sou · GOB362d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Intresset av att bevaka konkursförvaltningen i fråga om återvinningsbar egendom finns både i tillgångslösa konkurser, där statens kostnads- ansvar kan vara beroende av en ny tillgång, och i andra konkurser där bor- genärernas intresse av ett gott utfall gör sig gällande. Tillsynsorganet kan lämpligen med stöd av 7 kap. 9 § KL anmoda konkursförvaltaren att ta kontakt med myndigheten (jfr 7 kap. 10 § KL i utredningens lagförslag) och redogöra för övervägandena inför en eventuell process. Detta kan se- dan utgöra underlag för arvodeskontrollen. Ett särskilt fall då utökad tillsyn aktualiseras är när en borgenärskom- mitté utses i konkursen, se 7 kap. 29 § KL i utredningens förslag och av- snitt 5.6.3. En utökad tillsyn i form av en mera ingående granskning av slutredo- visningen bör ske i en avskrivningskonkurs om det gått från bouppteckningssammanträdet (se 6 kap. 2 § KL i utredningens lagförslag) tills konkursförvaltaren skickat in sluthandlingarna. Redan i propositionen till KL-reformen förordades en åtskillnad av nivån på granskningen mellan de fall då konkursen avskrivs i nära samband med edgångssammanträdet resp. så sker därefter. I det senare fallet kunde enligt departe- mentschefen förvaltaren initialt ha gjort en missbedömning av att tillgång- arna skulle räcka till utdelning eller så hade något hänt . TSM hade därför att göra en mera noggrann granskning i det sist nämnda fallet. I propositionen förordades vidare att en mera ingående granskning bör ske vid avskrivning när medel delas ut till borgenärerna enligt 10 kap. 4 § KL, även om avskrivningsbeslutet fattas i nära samband med edgången (se prop. 1986/87:90 s. 367). Nämnda uttalanden synes fortfarande ha gil- tighet, särskilt med hänsyn till utredningens förslag att slopa kravet på samtycke från tillsynsmyndigheten i dessa fall (se 10 kap. 4 § KL i utred- ningens lagförslag och avsnitt 5.6.2). Det nya tillsynsorganets valmöjligheter I det föregående har utredningen redogjort för sin syn på när baskontroll är tillräcklig och när det kan vara befogat med en utökad tillsyn. Det bör un- derstrykas att uttalandena i de sammanhangen endast är att uppfatta som exempel på hur tillsynsorganet kan prioritera sina insatser. I utredningens lagförslag har som redan berörts lagts i tillsynsorganets hand att självstän- digt avgöra hur långt det skall övervaka konkursförvaltningen i det enskil- da fallet (7 kap. 26 § första stycket KL). Det betyder att myndigheten har rätt att väga in även en sådan omständighet som tillgängliga resurser när den planerar övervakningens omfattning. Anser myndigheten att utrymmet för utökad tillsyn är begränsat, finns det inget som hindrar att myndigheten inriktar sin uppmärksamhet på exempelvis vissa moment i förvaltningen som den anser behöva särskilt övervakas. Den kan också avstå från utökad tillsyn i ett antal konkurser och intensifiera över- vakningen i vissa andra (jfr om temagranskning nedan). Utredningens förslag att tillsynsmyndigheten får göra vissa prioriteringar i tillsynen (se 7 kap. 26 § första stycket KL i utredningens lagförslag) inne- bär med nödvändighet att vissa konkurser inte blir föremål för en närmare tillsyn. bör därför ha möjlighet att företa en djupare granskning i sådana konkurser inom ramen för s.k. temagranskning. Även i konkurser med utökad tillsyn kan ett behov av ytterligare kontroll före- ligga. En temagranskning blir främst aktuell i avslutade konkurser. Syftet med temagranskning är då att tillsynsorganet i efterhand kan följa upp resultatet av konkursen jämfört med de åtgärder tillsynsorganet vidtagit i ärendet. Därigenom kan eventuella felbedömningar som gjorts beträffande kontrollbehovet upptäckas till ledning för det framtida tillsynsarbetet. Ge- nom granskningen får tillsynsmyndigheten också större kunskap om hur konkursförvaltarna brukar hantera vissa åtgärder. Temagranskningar i på- gående konkurser har närmast till syfte att göra en kontroll i