sou · GOB388d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Yttrandefriheten beskrivs som en frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Föreningsfriheten är en frihet att sammansluta sig med andra för allmänna eller enskilda syften. Mötesfriheten är en frihet att anordna och bevista sammankomst för upplysning, meningsyttring eller annat liknande syfte eller för framförande av konstnärligt verk. Demon- strationsfriheten anges som en frihet att anordna och delta i demonstration på allmän plats. Vissa av de grundläggande fri- och rättigheterna kan begränsas genom lag. Yttrandefriheten får begränsas med hänsyn till rikets säkerhet, folk- försörjningen, allmän ordning och säkerhet, enskilds anseende, privatlivets helgd eller förebyggande och beivrandet av brott eller i övrigt om särskilt viktiga skäl föranleder det (2 kap. 13 §). Mötesfriheten och demonstra- tionsfriheten får inskränkas endast av hänsyn till rikets säkerhet, till ord- ning och säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationen eller till tra- fiken eller för att motverka farsot (2 kap. 14 § första stycket). Förenings- friheten får begränsas endast såvitt avser sammanslutningar vilkas verk- samhet är av militär eller liknande natur eller innebär förföljelse av folk- grupp av viss ras, med viss hudfärg eller av visst etniskt ursprung (2 kap. 14 § andra stycket). Rätten att ge ut och sprida tryckta skrifter och att i dem uttrycka tankar och åsikter regleras i TF, medan motsvarande frihet att yttra sig i vissa andra närmare angivna medier, såsom ljudradio, television, filmer och videogram, regleras i YGL. I 7 kap. 4 § TF finns en brottsbeskrivning motsvarande BrB:s bestämmelse om hets mot folkgrupp. SOU 2000:88 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 187 visning i 5 kap. 1 § YGL gäller motsvarande straffansvar vid yttranden i de av den grundlagen berörda medierna. Här kan också nämnas den lag (1998:112) om ansvar för elektroniska anslagstavlor som trädde i kraft . Den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla är skyldig att hålla uppsikt över tjänsten (4 §). Han är också skyldig att ta bort eller på annat sätt förhindra vidare sprid- ning av vissa typer av meddelanden, bl.a. om meddelandets innehåll up- penbart är sådant som avses i bestämmelsen om hets mot folkgrupp (5 § 1). Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot skyldig- heten att ta bort eller förhindra vidare spridning av meddelanden kan dö- mas till böter eller fängelse eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst . I ringa fall skall inte dömas till ansvar (7 § första stycket). Lagens straffbestämmelser gäller inte om tillhanda- hållaren kan dömas till ansvar enligt BrB (7 § andra stycket). 17.3Brottet hets mot folkgrupp Bestämmelsen om hets mot folkgrupp, som vid BrB:s tillkomst fördes över från den tidigare gällande strafflagen (SL), tillkom . Den utgör en begränsning enligt 2 kap. 13 § RF av den grundlagsfästa yttrandefriheten, närmast med hänvisning till allmän ordning och säkerhet.1 Ursprungligen stadgades (11 kap. 7 § SL) att den, som offentligen ho- tade, förtalade eller smädade en grupp av befolkningen med viss härstam- ning eller trosbekännelse, skulle dömas för hets mot folkgrupp till böter eller fängelse. Därefter har bestämmelsen omarbetats . Brottsbeskrivningen i 16 kap. 8 § BrB upptar nu tre rekvisit. Den brottsliga handlingen skall 1.bestå i hot eller uttryck för missaktning, 2.ske i uttalande eller i annat meddelande som sprids, och 3.avse folkgrupp eller annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse. Enligt bestämmelsens ursprungliga ordalydelse straffbelades hot, förtal och smädelse. Dessa uttryck skulle tolkas enligt gängse språkbruk. Så är fallet även med hot i nu gällande lagtext. Uttrycket omfattar således inte endast sådana handlingar som kriminaliserats genom bestämmelserna om 1 Se /Ragnemalm: grundlagar, 2 uppl. 1980, s. 76. 