sou · GOB328d2 · 2001-01-01 00:00:00 — SCB:s material möjliggör en jämförelse av utvecklingen mellan perioden –1981, 1986–1989 och perioden –1997. Ålder har stor betydelse för i vilken utsträckning den studerade gruppen höjer sin utbildningsnivå. Av dem som befann sig inom åldersintervallet 20–ligger lyftandelen för dem med högst 2-årig gymnasieutbildning på , för dem mellan 31–45 på medan endast av dem i åldrarna 46–höjer sin utbildningsnivå . Det är i den yngsta åldersgruppen som de största skillnaderna kan utläsas mellan i vilken utsträckning gruppen funktionsnedsatta och icke funktionsnedsatta med högst 2-årig gymnasieutbildning höjer sin ut- bildningsnivå. I tabell 13.6 respektive 13.7 visas att av dem utan någon funktionsnedsättning vid de båda undersökningstillfällena hade 16 pro- cent höjt sin utbildningsnivå ett eller flera steg mellan den första intervjuomgången 1979–1981 och den andra inter- vjuomgången 1986–1989. Motsvarande lyftandel för dem som vid något av tillfällena hade en funktionsnedsättning var . Vid en jämförelse mellan gruppen ej funktionsnedsatta och gruppen funktionsnedsatta i åldrarna 20–mellan den första intervjuom- gången 1986–1989 och den andra intervjuomgången 1994–1997 visar det sig att av gruppen ej funktionsnedsatta och av gruppen funktionsnedsatta hade höjt sin utbildningsnivå från en 2-årig gymnasienivå. Den skillnad som fanns i lyftandel mellan de båda grupperna har, från att vara relativt stor , minskat till en försumbar skillnad . Detta resultat stämmer väl överens med resultatet som redovisas i tabell 13.5 som visar att gruppen funktionsnedsattas deltagande i vuxenutbildning på heltid motsvarar gruppen ej funktionsnedsattas deltagande. De skillnader som noterats vad gäller deltagandet i vuxenutbildningen kan framförallt hänföras till skillnader i vilken utbildningsform deltagandet sker. Deltagandet sker i mindre utsträckning på högskole - nivå och i högre utsträckning på gymnasienivå. Tabell 13.6 Förändring av utbildningsnivån hos befolkningen 20–med högst 2-årig gymnasieutbildning –1981 till 1986–1989 3-årig gymnasieutbildning eller högre Källa: Bearbetning för av SCB:s ULF-undersökningar, Dnr. 51/1999. Förändring av utbildningsnivån hos befolkningen 20–med högst 2-årig gymnasieutbildning –1989 till 1994–1997 3-årig gymnasieutbildning eller högre Källa: Bearbetning för av SCB:s ULF-undersökningar, Dnr. 51/1999. I tabell 13.8 visas sysselsättningssituationen 1986–1989 för dem som vid undersökningsåren 1979–1981 befann sig i åldersintervallet 20–. Perioden –1989 var de äldre, dvs. de tillhörde åldersin- tervallet 28–. Huvudsaklig sysselsättning redovisas för dem som hade någon funktionsnedsättning både 1979–1981 och 1986–1987 eller vid någon av tidpunkterna samt dem som uppgav att de inte hade någon funktionsnedsättning vid intervjutillfällena. I gruppen som uppgav att de hade en funktionsnedsättning under båda mätperioderna uppbar en dryg fjärdedel förtidspension under pe- rioden –1989. Detta avspeglar sig i en markant lägre andel syssel- satta. Även dem som vid ett av undersökningsåren hade någon funk- tionsnedsättning tycks kännetecknas av högre arbetslöshetsnivå än gruppen icke funktionsnedsatta. Tabell 13.8 Huvudsaklig sysselsättning perioden –89 efter ålder 1979–1981 20–29 år Fns både 79 o 86 Fns 79 eller 86 Källa: Bearbetning för av SCB:s ULF-undersökningar, Dnr. 51/1999. 