något avseen- de där övervakningsbehovet ter sig mera överhängande. Innebörden av s.k. temagranskning är att myndigheten i ett visst avse- ende, t.ex. för att kontrollera hur tillgångarna avyttrats i en mindre rörelse, slumpvis väljer ut ett antal ärenden och går igenom dessa. Temagransk- ning kan även avse t.ex. hur konkursförvaltarna hanterar brottsmisstankar. En annan metod för temagranskning är att vissa förvaltare blir föremål för kontroll i ett speciellt avseende, t.ex. beträffande arvodesdebiteringen. Trots tillsynsmyndighetens nedtonade roll härvidlag (jfr avsnitt 5.4.4.2) är det inget som hindrar att den genom s.k. temagranskning bildar sig en upp- fattning om förekommande debiteringsprinciper. I avsnitt 5.5 har utredningen föreslagit att ett centralt, rådgivande organ – – skall inrättas. Det är inte uteslutet att en rekommenda- tion från rådet om en viss tillämpningsfråga rörande konkursförvaltning kan ge anledning för tillsynsmyndigheten att företa en temagranskning för att se hur rekommendationen följts. Resultatet av en temagranskning bör sammanställas på lämpligt sätt och tillställas alla berörda inom tillsynsmyndigheten. Även andra intresse- grupper kan önska få del av resultatet. Myndigheten får naturligtvis över- väga om något hinder häremot möter. Exempelvis kan en granskning av viss arvodesfråga vara till ledning för konkursförvaltarna. 5.7.3Vissa särskilda uppgifter för tillsynsorganet 5.7.3.1Det nya tillsynsorganets servicefunktion Vid reform utgick man ifrån att tillsynsorganet skulle ha en ser- vicefunktion gentemot konkursförvaltarna i rättsliga och praktiska frågor. En av anledningarna att anförtro konkurstillsynen åt en myndighet var just att den bedömdes ha möjlighet att verka för enhetliga rutiner i förvalt- ningsfrågor (se prop. 1978/79:105 s. 189 f.). Även RSV:s roll som central myndighet betonades i detta hänseende. Det ansågs lämpligt att verket medverkade bl.a. i att ordna kurser (se prop. 1978/79:105 s. 287). I utredningens ursprungliga direktiv (Dir. 1997:74) betonas TSM:s serviceskyldighet mot konkursförvaltarna. En mera selektiv och övergripande tillsyn torde medföra att den nya tillsynsmyndigheten får en bättre överblick över praxis i konkursförvalt- ning. Det bör bli lättare för den nya tillsynsmyndigheten än TSM att kunna se enhetliga mönster. Utredningen har vidare föreslagit att ett Konkursråd inrättas (se avsnitt 5.5.2 och 5.9.2). Syftet härmed är just att verka för ef- fektivitet och enhetlighet i konkursförfarandet genom att rådet avger re- kommendationer i frågor om konkursförvaltning, tillsynen över denna och därmed sammanhängande frågor. Tanken är att konkursförfarandets aktö- rer, bl.a. konkursförvaltarna, skall få vägledning i rättsliga och praktiska frågor. Den föreslagna ordningen får till följd att tyngdpunkten i servicefunk- tionen kommer att överflyttas till . Detta behöver emellertid inte hindra att tillsynsorganets åsikt bör komma till uttryck om sådana praktiska frågor som inte uttalat sig i. Självfallet bör myndigheten verka för att uttalanden sprids bland, främst konkursförvaltarna, men även andra. Även om rekommen- dationer skall publiceras är det inte otänkbart att viss information inte når fram. Det är därför viktigt att tillsynsorganet håller sig underrättat om re- kommendationerna och blir ett slags samordningsorgan som ser till att rekommendationer får genomslag (jfr vad som sagts om temagranskning i föregående avsnitt). Att bringa resultaten av temag- ranskning till bl.a. förvaltarnas kännedom är också en del i servicefunktio- nen. Myndigheten kan vidare tänkas svara för utbildningsinsatser i en viss region där särskilda frågor gör sig gällande. Att myndigheten kan vara behjälplig vid utlandskontakter har omnämnts i avsnitt 5.7.2.5. 