188 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen olaga hot och olaga tvång.2 På liknande sätt avses med begreppet missakt- ning inte endast förtal och smädelser utan även andra kränkande omdö- men. Ett förlöjligande eller ett uttalande som är nedsättande för en viss folk- grupps anseende faller således praktiskt taget alltid in under bestämmel- sen. Uttalanden som inte kan anses överskrida gränserna för en saklig kri- tik av vissa raser eller folkgrupper faller däremot utanför det straffbara området. Hänsyn till opinionsfriheten och kritikrätten får dock inte åbero- pas som skydd för uttalanden som uttrycker missaktning för en hel folk- grupp på grund av att den t.ex. tillhör en viss nationalitet och av denna anledning skulle vara mindre värd.3 De grupper som skyddas genom bestämmelsen om hets mot folkgrupp är folkgrupp och annan sådan grupp av personer när angreppet tar sin ut- gångspunkt i personernas rastillhörighet, hudfärg, nationella eller etniska ursprung eller trosbekännelse. För straffbarhet krävs inte att någon be- stämd folkgrupp pekas ut. Även allmänna uttalanden, som t.ex. prisar en viss ras på sådant sätt att andra raser måste anses smädade, är straffbara.4 Bl.a. för att undanröja tveksamhet huruvida befolkningsgruppen invandrare, dvs. de folkgrupper i som har det gemensamt att de har ett annat nationellt ursprung än majoriteten av befolkningen, är ett skyddsobjekt i bestämmelsen, infördes vid sidan av folkgrupp i lagtexten annan sådan grupp av personer. Därmed avses att klargöra att alla rasistiska och liknande angrepp på en grupp personer omfattas av straffbarheten och detta även om gruppen skulle bestå av människor av olika raser, hudfärger, nationella eller etniska ursprung eller religioner, exempelvis invandrare i allmänhet.5 Som vi har påpekat i avsnitt 3.2 har diskrimineringsutredning fått i uppdrag att göra en analys av frågan om i vilken utsträckning det är möjligt och lämpligt att utmönstra termen ras ur olika bestämmelser i lagstiftningen. När vi använder termen här avser vi endast att återge inne- hållet i den svenska lagstiftningen eller i andra dokument. För straffbarhet förutsätts enligt gällande lydelse att det rasistiska med- delandet eller uttalandet sprids. I den delen fick bestämmelsen sin nuva- rande utformning , då det tidigare kravet på att uttalandet skulle göras offentligen eller spridas bland allmänheten togs bort. Syftet med lagändringen var att rasistiska organisationers verksamhet skulle förhind- ras. Det är således nu förbjudet även att sprida rasistiska och liknande ytt- randen inom en förening. Utanför det straffbara området faller dock enligt 2Se m.fl. Kommentar till kap. 13-24, 1998, s. 16:36. 1970:87 s 129f. 1970:87 s. 61. 1981/82:58 s. Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 189 förarbetena6 yttranden inom den helt privata sfären, t.ex. till en nära anhö- rig. 17.3.2Bestämmelserna i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen TF innehåller i 7 kap. 4 och 5 §§ en fullständig uppräkning av de gärning- ar som utgör tryckfrihetsbrott när de begås genom tryckt skrift och är straffbara enligt vanlig lag. En av dessa gärningar är hets mot folkgrupp (7 kap. 4 § 11). I 5 kap. 1 § första stycket YGL sägs att de gärningar som anges som tryckfrihetsbrott i 7 kap. 4 och 5 §§ TF skall anses som yttran- defrihetsbrott om de begås i en i YGL skyddad framställning och är straff- bara enligt lag. Som framgått av det föregående krävs för ansvar för tryck- och yttran- defrihetsbrott att gärningen också är straffbar enligt vanlig lag. Man bru- kar säga att "dubbel täckning" krävs för att ett brott skall vara straffbart som tryck- eller yttrandefrihetsbrott. Detta innebär att ansvarsområdet för sådana brott kan inskränkas men inte utvidgas utan ändring av TF eller YGL. När det gäller påföljder för tryck- och yttrandefrihetsbrott hänvisar TF och YGL till BrB. Här kan också nämnas att TF och YGL båda innehåller den s.k. in- struktionen (1 kap. 4 § TF och 1 kap. 5 § YGL). Denna innebär att