13 .2 .2 Kunskaper inom vuxenutbildningen vad avser funktionshinder, rättigheter, undervisningsmetoder och stödåtgärder För att studerande med funktionshinder ska kunna erbjudas en fullgod utbildningssituation bör de som den studerande möter i samband med sina studier ha kunskap om de förutsättningar som olika funktionshinder ger i samband med vuxenutbildning. har ställt sig bakom för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet. I enlighet med standardreglerna bör lärare och annan personal som är engagerade i planering och genomförande av service till studerande med funktionshinder fortlöpande utbildas i I standardreglerna påpekas även vikten av att det utarbetas rutiner för att ge lämpligt stöd och hjälp till studerande med funktionshinder (m.fl., 1995). De nationella lagar och förordningar som reglerar vuxenutbildningen utgår från att anordnarna ska kunna ta emot alla vuxna som tillhör målgruppen för utbildningen och erbjuda dem en utbildning av hög kvalitet. Det görs inga undantag för studerande med funktionshinder. Att studerande med funktionshinder ska delta i den reguljära undervis- ningen och inte i särskilda grupper är en etablerad uppfattning inom forskningen och bland skolledare. För att kunna leva upp till de krav som detta ställer på utbildningens genomförande krävs naturligtvis att utbildningsanordnaren har kunskap om de speciella förutsättningar som finns när det gäller funktionshinder och vuxenutbildning. I och attityder – professionellas möte med personer med funktionshinder redovisas vilken syn rektorer inom barn- och ungdomsskolan har på den egna kunskapen när det gäller att visa/leda skolgången för elever med funktionshinder (SOU 1998:121). Drygt tre fjärdedelar av de tillfrågade rektorerna menar sig vara i behov av att veta mer om frågor som rör elever med funktionshinder. Det man anser sig vara i behov av att veta mer om är först och främst kunskap om specifika funktionshinder. av de tillfrågade rektorerna ansåg sig behöva veta mer om sådant. Många anser sig behöva veta mer om undervisningsmetodik (), om var man kan få mer information () och om annan lagstiftning utanför skolområdet (). Kunskaperna om det egna regelverket förefaller bättre då uppgav att de skulle behöva veta mer på detta område. Undersökningen avser visserligen rektorer inom barn- och ungdomsskolan, men den samlade bild undersökningen ger är så pass tydlig att det finns anledning att tro att behovet av ökade kunskaper i frågor som rör studerande med funktionshinder är stort även inom vuxenutbildningen. Den kartläggning som redovisade i sitt förra betänkande, SOU 1999:39, visade att landets komvuxenheter och folkhögskolor ofta upplever att de saknar den pedagogiska kompetens som behövs för att undervisa studerande med funktionshinder. Vidare tycks det vara relativt ovanligt att personal inom dessa utbildningsformer får fortbildning för att bättre kunna anpassa utbildningssituationen för studerande med funktionshinder. Många av de skolledare som varit i kontakt med uppger att de inte vet vart de kan vända sig för att exempelvis upphandla fortbildning och andra tjänster då behov uppstår (SOU 1999:39). Utbildningsanordnaren ansvarar för att utbildningen görs tillgänglig och håller hög kvalitet för studerande med funktionshinder. Detta för- utsätter kunskaper om olika områden som berör funktionshinder och vuxenutbildning. Kunskap som rör frågor om vuxenutbildning och funktionshinder handlar om en rad olika frågor som berör anordnaren och den studerande på olika sätt. ser inte frå- gan om hur vuxenutbildningen ska utvecklas för att ge studerande med funktionshinder bättre förutsättningar för att studera som en enskild fråga, utan som en del i vuxenutbildningen som berör många olika om- råden. I detta betänkande behandlas därför frågor som är relaterade till kunskaper om funktionshinder i följande kapitel I kapitel 14 diskuteras vuxenpedagogik, flexibelt lärande, lärares fort- och vidareutbildning. Kommitténs iakttagelser och bedömningar av behovet av specialpedagogik diskuteras som en viktig del i detta avsnitt. I kapitel 9 diskuteras vikten av vuxenutbildningsanordnaren är strukturerad på ett sådant sätt att organisationen är förberedd och har tillräcklig kompetens att möta de behov som studerande med funk- tionshinder kan ha. Vuxenutbildningen kan ses som en kedja av olika händelser bestående av bl.a. mottagande, studievägledning, validiering och studiernas genomförande. För att denna ska fungera krävs en tydlig ansvarsfördelning och kunskaper om funktionshinder. Den individuella