5.7.3.2Övriga uppgifter enligt KL I avsnitt 5.6 har utredningen redogjort för vilka beslutsfunktioner den nya tillsynsmyndigheten skall ha i fortsättningen. Resultatet av utredningens överväganden i detta avseende är att även i fortsättningen bör den mening som tillsynsmyndigheten biträder avgöra vid oenighet mellan flera förval- tare (7 kap. 4 § KL). Utredningen anser också att tillsynsorganet bör vara beslutande i fråga om att medge konkursförvaltaren anstånd med att ge in förvaltarberättelsen (se 7 kap. 15 § andra stycket KL i utredningens lag- förslag). 5.7.3.3Det nya tillsynsorganets roll enligt lönegarantilagen (1992:497) TSM har olika funktioner när det gäller lönegarantifrågor. Den ena är att TSM utövar tillsyn över konkursförvaltarens hantering av lönegarantin. Genom den nuvarande lönegarantilagen har förvaltaren anförtrotts beslu- tanderätten i lönegarantiärenden i samtliga konkurser där bevakningsförfa- rande inte anordnats. Enligt 19 § skall förvaltaren när han har meddelat beslut i en lönegarantifråga sända en kopia av beslutet till TSM (16 § LGL). Detsamma gäller i de fall förvaltaren omprövat ett tidigare lönega- rantibeslut (18 § LGL). Utformningen av TSM:s granskning av förvalta- rens hantering av lönegarantiärenden var föremål för diskussion i förarbe- tena till lönegarantilagen. En generell inriktning på granskningen hade förordats av utredaren, medan flera remissinstanser hade ansett att en så- dan tillsyn skulle vara otillräcklig och ansett det nödvändigt att staten gavs möjlighet att ingripa i det enskilda lönegarantiärendet. Chefen för marknadsdepartementet delade denna uppfattning och menade att en ef- fektiv kontroll av lönegarantihanteringen skulle kunna komma till stånd endast om staten hade möjlighet att ingripa mot en felaktig tillämpning av LGL. TSM gavs därför möjlighet att väcka talan mot arbetstagaren i de fall TSM ansåg att förvaltarens beslut är oriktigt (prop. 1991/92:139 s. 35). Vidare skall TSM företräda staten i de fall arbetstagaren anser att förvaltarens beslut är felaktigt. Utredaren hade avvisat tanken på att staten skulle ha talerätt med hänvisning främst till att en sådan ordning skulle innebära att förvaltaren alltid skulle inhämta TSM:s godkännande innan han tog ställning i ett lönegarantiärende. Detta skulle i sin tur fördröja handläggningen. Departementschefen ansåg emellertid att dessa farhågor var överdrivna. Visserligen skall förvaltaren enligt vad som stadgas i 7 kap. 10 § KL höra TSM i viktigare frågor, men ett beslut i en lönegaran- tifråga kan i allmänhet inte anses vara en sådan fråga (prop. 1991/92:139 s. 34). TSM har en annan funktion när det gäller anspråk på lönegaranti på grund av en konkurs som inträffat i ett annat nordiskt land. En arbetstagare som vill göra gällande att garantin skall ersätta en fordran som han har mot en arbetsgivare i ett annat nordiskt land skall ansöka härom hos TSM för det län där han vistas (21 § LGL). Det är också TSM som prövar ansökan. Om arbetstagaren är missnöjd med myndighetens beslut får han väcka talan mot staten vid den tingsrätt där han har att svara i tvistemål i allmän- het. De funktioner som TSM har när det gäller lönegarantifrågor skall med utredningens förslag övertas av det nya tillsynsorganet. Frågan är vad ut- formningen av den nya tillsynen kan komma att innebära i dessa avseen- den. Med utredningens förslag skall tillsynsorganet redan på ett tidigt sta- dium avgöra om det finns anledning att utöva någon utökad tillsyn i en viss konkurs. Ett förhållande som kan utgöra skäl för en utökad tillsyn är att det förekommer anställda i konkursen och frågor om lönegaranti kan uppkomma. I de flesta fall kommer det sannolikt vara så att tillsynsorganet utövar tillsyn i minst samma omfattning som när det gäller konkurser där lönegarantifrågor är aktuella. Tillsynsorganets underlag för att bedöma riktigheten av förvaltarens beslut kommer således att vara i vart fall det- samma som och det finns dessutom anledning att utgå från att det i många fall kan vara bättre. Det skulle dock kunna tänkas att tillsynsorga- net i vissa fall inte ansett någon utökad tillsyn nödvändig, trots att det kan uppkomma frågor om lönegaranti. Det kan t.ex. röra sig om en konkurs