sou · GOB388d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Vårt uppdrag är enligt direktiven att utreda frågor om straffansvar för del- tagande i organisationer som sysslar med brottslig verksamhet samt vissa andra frågor med anknytning härtill. Bakgrunden till uppdraget är bl.a. händelser med anknytning till vissa mc-klubbar, rasistiska organisationers verksamhet samt det internationella samarbetet när det gäller att bekämpa organiserad brottslighet. Som en grund för våra över- väganden i dessa delar har vi i del A av betänkandet (kap. 1-8) lämnat en redogörelse för vilka organisationer och andra sammanslutningar av de aktuella typerna som finns och vilken verksamhet, inklusive brottslig verk- samhet, som bedrivs i anslutning till dessa sammanslutningar. När det gäller frågan om straffansvar för deltagande i den nämnda ty- pen av organisationer sägs i direktiven bl.a. att vi skall överväga om det bör göras straffbart att aktivt delta i organisationer som har brottslighet som ett väsentligt inslag i sin verksamhet definiera vilka former av organisationer eller sammanslutningar som en eventuell kriminalisering skall kunna avse ta ställning till vilka kriterier som bör användas när man avgör om en organisation eller sammanslutning skall anses syssla med brottslig verksamhet ta ställning till om en eventuell kriminalisering bör ta sikte på samtliga typer av brottslig verksamhet inom ramen för en organisation eller om endast vissa brottstyper, som kan anses särskilt farliga när de sker i or- ganiserad form, bör omfattas överväga vilken funktion en utvidgad kriminalisering kan fylla när det gäller att hindra personer, som på grund av sin anknytning till de aktu- ella organisationerna är olämpliga till det, från att utöva yrken i vilka användning av våld kan ingå, t.ex. polis eller militär se till att en eventuell kriminalisering utformas så att i möjli- gaste mån kan leva upp till nuvarande och förestående internationella åtaganden på området Vi kommer att redovisa våra överväganden i dessa frågor i kapitel 16. Den typ av lagstiftning som det talas om i direktiven är emellertid ny för svensk rättstradition. För att kunna ta ställning till om kriminalisering av aktivt deltagande i organisationer som ägnar sig åt brottslig verksamhet bör föreslås, är det därför nödvändigt att först analysera vår nuvarande lagstiftning om medverkan till brott och om brott på planeringsstadiet. Även själva brottsbegreppet och frågor om personligt ansvar för brott bör analyseras. I kapitel 10 och 11 lämnas en redogörelse för gällande rätt på dessa områden. Generellt gäller enligt våra direktiv att behovet av utökad kriminalise- ring måste vägas mot intresset av att bibehålla grundlagsskyddade fri- och rättigheter oinskränkta. En kriminalisering av aktivt deltagande i samman- slutningar som ägnar sig åt brott skulle t.ex. kunna komma att påverka föreningsfriheten. De regler som gäller föreningsfriheten och organi- sationslagstiftningen i övrigt beskrivs i kapitel 12. Som nämnts tidigare skall vi se till att en eventuell kriminalisering ut- formas så att i möjligaste mån kan leva upp till nuvarande och förestående internationella åtaganden på området. Dessa åtaganden kan avse införande av olika typer av straffbestämmelser men också internatio- nell rättslig hjälp i brottmål. I kapitel 13 respektive 15 beskrivs de åtagan- den som f.n. finns och som är under utarbetande inom olika internationella organ. Det ingår också i vårt uppdrag att studera lagstiftningen i några med jämförbara länder. I flera europeiska länders lagstiftning finns uttryckliga bestämmelser som straffbelägger aktivt deltagande i brottsliga organisationer. En närmare beskrivning av utländsk rätt på detta område lämnas i kapitel 14. inleds med en definition av vad som menas med termen brott. I 1 kap. 1 § anges att brott är en gärning som är beskriven i eller i annan lag eller författning och för vilken straff som beskrivs i är föreskrivet. Definitionen är formell och knyter