studieplanen är ett centralt dokument för att åstadkomma en fungerande och individuellt anpassad utbildning. I studieplanen bör olika delar av vuxenutbildningens olika kompetenser komma till uttryck dvs. vägledning, specialpedagogik och andra särskilda stödinsatser. Det är också viktigt att kompetens hos arbetsmarknadsmyndigheter, försäk- ringskassor och hälso- och sjukvården utnyttjas vid upprättandet av individuella studieplaner. Nedan redovisas kommitténs iakttagelser och bedömningar när det gäller grundläggande kunskaper om funktionshinder för personalen i vuxenutbildningen, vilka kunskaper som krävs för ett fungerande sam- arbete mellan olika huvudmän som har inflytande på den studerandes utbildningssituation och kommitténs iakttagelser när det gäller behovet av en specialpedagogisk stödorganisation som vänder sig till vuxenut- bildningen. Ökad allmänkunskap om funktionshinder Grunden för att kunna erbjuda de studerande en god utbildning utgörs av personalens samlade kompetens. Grundläggande kunskaper om funktionshindrades situation är en nödvändighet hos all personal inom vuxenutbildningen eftersom okunskap och fördomar leder till ett opro- fessionellt bemötande. Detta gäller så väl lärare som servicepersonal. För att förbättra undervisningsmiljön för studerande med funktions- hinder krävs insatser för fortbildning och information rörande vad som kan beskrivas som handikappkunskap till den personal som är verk- sam inom vuxenutbildningen. Flera av de instanser som lämnat remiss- yttrande över förra betänkandet tar upp be- hovet av vidareutbildning av vuxenutbildningens personal. Handikapp- förbundens samarbetsorgan (HSO) skriver i sitt remissvar under rubri- ken Handikappkunskap att Kunskap om funktionshindrades situation är en nödvändighet hos all personal inom vuxenutbildningen. Brist på kunskap resulterar i rädsla och oprofessionellt bemötande av personer med funktionshinder. Kunskap om funktionshindrades situation måste införlivas på ett horisontellt sätt inom utbildningens hela organisation. Varje utbildare bör kontinuerligt utveckla arbetet med handikappfrågor bl.a. genom att regelbundet fastställa mål och strategier för hur dessa frågor ska införlivas på ett dynamiskt sätt i verksamheten. instämmer i HSO:s beskrivning av behovet av att öka den generella kunskapen om funktionshinder. Kommittén är medveten om att det kan krävas mer än rekommendationer för att en utveckling ska ske inom detta område. Ansvaret för att leda denna ut- veckling ligger på respektive utbildningshuvudman. Statens möjligheter att påverka ligger framförallt i att dels bevaka i vilken utsträckning utveckling sker genom att ställa krav på vuxenut- bildningens huvudmän dels genom att underlätta och stimulera huvud- männens arbete med kompetensutveckling av personalen. Samarbete mellan olika huvudmän Studerande med funktionshinder i vuxenutbildningen har ofta kontakter med flera olika myndigheter. En följd av den renodling som sker mellan arbetsmarknadsutbildning och vuxenutbildning är att den kommunala vuxenutbildningen kommer att få ta ansvar för en större del av den grundläggande utbildningen för arbetslösa med ett arbetshandikapp. Något som är speciellt för denna grupp av arbetslösa är att de kan få studieförsörjning i form av utbildningsbidrag i samband med deltagande i yrkesförberedande utbildning. Det kan t.ex. handla om utbildning inom den kommunala vuxenutbildningen eller utbildning på folkhögskola. betalar ut ersättningen efter beslut av arbetsförmedlingen. Utbildningsanordnaren ansvarar för finansie ringen och genomförandet av själva utbildningen på samma sätt som för övriga deltagare. förslag om att kommunernas skyldighet att erbjuda grundläggande vuxenutbildning bör utvidgas till att även omfatta gymnasial utbildning kommer sannolikt att ytterligare öka antalet studerande med ett arbetshandikapp inom den kommunala utbildningen för vuxna. Människor som genomgår yrkesinriktad rehabilitering har ofta