med någon enstaka anställd eller en konkurs där anställningsförhållandena redan upphört. Om det i ett sådant fall senare skulle uppstå en situation där tillsynsorganet ifrågasätter förvaltarens beslut i lönegarantifrågan och överväger att som företrädare för staten föra talan mot arbetstagaren, skulle det kunna hävdas att tillsynsorganet har ett sämre underlag för sin talan än vad som är fallet . Det skulle dock sannolikt röra sig om en- staka konkurser av inte alltför omfattande slag och det torde inte vara omöjligt för tillsynsorganet att i efterhand få tillräcklig information för att kunna föra sin talan. Utredningen föreslår, som framgått av avsnitt 5.2.4, att den nya offent- liga tillsynen skall utövas av en självständig myndighet. Den nuvarande kopplingen till KFM skall således inte finnas kvar. Denna förändring kommer enligt utredningens uppfattning inte att påverka tillsynsorganets roll i lönegarantiärenden. Redan i förarbetena till LGL talas om TSM som ett eget subjekt och inte som en enhet inom KFM. Frågan om lämpligheten i att myndigheten å ena sidan är tillsynsorgan och å andra sidan motpart till arbetstagaren i en lönegarantitvist berördes i en motion som hade väckts i anledning av propositionen. Motionen tillstyrktes emellertid inte (bet. 1991/92:LU37 s. 16). Utredningen har i avsnitt 5.6.1 berört frågan om det är lämpligt att TSM utövar tillsyn över konkursförvalt- ningen och fattar beslut med bindande verkan för denna. Genom sådana beslut kan myndigheten binda sig för ett visst synsätt på hur förvaltningen skall handhas. När det gäller tillsynsorganets roll i lönegarantiärenden är situationen dock annorlunda. Tillsynsorganets möjlighet att väcka talan och att representera staten måste närmast betraktas som en del av till- synsverksamheten. Det är inte tillsynsmyndigheten som genom den pröv- ning som görs fattar bindande beslut i lönegarantiärendet och tillsynsorga- net är i lönegarantiärendet inte heller en representant för staten som bor- genär. Det är i stället fråga om en statlig representation i mera vidsträckt bemärkelse, dvs. en statlig tillsyn över att lönegarantireglerna tillämpas på ett tillfredsställande sätt. Sammantaget anser utredningen inte att skapan- det av en självständig tillsynsmyndighet innebär någon principiell skillnad när det gäller tillsynsorganets roll i lönegarantiärenden. En praktisk följd av den nya organisation som utredningen föreslår är att tillsynsmyndigheten kommer att ha lokaler på färre platser i landet jäm- fört med (se närmare härom i avsnitt 5.9.1). Enligt utredningens för- slag bör tillsynsmyndigheten ha en regional förankring med sju enheter. Detta innebär att tillsyn kommer att utövas från sju orter i stället för tio. Detta kan när det gäller tillsynsorganets roll i lönegarantiärenden i vissa fall föra med sig längre resor i samband med domstolsförhandlingar. Med tanke på det begränsade antal fall det rör sig om – enligt RSV förekom totalt drygt 84 inställelser – bedömer utredningen att den änd- rade organisationen inte har någon nämnvärd betydelse från kostnadssyn- punkt när det gäller muntlig inställelse inför domstol i sådana mål. 5.8 Kostnadsansvaret i konkurs Av central betydelse för konkurshanteringen är frågan om vem som skall svara för de olika slag av kostnader som uppkommer i samband med kon- kursen. Redan av utredningens ursprungliga direktiv följer att utredningen skall överväga om konkurskostnaderna kan minskas och i så fall hur det skulle kunna ske. tilläggsdirektiv preciserades utredningsupp- draget när det gäller kostnaderna på så sätt att utredningen inom ramen för strävandena att minska kostnaderna skall överväga frågor som har att göra med förenklingar i regelverket på ett antal uppräknade punkter (se kapitel 1). En riktlinje vid dessa överväganden skall vara att förvaltaren inte till någon del skall bära kostnaderna vid en konkurs. Utredningen skall också överväga frågan om vem som slutligen skall bära kostnadsansvaret. Som framgått tidigare (se