den som dömer över missbruk av tryck- eller yttrandefriheten eller vakar över dessa friheter skall betänka att de utgör en grundval för ett fritt samhälls- skick, uppmärksamma syftet mer än framställningssättet och hellre fria än fälla. I TF och YGL finns särskilda regler för beräkning av tiden för åtalspre- skription. Allmänt åtal för tryckfrihetsbrott skall väckas från utgivningen om det är fråga om periodisk skrift för vilken utgivnings- bevis gällde vid utgivningen och för andra skrifter. På YGL:s område gäller som huvudregel en ettårig preskriptionstid för filmer och ljudupptagningar, räknat från tiden när upptagningen lämnades ut för spridning. För radio- och TV-program är preskriptionstiden räknat från det att programmet sändes. 1986/87:151 s. 109. 190 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen Vi har i uppdrag att överväga om lagen (1947:164) om förbud mot politis- ka uniformer (uniformslagen) bör ersättas med ett nytt förbud mot att bära uniform eller uniformsliknande klädsel för att markera politisk menings- riktning. Enligt uniformslagen är det förbjudet att bära uniform eller lik- nande klädedräkt som tjänar att utmärka bärarens politiska meningsrikt- ning (1 §). Förbudet avser också uniformsdel, armbindel eller annat där- med jämförligt i ögonen fallande kännetecken. Den som överträder förbu- det kan dömas till böter och det som olovligen har burits kan förverkas (2 §). Uniformslagen trädde 1947 och har inte ändrats . Den föregicks av en provisorisk reglering i form av en fullmaktslag . I motiven till den lagen anförde det föredragande statsrådet bl.a. att bärande av politiska uniformer hade visat sig verka utmanande, skärpa motsättningarna mellan anhängare av olika åskådningar samt lätt kunna framkalla stridigheter och våldshandlingar mellan oliktänkande.7 Även om förbudet torde ha föranletts främst av vissa gruppers uniformering (såväl nationalsocialister som kommunister), har lagstiftningen utformats så att den träffar all politisk uniformering utan avseende på meningsriktning. Av förarbetena framgår alltså att uniformsförbudet tillkommit för att motverka hot mot allmän ordning och säkerhet. Frågan om innehållet i det politiska budskap som bäraren av uniformen eller kännetecknet avser att förmedla berörs över huvud taget inte i förarbetena. Inte heller diskuteras förbudets förhållande till yttrandefriheten eller den fria åsiktsbildningen. Som lagen är utformad är förbudet avsett att träffa alla politiska riktningar. Det saknas således utrymme för att vid en prövning beakta vilken politisk meningsinriktning som uniformen eller kännetecknet representerar. 17.5.1Äldre praxis avseende hets mot folkgrupp Med undantag är praxis rörande ansvar för hets mot folk- grupp relativt sparsam. Här redovisas några av de få publicerade avgöran- den som finns. Bestämmelsen i BrB om ansvar för hets mot folkgrupp avser kollektivt bestämda grupper. Enskilda identifierbara individer skyddas således inte direkt av bestämmelsen. Rasistiska angrepp som riktas direkt mot en indi- vid på grund av dennes nationella ursprung kan i stället beivras bl.a. ge- 1933:225 s. 7. Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 191 nom bestämmelserna om olaga hot, ofredande eller förolämpning. HD förklarade därför i rättsfallet NJA 1978 s. 3 att målsägande inte kan föra talan om ansvar för hets mot folkgrupp och att talan om skadestånd i an- ledning av sådant brott inte heller kan föras. Inte endast direkta, utan även indirekta uttryck för missaktning faller inom det straffbara området. I rättsfallet NJA 1982 s. 129 konstaterade HD att texten Zigenare får ej beträda campingen på en skylt vid infarten till en campingplats uttryckte ett omdöme om zigenares egenskaper och upp- trädande, som måste anses nedsättande för folkgruppens anseende. Gär- ningen bedömdes som hets mot folkgrupp. I hovrättsfallet RH 1991:20 prövades i ett tryckfrihetsmål frågor, om den judiska folkgruppen utsatts för missaktning genom uttalanden i närra- dioprogram (). Så befanns vara fallet i 17 av ursprungligen 57 åtalade fall (programavsnitt) och den programansvarige dömdes för hets mot folkgrupp. 