an till straf- fet som rättsföljd. Ett av skälen till att man valt en så formell, och till sy- nes intetsägande, definition är att det helt enkelt inte är möjligt att hitta några enkla gemensamma nämnare som skulle känneteckna alla brott i materiell mening. Från systematisk synpunkt finns emellertid ett behov av ett enhetligt brottsbegrepp. Definitionen i 1 kap. 1 § BrB fyller också en viktig funktion i det att den är ett uttryck för legalitetsprincipen. I alla moderna rättsstater uppfat- tas denna princip som ett grundläggande krav som bl.a. straffsystemet måste tillgodose. Legalitetsprincipen på straffrättens område innebär i korthet att straff får utdömas endast för gärningar som i förväg blivit kri- minaliserade genom generell lagstiftning. Principen har fått ett starkt stöd i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättighe- terna och grundläggande friheterna. I artikel 7 i konventionen anges att ingen får fällas till ansvar för någon gärning eller underlåtenhet, som för dess begående inte utgjorde ett brott enligt inhemsk eller internationell rätt. En motsvarande bestämmelse finns i den svenska rege- ringsformen (2 kap. 10 §). Legalitetsprincipen såsom den uttrycks i 1 kap. 1 § BrB innebär också ett förbud mot analogisk tolkning av straffbud. Det är av avgörande bety- delse för rättssäkerheten och för tilltron till det straffrättsliga systemet att de ingripanden som görs är förutsebara och sker inom de gränser som statsmakterna i förväg har dragit upp. En självklar del i detta är att den lagtext som finns på det straffrättsliga området inte får vara alltför allmänt hållen utan måste innehålla ett visst mått av precision vid beskrivningen av vad som är straffbart. Därmed inte sagt att någon absolut precision skulle kunna uppnås; även den straffrättsliga lagstiftningen måste med nödvän- dighet bli föremål för tolkning. För att ett brott skall föreligga måste således en otillåten gärning ha före- tagits. Vad som är en otillåten gärning beskrivs i de enskilda straffbuden. Dessa innehåller ett antal s.k. objektiva rekvisit, dvs. förutsättningar som måste vara uppfyllda för att brottet i fråga skall föreligga. Det svenska straffrättsliga sanktionssystemet bygger på individuellt ansvar, dvs. endast individer kan begå brott.1 Att en otillåten gärning har företagits är emellertid inte tillräckligt för att ett brott skall föreligga, utan det krävs dessutom att gärningsmannen har personligt ansvar (skuld) för gärningen. Som en grundläggande princip för det straffrättsliga ansvaret brukar anges att den som begår en gärning som lagen pekar ut som brottslig också skall ha haft möjlighet att rätta sig efter lagens krav, den s.k. konformitetsprincipen. I svensk rätt kan kravet på personligt ansvar uppfyllas genom uppsåt eller oaktsamhet. Av 1 kap. 2 § första stycket BrB följer att det normalt ställs krav på uppsåt. En oaktsam gärning är straffbar endast om det är särskilt föreskrivet. Enligt den s.k. täckningsprincipen krävs att det råder en viss kongruens mellan brottets objektiva och subjektiva sida, dvs. att gärningsmannens uppsåt eller oaktsamhet omfattar åtminstone huvuddra- gen av det händelseförlopp som utgör gärningen. För att någon skall kunna efterleva lagens krav i ett visst hänseende krävs det alltså att han förstår att han gör något visst (som utgör en rätts- stridig gärning) eller, om det rör sig om ansvar för oaktsamhetsbrott, att han bör förstå att han gör något visst (som utgör en rättsstridig gärning). Annars har han inte haft tillfälle att rätta sig efter lagen och kan inte kland- ras för sin överträdelse av lagen. 1 föreslog i sitt betänkande Straffansvar för juridiska personer (SOU 1997:127) att juridiska personer skall kunna straffas för vissa brott. Förslaget har ännu inte lett till lagstiftning. Medverkan till brott.... 