behov av att komplettera sin utbildning på grundläggande- eller gymnasialnivå. Den yrkesinriktade rehabiliteringen utreds . Det finns en möjlighet att finansiera sitt uppehälle under studier inom exempelvis den kommunala vuxenutbildningen eller på folkhögskolan via rehabiliteringsersättning från . Utbildningsanordnaren ansvarar för finansieringen och genomförande av själva utbildningen. Den utveckling som sker på området talar för att antalet studerande inom den reguljära vuxenutbildningen som finansie rar sina studier via rehabiliteringsersättning efter beslut av försäkringskassa kommer att öka. Ansvaret att åstadkomma en väl fungerande studiesituation för människor med funktionshinder innebär i vissa fall att utbildningsan- ordnarens ansvar sammanfaller med sjukvårdshuvudmannens ansvar. har sett exempel från flera olika områden där olika huvudmäns överlappande ansvar resulterat i problem för den stu- derande i form av uteblivna eller försenade stödinsatser. Hälso- och sjukvårdslagen, så väl som LSS, innehåller bestämmelser om habiliterings- och rehabiliteringsplaner respektive individuella planer. Dessa ska utgå från den enskildes egna mål, behov och intressen. Motsvarande krav att bedriva verksamheten utifrån den studerandes önskemål, behov och förutsättningar finns på huvudmännen inom den kommunala vuxenutbildningen. Det är inte ovanligt att en studerande har flera olika individuella planer. Förutom hälso- och sjukvården arbetar även , arbetsförmedlingen och med individuella planer. Gemensamt för hälso- och sjukvården, och vuxenut- bildningen är att de har det övergripande målet att stärka individens ställning och ge den enskilde resurser för ett självständigare liv. Genom att vuxenutbildningens huvudmän samverkar med hälso- och sjuk- vårdshuvudmännen kan de offentligas resurser utnyttjas mer effektivt. På samma sätt kan kommunernas resurser utnyttjas mer effektivt ge- nom ett fördjupat samarbete mellan den kommunala verksamhet som lyder under Socialtjänstlagen respektive Skollagen. För att detta samarbete ska komma till stånd och fungera krävs kun- skaper om andra aktörers verksamhet och ansvarsområden. Det är vik- tigt att de offentliga företrädare som den studerande möter har kunska- per om de handikappolitiska målen om delaktighet och jämlikhet och om de grundläggande värderingar som präglar den lagstiftning som styr insatserna för personer med funktionshinder. 13 .2 .3 Iakttagelser rörande särskilt stöd och särskilda anpassningar För att studerande med funktionshinder ska ha samma rätt och lika möjligheter att delta i vuxenutbildningen krävs god en infrastruktur. Infrastrukturen ger förutsättningar för individen att välja utbildning och utbildningsanordnarna att få studerande. Till infrastrukturen hör bl.a. tillgång till ett brett utbildningsutbud av god kvalitet, system för finan- siering av kurskostnader och de studerandes livsuppehälle, uppsökande aktiviteter, vägledning, möjlighet att erhålla särskilt stöd (läromedel, hjälpmedel, tolk), samt att utbildningen tillåter flexibilitet som ger för- utsättningar för ett lärande på egna villkor. En utvecklad infrastruktur ger goda förutsättningar för vuxenstudier som förmår svara upp mot kravet att den studerande kan följa en ge- nomtänkt studiegång, börja utbildningen på den nivå han eller hon be- finner sig på, ha en stabil ekonomi under sina studier, välja utbild- ningsanordnare och utbildningstakt utifrån individuella behov och för- utsättningar. Dessa förutsättningar är viktiga för vuxenstuderande oav- sett funktionshinder eller ej. En väl utvecklad infrastruktur innebär en hög tillgänglighet till vuxenutbildning vilket inte minst gynnar studerande med funktionshinder. Vid sidan av de mer allmänna kraven på infrastruktur kan stude- rande med funktionshinder ha behov av ett mer individuellt anpassat stöd. En stor del av kommitténs iakttagelser när det gäller behovet och tillgången på särskilda stödinsatser redovisades redan i kommitténs