17.5.2Högsta domstolens dom NJA 1996 s. 577 Det är inte ovanligt att personer och grupper med rasistiska eller främ- lingsfientliga sympatier offentligen bär hakkors eller andra symboler med nazistisk anknytning på sina kläder. Det har i samband därmed uppstått en viss osäkerhet om hur ett sådant beteende är att bedöma straffrättsligt. har antagits att bärande av sådana symboler skulle kunna bestraf- fas enligt den tidigare nämnda uniformslagen. Det har emellertid ifråga- satts om lagen är förenlig med om yttrandefrihet. Det föreligger sålunda två hovrättsavgöranden (se avsnitt 17.5.5) enligt vilka personer som offentligen burit nazistiska symboler frikänts från ansvar med motivering att uniformslagen är uppenbart stridande mot grundlagen och därför inte kan tillämpas. I rättsfallet NJA 1996 s. 577 hade HD att ta ställning till frågan, om bärande bland andra människor av symboler som kan förknippas med na- tionalsocialistiska rörelser och deras idéer kan vara att bedöma som hets mot folkgrupp. Den i målet åtalade gärningen bestod i att den tilltalade på allmän plats hade burit solkors, kugghjul och sädessax, bältesspänne i form av solkors, märke för Frisinnade unionspartiet, metallmärke före- ställande solkors, tygmärke med örn med odalruna, pinsmärke föreställan- de Livets träd och pinsmärke föreställande odalrunan. Enligt åklagarens gärningspåstående representerade symbolerna en våldsinriktad ideologi med förhärligande av den ariska rasen. Genom att bära symbolerna hade den tilltalade spritt ett meddelande som uttrycker hot och missaktning för andra folkgrupper. 192 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen HD:s majoritet konstaterade inledningsvis att bärande av emblem eller uppträdande i viss klädsel kan vara att uppfatta som ett meddelande enligt bestämmelsen om hets mot folkgrupp under förutsättning att emblemet eller klädseln otvetydigt ger en koppling till en viss åsiktsriktning. Bland märkena på den tilltalades klädsel ansåg majoriteten att örnen och lager- kransen, genom sin likhet med symboler, frekvent använda i Nazityskland, gav en tydlig koppling till Tredje riket. Även övriga märken ansågs vara sådana att de - ehuru mindre allmänt kända - kunde förknippas med sym- boler använda av nationalsocialistiska rörelser under 1930- och 1940- talen. Vissa vid nyssnämnda tid förekommande symboler får anses vara starkt förknippade inte endast med de nämnda rörelserna i och för sig utan i hög grad också med idéerna om rasöverlägsenhet och rashat som ledde till förföljelse och utrotning särskilt av människor av judisk härkomst och som är intimt för- bundna med dessa rörelsers ideologi. Exempel på en sådan symbol som, i linje med det sagda, numera också förknippas med en allmän nedvärdering av andra folkgrupper än den nordiska utgör hakkorset. Till väsentligen samma kategori får räknas även det märke med örn och lagerkrans som den tilltalade bar. De övriga symbolerna som omfattas av åtalet är närmast ägnade att förstärka det budskap som örnmärket sålunda får anses förmedla. Det kan för övrigt anmär- kas att bärande av märken som kanske inte ensamma kan anses sprida ett med- delande av angivet slag kan innebära en sådan spridning när de bärs tillsam- mans med t ex klädsel av viss färg och visst snitt. Avslutningsvis konstaterade majoriteten att den tilltalade genom att bära märkena på en allmän plats där andra människor vistades, spritt ett sådant budskap som tidigare berörts, att han måste ha insett detta och att budska- pet uttryckte missaktning av människor tillhörande andra folkgrupper än den nordiska. Gärningen bedömdes som hets mot folkgrupp. HD tog, på grund av processtekniska skäl, inte ställning till frågan, om brottet var att bedöma som ringa eller inte. Ett justitieråd var skiljaktigt och ville ogilla åtalet. I likhet med