bl.a. avsnitt 2.6) uppstår det flera olika kost- nader i samband med konkurs. En grupp kostnader är de som utgör kon- kurskostnader i KL:s mening och som definieras i 14 kap. 1 § KL. Gemen- samt för konkurskostnaderna är att de skall utgå ur konkursboet framför andra skulder som konkursboet ådragit sig och innan utdelning till borge- närerna kan bli aktuell. Den kanske viktigaste och största av konkurskost- naderna är kostnaden för arvode och kostnadsersättning till förvaltaren (14 kap. 1 § första stycket 1 KL). I avsnitt 2.5 har redovisats vilka princip- er som ligger till grund för beräkning av arvode och kostnadsersättning till förvaltarna i utdelnings- och avskrivningskonkurser. Frågan har också berörts i avsnitt 5.4.2 och 5.4.3. Till konkurskostnaderna hör även ersättning till staten för tillsynen över förvaltningen, ersättning för den kostnad staten haft för kungörande av beslut eller åtgärd rörande konkursen och kostnaden för skriftliga kal- lelser och underrättelser till borgenärer i konkursen (14 kap. 1 § första stycket 4–6 KL). Tillsyns-, kungörande- och kallelsekostnader finansieras genom avgifter som tas ur konkursboet. Tillsynsavgiften regleras i förord- ningen (1979:972) om tillsynsavgift i konkurs och uppgår till ett belopp som svarar mot av i konkursen fastställda förvaltararvoden upp till sammanlagt och av den del av arvodena som överstiger det beloppet. Kungörandeavgiften uppgår f.n. till och regleras i förordningen (1987:452) om avgifter vid de allmänna dom- Kallelseavgiften regleras genom DV:s föreskrifter och uppgår till (43 § konkursförordningen 1987:916 och 2 § DVFS 1996:4 A 67). Utöver de nu uppräknade kostnaderna räknas som konkurskostnad även arvode och kostnadsersättning till rådgivare eller förlikningsman enligt 7 kap. 7 § KL, ersättning till sakkunnigt biträde enligt 7 kap. 11 § KL och ersättning enligt 6 kap. 14 § KL till gäldenär eller någon annan för inställ- else (14 kap. 1 § första stycket 2–3 och 7 KL). En konkurs för med sig även andra kostnader för staten än de som fall- er inom begreppet konkurskostnader. Domstolsväsendets kostnad för ad- ministration av konkurshanteringen är en sådan kostnad (se härom avsnitt 2.6.4). Härmed avses bl.a. löner till personal vid domstolarna samt kost- nader för lokaler, datorer, kontorsmaterial m.m. Dessa kostnader tas inte ut ur konkursboet utan finansieras över statsbudgeten med skattemedel. I samband med anhängiggörandet av en konkursansökan tas dock ut en an- sökningsavgift. Inte heller denna avgift belastar konkursboet utan erläggs av sökande borgenär. Bakgrunden till varför kostnaden för domstolens hantering av konkursärenden finansieras på detta sätt och gränsdragningen mot konkurskostnader i KL:s mening kommer att beröras i avsnitt 5.8.2. Frågan om ansökningsavgiftens storlek kommer att behandlas närmare i avsnitt 5.8.5. Utgångspunkten i KL är alltså att konkurskostnader i KL:s mening skall täckas ur konkursboets tillgångar innan en utdelning till borgenärer kan bli aktuell. I de fall tillgångarna räcker till att betala konkurskostna- derna uppstår som huvudregel inte, bortsett från frågan om gränsdragning- en mellan konkurskostnader och andra kostnader i samband med konkurs, några ytterligare frågor om hur ansvaret för kostnader skall fördelas. Detta gäller i konkurser som avslutas med utdelning till borgenärer eller som skrivs av enligt 10 kap. 4 § KL och där kvarvarande tillgångar (som inte är tillräckligt stora för att täcka kostnaderna för ett utdelningsförfarande) tillställs berättigad borgenär eller återställs till gäldenären. När konkursen i stället skrivs av för att tillgångarna i boet inte räcker till betalning av uppkomna och väntade konkurskostnader och andra skul- der som boet ådragit sig (10 kap. 1 § KL) finns särskilda bestämmelser om vem som skall svara för konkurskostnaderna. Det bör påpekas att det bland dessa avskrivningskonkurser finns både helt tillgångslösa konkurser och sådana där det visserligen finns tillgångar men där dessa