11Medverkan till brott och brott på planeringsstadiet Flera personers deltagande i brott behandlas i bestämmelsen i 23 kap. 4 § BrB om medverkan till brott. Av denna framgår att ansvar för en viss gär- ning kan ådömas inte bara den som utfört gärningen utan även den som främjat denna med råd eller dåd. De enskilda straffbuden utvidgas således generellt till att omfatta även den som, utan att vara gärningsman, har främjat den straffbelagda gärningen. I paragrafen anges att den som inte är att anse som gärningsman skall dömas för anstiftan till brottet, om han har förmått annan till utförandet, och annars för medhjälp till det. Härav följer dels att medverkan kan ha tre former enligt svensk rätt - gärningsmannaskap, anstiftan och medhjälp - dels att det gäller en prioritetsordning mellan dessa olika former av med- verkan. Gärningsmannaskap har (självfallet) företräde framför de båda andra medverkansformerna, medan anstiftan anses allvarligare än med- hjälp och går före den medverkansformen. Av paragrafen framgår vidare att medverkansansvaret är självständigt. Det föreskrivs nämligen att varje medverkande skall bedömas efter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger honom till last. En medverkande kan således straffas oberoende av om den som har utfört gärningen kan fällas till ansvar eller inte. Det krävs dock alltid att någon har förövat en gärning som uppfyller rekvisiten i en straffbestämmelse och att denna gär- ning inte är fri från ansvar på grund av att någon objektiv ansvarsfrihets- grund (t.ex. nödvärn) är tillämplig. Här bör också nämnas den särskilda form av gärningsmannaskap som brukar kallas medgärningsmannaskap. Flera personer kan vara gärningsmän trots att ingen av dem, eller inte alla, självständigt uppfyller hela brottsbeskrivningen i ett straffbud, förutsatt att vad de gör tillsam- mans (i samverkan) innebär att brottsbeskrivningen är uppfylld. De har med andra ord utfört gärningen tillsammans. 128 Medverkan till brott.... Medgärningsmannaskap föreligger t.ex. inte sällan när flera personer tillsammans misshandlar en annan person, även om det inte kan utredas vem av förövarna som har orsakat vilken skada eller hur orsaksförloppen i detalj varit. Föreligger erforderligt uppsåt får alla svara för den skada som de gemensamt har tillfogat offret. 11.1.2Främjande av viss gärning För att någon som inte är gärningsman skall kunna dömas till ansvar krävs således att han har främjat gärningen med råd eller dåd. Med detta ut- tryck - som har levt kvar från motsvarande reglering i den tidigare straffla- gen - avses att främjandet skall ha skett med fysiska eller psykiska medel. Olika tolkningar har föreslagits i fråga om vad detta närmare innebär, men någon helt entydig uppfattning om vad som är gällande rätt i detta hän- seende finns inte. Enligt normalt språkbruk främjas en gärning, när någon har gjort något som underlättar eller i vart fall är ägnat att underlätta gärningens utföran- de. Det råder emellertid enighet om att uttrycket främja i den mening som avses i 23 kap. 4 § BrB inte kan tolkas så snävt och att obehövlig medverkan inte utesluts från vad som kan utgöra ett främjande. T.ex. krävs det inte för medverkansansvar för den som håller vakt vid ett inbrott att hans vakthållning verkligen bidragit till att huvudgärningen kunnat begås. Enligt förarbetena skulle det för att ett främjande skall föreligga räcka med att medverkansgärningen övat inflytande på händelseutvecklingen i brottsfrämjande riktning, vore det så än blott genom att styrka de andra i deras brottsliga beslut (SOU 1944:69 s. 91). Av praxis framgår att även den som endast obetydligt har bidragit till uppkomsten av huvudgärningen kan drabbas av medverkansansvar. En gärning som varken fysiskt eller psykiskt har haft någon betydelse för huvudgärningens genomförande kan däremot inte utgöra ett främjande. Gränsen mellan vad som är att bedöma som straffbar medverkan och handlande som är fritt från ansvar blir i viss mån subtil, särskilt vid psy- kisk medhjälp som består i ett deltagande som styrker gärningsmannen i dennes uppsåt. En viss begränsning ligger i vad som i litteraturen beteck- nas som livets regel. Att med gillande min åse ett slagsmål eller ett djur- plågeri är alltför obetydligt för att utgöra ett främjande (genom uppmunt- ran). Att inte bara passivt stå i närheten av brottsplatsen, utan att på ett mera aktivt sätt påverka händelseförloppet, innebär däremot ett sådant främjande som kan grunda medverkansansvar. Medverkan till brott.... 