majo- riteten fann han att den tilltalade spritt ett sådant meddelande som kan omfattas av bestämmelsen om hets mot folkgrupp. Han framhöll emeller- tid att bestämmelsen utgör en inskränkning i yttrandefriheten och att det är fråga om ett allvarligt brott för vilket straffskalan endast innehåller fängel- se (med undantag för ringa fall). Han anförde vidare bl.a. följande. I fall åtgärder, som i och för sig enbart utgör en sympatiyttring för en politisk eller liknande rörelse med mer eller mindre starka rasistiska inslag på sitt pro- gram, anses innefatta uttryck för sådant hot eller sådan missaktning som anges i bestämmelsen blir straffansvaret mycket långtgående. Bestämmelsen får då också en vag och oklar innebörd vilket kan föranleda betydande svårigheter i tillämpningen. Mot bakgrund av vad som sagts bör det för straffansvar vid bärande av märken eller symboler och andra liknande åtgärder krävas att hot SOU 2000:88 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 193 mot eller missaktning för en viss folkgrupp kommit till ett mera konkret och därmed klart och otvetydigt uttryck .... Oaktat handlandet på grund av den na- zistiska rörelsens ideologi fört tanken även till dess ståndpunkt om andra rasers underlägsenhet och att andra därför kan ha känt sig kränkta, kan handlandet med hänsyn till märkenas beskaffenhet inte - vare sig märkena ses vart för sig eller i förening - anses ge ett tillräckligt klart uttryck för hot eller missaktning mot någon persongrupp. 17.5.3Praxis efter Högsta domstolens dom Som nämnts i det föregående, krävs för straffbarhet att ett meddelande av sådant slag som avses i bestämmelsen om hets mot folkgrupp sprids. En- ligt uttalanden i förarbetena (prop. 1986/87:151 s. 109f) avses därmed att det sprids utanför den helt privata sfären och att det nått ut till en grupp personer, som utgör mer än ett fåtal. I hovrättsavgörandet RH 1997:28 hade en person åtalats för hets mot folkgrupp bestående i att han hade bu- rit en armbindel med nazistiskt hakkors. Den åtalade hade burit armbin- deln under , när han suttit på en gräsmatta i ett bo- stadsområde tillsammans med en mindre grupp kamrater och spelat musik. Hovrätten ansåg att bärandet av armbindeln i och för sig kunde innebära ett meddelande som avses i bestämmelsen om ansvar för hets mot folk- grupp. Då det inte var närmare utrett i målet hur många personer som lagt märke till armbindeln, fann hovrätten emellertid det inte visat att medde- landet spritts till mer än ett fåtal. (Enligt tingsrätten hade inga andra per- soner utanför kamratgruppen än de ingripande polismännen lagt märke till armbindeln). Åtalet ogillades således. Hovrätten över och behandlade i fallet RH 1998:77 ett liknande fall. Den tilltalade, , bar 1997 på en gata i en armbindel med en nazistisk symbol. Han var vid tillfället iförd bl.a. svart keps, grön s.k. bomberjacka och svarta kängor av militärmodell. Domstolarna fann att bärandet av armbindeln innebar ett meddelande som avses i bestämmelsen om hets mot folkgrupp. Tingsrätten ogillade emellertid åtalet med hänvisning till att det inte visats annat än att meddelandet spritts till ett fåtal personer. Hovrätten konstaterade först att gått på en inte helt avsides gata i , att det var val- borgsmässoafton och fortfarande ljust ute samt att fotgängare och bilister kunde förväntas vara på väg mot stadens centrum för att se på valborgs- mässoeldar eller fira helgen på annat sätt. Hovrätten anförde vidare: 194 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen Den som vid ett sådant tillfälle och på en sådan plats bär en armbindel av det aktuella slaget har inte själv kontroll över vilka personer som tar del av det meddelande som armbindeln förmedlar. måste därför anses ha vidare- befordrat sitt meddelande utanför den privata sfären och till mer än ett fåtal personer, dvs. utanför en sådan krets av personer inom vilken ett spridande av rasistiska meddelanden inte är straffbart. Meddelandet är därför spritt i