inte mer än delvis täcker konkurskostnaderna. En särskild grupp konkurser som företer lik- heter med avskrivningskonkurserna, men där formell utdelning till borge- närer förekommer, är de s.k. hybridkonkurserna. Härmed avses en konkurs som ger utdelning till borgenärer med särskild förmånsrätt men där till- gångarna i det allmänna boet inte räcker till att betala konkurskostnaderna eller massaskulder. De problem som uppkommer i samband med avslutan- det av hybridkonkurser behandlas i avsnitt 5.8.3 och 5.8.4.4. Om tillgångarna inte räcker till att täcka konkurskostnaderna fullt ut svarar i första hand den borgenär (annan än staten) som ansökt om gälde- närens försättande i konkurs för kostnaderna upp till ett visst belopp (14 kap. 3 § KL). Frågan om hur detta ansvar skall utformas och hur stort det skall vara behandlas i avsnitt 5.8.3. Om konkursansökan inte tillkom- mit på ansökan av enskild borgenär eller om det även efter det att borgenä- rens betalningsansvar tagits i anspråk återstår obetalda konkurskostnader svarar i sista hand staten för dessa enligt 14 kap. 2 § KL. I avsnitt 5.8.4 berörs bakgrunden till varför staten tagit på sig detta sekundära kostnads- ansvar. Det förhållandet att statens ansvar är sekundärt, dvs. att det aktua- liseras enbart om kostnaderna inte kan täckas på annat sätt, innebär natur- ligtvis att staten eftersträvar största möjliga kostnadstäckning när det gäl- ler t.ex. de avgifter som tas ut av konkursboet för tillsyn, kungörelser och skriftliga kallelser. I avsnitt 5.8.4 berörs också frågan om vilka krav på kostnadstäckning som kan ställas i dessa hänseenden. När det gäller ersättningen för statens kostnader för tillsyn i konkurs och finansieringen av dessa måste de förändringar som utredningen före- slår när det gäller utformningen av en ny offentlig tillsyn beaktas. Enligt utredningens förslag (se avsnitt 5.2.3 och 5.7) skall den nya offentliga tillsynen ges en annan inriktning än den nuvarande. Tillsynen skall vara generell i den meningen att tillsynsorganet utövar en viss baskontroll i samtliga konkurser. Baskontrollen innefattar kontroll av att olika frister iakttas och att i KL föreskrivna handlingar upprättas. Baskontrollen tjänar också som underlag för tillsynsorganet att bedöma om det från det allmän- nas sida finns behov av en utökad tillsyn. En sådan tillsyn kan innefatta t.ex. återkommande kontakter med förvaltaren och besök hos konkursgäld- enären (jfr ang. baskontroll och utökad tillsyn avsnitt 5.7.2.4 och 5.7.2.5). Tillsynen kommer alltså att kunna beskrivas som flexibel och selektiv och kännetecknas av en avsevärd frihet för tillsynsorganet att prioritera sina insatser efter omständigheterna. Den ärendecentrering av tillsynen som kännetecknar den nuvarande regleringen enligt KL kommer inte att finnas kvar. Den största utgiften för staten när det gäller konkurskostnader som inte kan täckas på annat sätt är kostnaden för förvaltararvoden. När det gäller konkurser som skrivs av enligt 10 kap. 1 § KL bestäms förvaltarens arvode enligt en särskild taxa (Konkursförvaltartaxan DVFS 1999:16). Frågor rörande taxan har behandlats i avsnitt 5.4.3. 5.8.2Konkursboets ansvar för kostnader vid konkurs Utredningens bedömning: Nuvarande skillnad mellan konkurskostnader i KL:s mening och andra kostnader vid konkurs behålls. Liksom bör kostnaderna enligt 14 kap. 1 § KL täckas ur konkursboet, innan ut- delning till borgenärerna blir aktuell. Som framgått av avsnitt 2.2.1 var regleringen i fråga om konkurskostnader i äldre rätt inte lika sammanhängande som enligt nuvarande KL. Av lag följde att sysslomän och gode män samt RO hade rätt till arvode. Vidare hade konkursdomaren rätt till ersättning för utlägg för kungörelser och kallelser. Utgångspunkten var dock att konkursboet skulle svara för kostnaderna. Vid brist i boet fanns bestämmelser om att konkursdomaren hade rätt till ersättning av allmänna medel för kungörande- och kallelse- kostnader. Motsvarande ordning gällde även enligt konkurslag (ÄKL).