11.1.3Omständigheter av subjektiv betydelse Varje medverkande skall enligt 23 kap. 4 § tredje stycket BrB bedömas efter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger honom till last. Här slås medverkansansvarets självständighet i vad avser den subjektiva inställ- ningen fast. Vid främjande måste den subjektiva täckningen hänföra sig till såväl huvudgärningen som medverkansgärningen. Medhjälparens uppsåt skall - om det är fråga om ett uppsåtligt brott - täcka det faktum att han främjat en viss gärning med råd eller dåd. Vidare skall medhjälparen ha uppsåt till de omständigheter av objektiv betydelse som konstituerar huvudgärningen. När uppsåtskravet sätts i relation till huvudgärningen - som ju företas av en eller flera andra personer - uppkommer frågan hur pass konkretise- rad främjarens föreställning måste vara beträffande de omständigheter, under vilken denna företas, och beträffande de följder som den medför, för att uppsåtskravet skall vara uppfyllt. I litteraturen brukar ofta anges att medverkansuppsåtet måste avse en i viss mån individualiserad gärning. Vad som närmare skall förstås med detta är inte helt klart. För medverkansansvar torde inte krävas att t.ex. en anstiftare känner till hur det brott han anstiftar annan att begå närmare skall gå till eller ens, åtminstone i vissa situationer, mot vem brottet skall förövas. Det måste vara tillräckligt för ansvar att någon t.ex. förmår någon annan att begå ett rån mot vem som helst som kommer på en viss väg. Motsvarande bör gälla för medhjälp till brott. Kravet på medverkansuppsåtet i nu nämnt avseende, dvs. anstiftarens eller medhjälparens uppsåt i förhållande till huvudgärningen, bör korre- spondera med vad som allmänt sett gäller enligt den s.k. täckningsprinci- pen (att gärningsmannens uppsåt eller oaktsamhet omfattar det händelse- förlopp som utgör gärningen). Här inställer sig frågor som exempelvis hur man skall hantera avvikelser mellan gärningsmannens agerande och det av anstiftaren eller medhjälparen föreställda händelseförloppet och vilken grad av insikt som krävs hos anstiftaren eller medhjälparen i förhållande till de handlingar som gärningsmannen företar och de framtida konsekven- ser som dessa medför. Besvarandet av dessa frågor kan ha stor betydelse för hur man rättsligt skall hantera bl.a. gängbrottslighet. Det är även möjligt att göra sig skyldig till oaktsam medverkan till brott. Om huvudgärningen är straffbelagd endast som uppsåtligt brott, fordras dock uppsåt för att en medverkande skall fällas till ansvar. En medverkande som endast har varit oaktsam går alltså i dessa fall fri från ansvar. Om det emellertid i lagen finns både en uppsåtlig och en oaktsam variant av samma gärning, kan den som har gjort sig skyldig till oaktsam medverkan dömas för medverkan till det oaktsamma brottet, medan en 130 Medverkan till brott.... annan medverkande som har gjort sig skyldig till uppsåtlig medverkan döms för medverkan till den uppsåtliga formen av brottet. Brott på planeringsstadiet indelas enligt svensk rätt i två huvudkategorier. Den ena huvudkategorin, benämnd förberedelse till brott, är av materiell natur och avser befattning på visst sätt med pengar som kostnadsersättning eller arvode för brott eller också befattning med föremål som kan utgöra hjälpmedel vid brott. Den andra huvudkategorin, stämpling till brott, är av immateriell natur och avser att man sätter sig i förbindelse med andra per- soner för att förbereda, möjliggöra eller underlätta brott. De båda huvudkategorierna eller brottsformerna regleras i en gemen- sam allmän bestämmelse, 23 kap. 2 § BrB. Det är emellertid viktigt att påpeka att