den mening som avses i 16 kap. 8 § ... dömdes således för hets mot folkgrupp. Brottet ansågs, med hän- syn till att armbindeln endast under och utan att uppträda provocerande på något annat sätt, som ringa och påföljden be- stämdes till böter. I fallet NJA 1999 s. 702 hade en person i en buss gjort vissa uttalanden som av domstolarna ansågs ge uttryck för en sådan missaktning för folk- grupp som kan föranleda ansvar för hets mot folkgrupp. Frågan i målet var om uttalandena hade spritts på ett sätt som förutsätts för ansvar. Av HD:s domskäl framgår att spridningsrekvisitet skall anses uppfyllt om ett munt- ligt uttalande fällts inför en folksamling på ett sätt som gjort det ägnat att uppfattas av denna. I vad mån de i folksamlingen ingående personerna också lyssnat och tillgodogjort sig innehållet i uttalandet påverkar inte ansvarsfrågan. I det aktuella fallet var det klarlagt att uttalandet kunnat uppfattas av de tre personer som satt närmast den tilltalade och hans kam- rat samt att den tilltalade också insett detta. HD fann emellertid det inte visat att uttalandet hade uppfattats eller kunnat uppfattats av flera personer och ogillade, liksom underrätterna, åtalet. dömde (mål B 145-00, DB 56) en man, som på i ropat rasistiska slagord, för hets mot folkgrupp. Hovrätten menade liksom tingsrätten att meddelandet hade spritts i den mening som avses i straffbestämmelsen. Till skillnad från vad som var fallet i målet NJA 1999 s. 702, rådde det enligt domstolarna ingen tvekan om att de aktuella uttalandena kunnat uppfattas av en större grupp personer även om dessa inte utgjort någon bestämd åhörarskara utan i hu- vudsak utgjordes av personer som befunnit sig i rörelse eller mer eller mindre tillfälligt uppehållit sig på platsen. I vad mån dessa personer lyss- nat eller tillgodogjort sig vad den tilltalade yttrat saknade betydelse. I rättsfallet RH 1997:53 dömdes sju tilltalade för hets mot folkgrupp. De hade i enhetlig uniformsliknande klädsel - inkluderande nazistiska sym- boler - uppträtt framför några hundra sympatisörer. Efter att en av de till- talade hållit ett anförande hade samtliga tilltalade ropat och utfört romersk hälsning (Hitlerhälsning). Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 195 av sådan art att fängelse skulle utdömas. För fem av de tilltalade bestäm- des påföljden till fängelse medan de två övriga, med hänvis- ning till att de var , dömdes till villkorlig dom och böter. dömde (mål B 239-98, det s.k. Brottby-målet) två utländska medborgare till fängelse en månad vardera för hets mot folkgrupp. De hade, under en konsert i med Vit makt-musik, gjort Hitlerhälsningar som de ropat . Hovrätten ansåg att de tilltalade genom sitt beteende spritt ett meddelande på en konsert med flera hundra åhörare och att detta föll inom det straffbara området. Hitler- hälsning, kombinerad med utropet under de omständigheter som rådde vid konserten, måste enligt hovrätten ses som ett uppenbart uttryck för nazism och rasistisk ideologi. De tilltalade ansågs genom sitt beteende ha satt den egna vita rasen framför andra raser och således ha uttryckt missaktning för grupper av personer med anspelning på ras eller hudfärg. I påföljdsfrågan konstaterade hovrätten inledningsvis att normal- graden av hets mot folkgrupp endast har fängelse i straffskalan. De före- liggande brottens straffvärde ansågs emellertid inte så högt att annan på- följd än fängelse var utesluten. Frågan blev då om brottets art talade för fängelse som påföljd. I den delen anförde hovrätten följande. Genom en särskild regel i (29 kap. 2 § 7) har lagstiftaren markerat att domstolarna bör se särskilt allvarligt på brottslighet med rasistisk bakgrund. Även om det inte finns ett underlag för ett säkert konstaterande att brottslighet av det nu aktuella slaget ökat , kan det ändå slås fast att sådan brottslighet förekommer i en icke oväsentlig omfattning. Det är uppenbart ett starkt samhällsintresse att motverka att den får ytterligare spridning.