utredningen avvikande mening på en punkt: förslaget till ändring av LVU §21. Förslaget gör det möjligt för social- nämnden att besluta om fortsatt vård för tvångsomhändertagna barn även om vård med stöd av lagen inte längre behövs, i fall där åter- föreningen av barn och föräldrar skulle strida mot barnets bästa. Jag delar utredarens mening att lagstiftningen bör, utifrån principer- na i , medge undantag från den nuvarande regeln att omhändertagna barn alltid ska återvända hem, när de ursprungliga skä- len för omhändertagandet har upphört. I extremfallet kan med nuva- rande lagregler ett omhändertaget barn som sedan spädbarnsåren växt upp i ett familjehem, tvingas flytta till nära nog okända ursprungsföräldrar, och förlora den familj som barnet är helt integrerad i. Utredarens förslag i LVU §13b och Sol §28a bör förebygga sådana situationer. Ändringen i LVU§21 blir en slags förstärkning av dessa förslag. Logiken i utredningen är härvid oklar (se särskilt yttrande från ), liksom kriterierna för när lagen ska vara tillämplig. Den föreslagna lagändringen i LVU §21 innebär ett mycket starkt ingrepp i föräldrarätten. Det är därför viktigt att ställa krav på tydlighet avseende villkoren som reglerar när lagen är tillämplig. De i utredningen före- slagna kriterierna är, enligt min mening, alltför vaga med tanke på be- slutets mycket ingripande karaktär och dess konsekvenser i ett livs- förloppsperspektiv för barnet samt mot bakgrund av sedvanliga krav på rättssäkerhet. Jag förordar därför att socialnämnden åläggs en klarare och stramare bevisbörda. I den föreslagna lagändringen är det barnets anknytning till foster- hemmet som ska beaktas. Detta räcker inte, enligt min mening, utifrån de relativt goda kunskaper vi har från såväl svensk som internationell forskning om riskerna med långa fosterhemsplaceringar. Här avser jag bland annat en osäker stabilitet i dessa konstruktioner och risken att långtidsplacerade fosterbarn blir utan en familj för livet i unga vuxna år när vården har upphört (, 1995; 1996a, -b, et al, kommande; , kom- mande).