för att någon skall kunna dömas för förberedelse eller stämpling till ett visst brott räcker det inte att förutsättningarna enligt denna paragraf är uppfyllda. Det krävs också att det särskilt har föreskrivits att förberedel- se eller stämpling till just det aktuella brottet är straffbart. Dessutom gäller som förutsättning att inte endast ringa fara för brottets fullbordan har före- legat. Enligt 23 kap. 2 § första stycket BrB föreligger förberedelse till brott om någon, med uppsåt att utföra eller främja brott, lämnar eller tar emot peng- ar eller annat som utgör förlag eller vederlag för brottet eller med sådant uppsåt anskaffar, förfärdigar, lämnar, mottar, förvarar, fortskaffar eller tar annan dylik befattning med gift, sprängämne, vapen, dyrk, förfalsknings- verktyg eller annat sådant hjälpmedel. Förberedelsegärningen består alltså i att gärningsmannen med brottsligt uppsåt tar befattning med objekt som på olika sätt kan underlätta eller möjliggöra utförandet av ett brott. Den ena huvudtypen av förberedelse tar sikte på att någon lämnar pengar som kostnadsersättning (förlag) eller mottar pengar som lön (vederlag) för brott. Den andra huvudtypen tar sikte på att någon tar befattning med vissa föremål som är ägnade att användas som hjälpmedel vid brottslig verksamhet. Ansvar för förberedelse till ett visst brott förutsätter att händelseför- loppet inte har fortlöpt så långt att ansvar kan utdömas för försök till brott eller för fullbordat brott. Den som t.ex. anskaffar ett vapen åt en annan Medverkan till brott.... person med uppsåt att främja mord - ett förfarande som alltså i och för sig utgör förberedelse till brott - skall således dömas för medhjälp till försök till mord, om den andre personen försöker utföra dådet med misslyckas, och för medhjälp till mord, om den andre personen lyckas i sitt uppsåt. För att en förberedelse skall vara straffbar krävs uppsåt att utföra eller främja brott. Gärningsmannen skall således antingen själv ha uppsåt att begå gärningen eller ha kännedom om att annan har uppsåt att begå en sådan gärning. Uppsåtet behöver inte avse en viss bestämd gärning, utan det räcker att uppsåtet avser att brott av ifrågavarande slag förr eller senare kommer till stånd. Enligt 23 kap. 2 § andra stycket BrB förstås med stämpling till brott att någon i samråd med en annan person beslutar sig för att utföra gärningen (ett brott), att någon söker anstifta en annan person att utföra gärningen eller att någon åtar sig eller erbjuder sig att utföra den. Det skall ha förele- gat en konkret fara för brottets fullbordan och denna fara skall inte vara att bedöma som ringa. Genom bestämmelsen om stämpling till brott straffbeläggs således vis- sa former av förfaranden på planeringsstadiet, som kan sägas ha det ge- mensamt att de innebär att någon sätter sig i förbindelse med andra perso- ner. Det finns tre olika former av stämplingsgärningar; att man tillsam- mans med annan beslutar sig för att utföra ett brott, att man söker anstifta annan att utföra ett brott samt att man åtar sig eller erbjuder sig att utföra ett brott. Stämpling till brott är, som nämnts i det föregående, straffbelagd endast om det i samband med straffbudet för det fullbordade brottet finns en före- skrift som särskilt anger att stämpling skall bestraffas vid den aktuella brottstypen. Stämpling är endast undantagsvis straffbelagd. Straffbar stämpling förutsätter uppsåt. Uppsåtet behöver inte hänföra sig till en konkret gärning, utan det räcker att uppsåtet omfattar att brott av ifrågavarande slag förr eller senare kommer till stånd. Tid, rum, brottsoffer och andra omständigheter kring det tilltänkta brottet kan således ha läm- nats obestämda. Det planerade brottet behöver inte heller vara nära före- stående så att brottsplanen kan betecknas som aktuell. 