förra betänkande, SOU 1999:39. I detta avsnitt ges en sammanfattning av dessa samt en redovisning av de iakttagelser kommittén gjort inför slutbetänkandet vad gäller tillgången på läromedel, hjälpmedel, fysisk tillgänglighet m.m. För att studerande med funktionshinder ska kunna tillgodogöra sig ut- bildningen kan anpassade läromedel krävas. Det är främst personer med synskada eller läs- och skrivsvårigheter/dyslexi som har behov av anpassade läromedel. Normalt handlar det om läromedel i form av tal- böcker eller läromedel inlästa på band samt i synskadades fall även litteratur översatt till punktskrift. Ofta handlar det om att översätta be- fintligt studiematerial från text till en annan form. I vissa fall krävs även att särskilda läromedel tas fram. Det gäller t.ex. för undervisning inom ramen för särvux och för läromedelsframställning på teckenspråk. I förra delbetänkande redovisades en kartläggning av hur ansvaret för att finansiera läromedelskostnader ser ut inom olika utbildningsformer samt vilka särskilda medel som finns avsatt för läromedelskostnader inom vuxenutbildningen. Inom de flesta vuxenutbildningsformer ansvarar den studerande själv för de extrakostnader som en anpassning av studiematerialet ger upphov till. Även om utbildningsanordnaren inte har på sitt ansvar att förse de studerande med litteratur och studiematerial, är det ändå van- ligt att de tar på sig detta ansvar. Den gällande ordningen, att det är den studerande själv som ytterst är ansvarig för att skaffa anpassad litteratur liksom avsaknaden av ett statligt ansvarstagande på området, ger upphov till en rad problem. Dessa kan sammanfattas med att -det blir orimligt dyrt för den studerande att själv finansiera nödvän- diga anpassningar av sina läromedel, -det råder brist på anpassade läromedel, -det tar ibland att få ett läromedel efter det att det beställts, -den tekniska utvecklingen öppnar stora möjligheter att översätta skriven text till tal eller punktskrift via datorn. Dessa möjligheter utnyttjas i allt för liten utsträckning. Upphovsrättslagen och bristande kunskaper utgör ett stort hinder för att dessa möjligheter ska kunna tas till vara, -det ur samhällssynpunkt innebär ett ineffektivt resursutnyttjande att lärare och assistenter läser in – ofta samma – litteratur hos landets olika vuxenutbildningsanordnare. Hjälpmedelsområdet beskrevs utförligt i kommitténs förra betänkande, SOU 1999:39. Kommitténs kartläggning visar att det finns ett flertal problem förknippade med hjälpmedelsförsörjning till studerande med funktionshinder i vuxenutbildningen. Det saknas en tydlig ansvarsför- delning mellan och andra huvudmäns ansvar för att finan- siera hjälpmedel vilket leder till att studerande inte får tillgång till nöd- vändiga hjälpmedel samt att hjälpmedelsförsörjningen försenas. Att studerande i behov av ett hjälpmedel får dem efter det att utbildningen påbörjats beror, bortsett från den tidsspillan oklara ansvarsförhållanden ger upphov till, ofta på att den studerande och/eller skolan genom dålig framförhållning uppmärksammar hjälpmedelsbehovet . Det kan också bero på att den berörda hjälpmedelscentralen fungerar dåligt och därigenom har långa väntetider eller att hjälpmedelsproducenten har lång leveranstid. kartläggning av ansvarsfördelningen mellan stat, kommun, landsting och individen för insatser som krävs för att studerande med funktionshinder ska ha goda förutsättningar för att delta i vuxenutbildningen har visat att det ibland uppstår oklarheter när det gäller definitioner, gränsdragning och ansvarsfördelning mellan läromedel och pedagogiska hjälpmedel. Gränsen mellan vad som är datorbaserade hjälpmedel eller läromedel och mellan vad som är grund- respektive kringutrustning när det gäller datorer är särskilt svår att dra. För den enskilde studerande har detta ingen praktisk betydelse i studie - situationen. Däremot innebär det att det lätt uppstår oklarheter huruvida finansieringsansvaret ligger på , utbildningsanordnaren eller den enskilde. Mot bakgrund av bl.a. påpekande i det förra betänkandet uttalas i den nationella handlingsplanen för handi- kappolitiken (prop. 1999/2000:79) att Regeringen har för avsikt att utse en särskild utredare med uppdrag att se över hjälpmedelsförsörjningen för studerande med funktionshinder inom hela utbildningsområdet inklusive barnomsorgen samt lämna förslag till eventuella åtgärder. Enligt handlingsplanen ska utredaren få i uppdrag att klargöra ansvars- fördelning, definitioner och gränsdragning mellan hjälpmedelsområdet och läromedelsområdet. kartläggningar har visat stora brister i den fysiska tillgängligheten inom vuxenutbildningen. Den enkätundersökning kommittén redovisade i det förra betänkandet visade t.ex. att av alla folkhögskolor bedömde att behovet av att anpassa loka- lerna var stort. I kommitténs undersökning av den kommunala vuxen- utbildningen påträffades ett flertal vuxenutbildningsenheter där bristande fysisk tillgänglighet helt eller i stora delar utestänger människor med rörelsehinder från undervisningen. Kommitténs iakttagelser stämmer överens med de iakttagelser redovisar angående den fysiska tillgängligheten inom högskolan i sin rapport studier och funktionshinder (, 2000a). Bristande tillgänglighet kan medföra hinder för den studerande på en rad olika områden. Förutom själva utbildningslokalerna är det viktigt att vägen till och från utbildningen, bibliotek, vägledningscentrum, osv. har en hög tillgänglighet. genomförde en enkätundersökning hos landets samtliga kommuner. Syftet var att belysa kommunernas förmåga att möta funktionshindrades krav och behov. Resultatet från enkäten visar stora brister i den offentliga miljön vad gäller tillgängligheten. Som exempel kan nämnas att av grundskolorna saknar minimal anpassning för rörelsehindrade, endast 26 kommuner har avfasade trottoarkanter vid samtliga markerade övergångsställen samt att av kommunerna har anpassat av minst hälften av biblioteken (, 1999). Assistans enligt LSS och Handikappreformen innebar mycket förenklat dels en förändrad an- svarsfördelning av olika service- och stödinsatser mellan olika huvud- män dels att en ny rättighetslag, Lagen (SFS 1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) för personer med omfattande funktionshinder infördes fr.o.m . infördes Lagen (SFS 1993:389) om assistansersättning () som reglerar er- sättning för assistansinsatser utöver de som ryms inom LSS. Lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) är en utpräglad rättighetslag. Verksamheten ska enligt lagens målformuleringar främja jämlikhet i levnadsvillkor och full delaktighet i samhällslivet för de personer som omfattas av lagen. Lagen innebär inte någon inskränkning i de rättigheter som den enskilde kan ha enligt andra lagar. De insatser som regleras i LSS ryms i huvudsak inom det stöd som människor med funktionshinder kan erhålla genom Socialtjänstlagen eller annan lagstiftning och kan ses som ett komplement till övrig lagstiftning på området. LSS kom bl.a. till som en följd av att 1989-års handikapputredning (dir. 1988:53) konstaterat att det förelåg betydande klyftor på olika områden mellan människor med funktionshinder och andra människor eftersom och hälso- och sjukvårdens insatser inte alltid räckte till för att skapa jämlika levnadsförhållanden. Syftet med den nya lagen var att för vissa preciserade grupper av människor med funktionshinder införa en absolut rätt till vissa insatser. Lagen anger konkret de insatser som den enskilde har rätt till. Lagen omfattar tre olika personkretsgrupper som har möjlighet att få stöd. För att omfattas av lagen krävs att funktionshindret ska vara stort och varaktigt. Det ska ha en sådan karaktär eller omfattning att det starkt påverkar flera viktiga livsområden . De personkretsgrupper som kan omfattas av lagstiftningen är: -Personkretsgrupp 1 som omfattar personer med utvecklingsstörning och personer med autism eller autismliknande tillstånd.