11.2.4Omfattningen av det straffbelagda området För att någon skall kunna dömas för förberedelse eller stämpling till brott krävs att det särskilt har föreskrivits att förberedelse eller stämpling till 132 Medverkan till brott.... just det aktuella brottet är straffbart. Dessutom gäller, som tidigare nämnts, att inte endast ringa fara för brottets fullbordan förelegat. I BrB är förberedelse straffbelagt främst vid de allvarligaste brottsty- perna och vid de mer centrala brotten. I några fall är emellertid förberedel- se straffbart även när böter ingår i straffskalan. Följande brott i BrB är straffbelagda på förberedelsestadiet. mord, dråp, barnadråp och misshandel som inte är ringa (3 kap. 11 §) människorov, olaga frihetsberövande, försättande i nödläge, grovt ola- ga tvång och dataintrång som inte är ringa (4 kap. 10 §) våldtäkt, grov våldtäkt, grovt sexuellt utnyttjande av underårig och grovt koppleri (6 kap. 12 §) stöld, grov stöld, rån, grovt rån, tillgrepp av fortskaffningsmedel som inte är ringa och olovlig kraftavledning (8 kap. 12 §) bedrägeri, grovt bedrägeri, utpressning och ocker (9 kap. 11 §) grov skadegörelse (12 kap. 5 §) mordbrand, grov mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, sabotage, grovt sabotage, kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage, spri- dande av gift eller smitta samt förgöring (13 kap. 12 §) urkundsförfalskning, grov urkundsförfalskning, undertryckande av ur- kund, signaturförfalskning, penningförfalskning, märkesförfalskning, förfalskning av fast märke eller brukande av vad som förfalskats (14 kap. 12 §) mened som inte är ringa (15 kap. 15 §) myteri (16 kap. 17 §) våld eller hot (ej ringa) mot tjänsteman samt främjande av flykt (17 kap. 16 §) uppror samt väpnat hot mot allmän ordning (18 kap. 7 §) högförräderi, trolöshet vid förhandling med främmande makt, spioneri, grovt spioneri, obehörig befattning med hemlig uppgift, grov obehörig befattning med hemlig uppgift samt olovlig underrättelseverksamhet (19 kap. 14 §) rymning samt våld eller hot mot förman (21 kap. 15 §) landsförräderi och landssvek (22 kap. 7 §) Inom specialstraffrätten var förberedelse till brott tidigare straffbar endast vid narkotikabrott, varusmuggling avseende narkotika, folkmord, myteri samt, av tradition, vid olovligt fiske. har det emeller- tid skett en successiv utveckling där fler och fler specialstraffrättsliga brott har blivit straffbelagda redan på förberedelsestadiet. Som exempel kan nämnas dataintrång, upphovsrättsintrång och intrång i flera andra ensam- rätter knutna till det industriella rättsskyddet. Andra exempel är företags- spioneri och människosmuggling. Medverkan till brott.... har i sitt betänkande Straffansvarets gränser (SOU 1996:185) behandlat bl.a. frågan om fleras deltagande i brott. Ut- redningen har granskat medverkansansvaret enligt BrB och föreslagit vissa förändringar som syftar till att göra det straffrättsliga ansvaret tydligt vid bl.a. gängbrottslighet i mera organiserade former. En särskild bestämmelse om medgärningsmannaskap skall enligt förslaget införas i 23 kap. 3 § BrB och medverkan till brott skall enligt i 23 kap. 4 § BrB vara en beteckning endast på anstiftan och medhjälp till brott. Förslaget kan dock i den delen inte ses som någon egentlig utvidgning av det straffbara området. Vidare har utredningen bl.a. föreslagit att man skall ersätta den nuva- rande uppräkningen i lagen av vilka förehavanden som kan utgöra för- beredelse till brott med ett mera generellt och heltäckande förberedelse- begrepp. På det sättet anser utredningen att möjligheterna vidgas att på ett tidigt stadium ingripa mot planerad brottslighet av allvarligt slag, t.ex. vissa former av mc-relaterad brottslighet och ekonomisk brottslighet. En- ligt förslaget skall förberedelse till brott föreligga om någon, med uppsåt att utföra eller främja brott, vidtar planeringsåtgärder, befattar sig med hjälpmedel eller pengar eller vidtar andra förberedande åtgärder som hade varit att bedöma som åtminstone medverkan till brott för det fall brottet hade fullbordats eller utgjort straffbart försök. För ansvar skall vidare krä- vas att det har förelegat fara för brottets fullbordan.