sou · GOB356d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Om den tilltalade inte ifrågasätter målsägandens ursprungliga äganderätt, men invänder att målsäganden inte har frånhänts egendomen på ett sådant sätt som gör att särregeln om stöldgods är tillämplig, är det likafullt den tilltalade som har att göra sannolikt att omständigheterna vid hans förvärv var sådana att han måste anses ha varit i god tro, för att hans anspråk på att behålla egendomen skall bifallas. De nya reglerna i praktisk tillämpning 157 15.3Vindikationsregelns betydelse för häleriansvaret Enligt 2 § godtrosförvärvslagen krävs för ett godtrosförvärv att förvärvaren var i god tro vid överlåtelsen och när han fick egendomen i sin besittning. Om förvärvarens goda tro upphör därefter, påverkas inte hans rätt till egendomen, utan den kvarstår oförändrad. Ett godtros- förvärv av egendomen innebär således att den ursprungliga ägarens rätt till den upphör. Eftersom ett godtrosförvärv enligt gällande rätt innebär att den ursprungliga ägarens rätt definitivt upphör, kan en senare befattning med egendomen inte medföra ansvar för häleri. Detta innebär t.ex. att den som har gjort ett godtrosförvärv, men som därefter får klart för sig att egendomen var stulen och då säljer den, inte gör sig skyldig till häleri. Inte heller den som i sin tur förvärvar egendomen från godtrosförvärvaren gör sig skyldig till häleri, även om han vid sitt förvärv känner till att egendomen är stulen. Om möjligheten att genom godtrosförvärv förvärva äganderätt till stöldgods i princip upphör blir följden att området för häleri utvidgas i viss utsträckning. I avsnitt 10.5 har lämnats en utförlig redovisning av hur häleri- lagstiftningen förhåller sig till den föreslagna vindikationsregeln för stöldgods m.m. Här skall endast framhållas att det inte går att komma ifrån att en godtroende förvärvare i straffrättsligt hänseende kan befinna sig i en mera ofördelaktig situation än den som gjort sig skyldig till häleribrott i samband med förvärvet. En förvärvare som , men innan han har hunnit att bli ägare till egendomen genom hävd, får anledning att misstänka att egendomen är stulen gör sig skyldig till häleribrott, om han förfogar över egendomen på ett sätt som kan försvåra dess återställande. Det är först när förvärvaren har blivit ägare till egendomen genom hävd som den upphör att vara hälerigods. Den som däremot har gjort sig skyldig till häleribrott av normalgraden eller häleriförseelse redan i samband med förvärvet kan straffritt förfoga över egendomen två eller efter förvärvet, eftersom brottet då har preskriberats. Om det blir känt för den ursprungliga ägaren eller dennes rättsinnehavare var egendomen finns och innehavaren har förvärvat egendomen i god tro, måste ägaren enligt utredningens förslag kräva tillbaka egendomen från innehavaren från det att han fick eller måste antas ha fått kännedom om dennes innehav. Gör han inte det, upphör hans rätt till egendomen, vilket innebär att en senare 158 De nya reglerna i praktisk tillämpning befattning med egendomen inte kan medföra ansvar för häleri. Även i en sådan situation upphör egendomen att vara hälerigods. 15.4Vindikationsregeln påverkar inte den enskildes befogenhet att själv ta sig rätt I 8 kap. 9 § föreskrivs att den som olovligen rubbar annans besittning för att själv taga sig rätt, skall dömas för självtäkt till böter eller fängelse . Innebörden av detta stadgande såvitt gäller lösa saker är att den som visserligen har rätt till en sak inte får verkställa besittningsövergången på egen hand. Enligt 16 § p. 6 promulgationsförordningen till strafflagen, vilken enligt 14 § promulgationslagen till alltjämt gäller, är det emellertid tillåtet att återta stulen eller borttappad egendom från den som är lösker man eller misstänkt att vilja rymma, eller där stulet gods å färsk gärning finnes. Förutom i sådana situationer har den som har rätt att återfå besittningen till egendomen i fråga således inte rätt att själv återta den från innehavaren. En av de bakomliggande orsakerna till straffstadgandet om självtäkt torde vara behovet av att säkerställa skyddet för den som kan ha gjort ett godtrosförvärv av egendomen. Att den som har blivit bestulen inte på egen hand får återta egendomen ifråga, om den påträffas efter stölden, har ofta ifrågasatts av allmänheten och det är tveksamt om denna reglering i alla delar är helt förankrad i det allmänna rättsmed- vetandet. Om den föreslagna vindikationsregeln beträffande stöldgods införs, kan man förvänta sig att förbudet mot att själv återta stulen egendom kommer att ifrågasättas i ännu högre grad. En klar och enkel vindikationsregel som innebär att den som har blivit bestulen på sin egendom alltid har rätt att få tillbaka den, och att man aldrig får behålla det man köpt, om det visar sig vara stulet, är visserligen en tydlig signal att handel med stöldgods inte tolereras, men kan möjligen leda till att allmänheten bibringas en felaktig uppfattning om att det därmed har blivit tillåtet för den som blivit bestulen att själv ta tillbaka egendomen, om den påträffas. I samband med att vindikationsregeln införs kan det därför finnas skäl att informera om att så inte är fallet. De nya reglerna i praktisk tillämpning 159 15.5Vindikationsregelns beroende av besittningsbegreppet Såsom har utvecklats i avsnitt 7 om den föreslagna vindikationsregelns utformning, blir regeln endast tillämplig då någon har berövats egendomen genom ett olovligt tagande eller genom råntvång. Med olovligt tagande avses ett olovligt besittningstagande, vilket innebär att regeln i första hand blir tillämplig vid tillgreppsbrott. En följd av detta är att vindikationsregeln inte blir tillämplig om den ursprungliga ägaren frånhänts egendomen genom något brottsligt förfarande som inte innebär ett olovligt tagande, t.ex. genom förskingring. Bedömningen av om den gärning genom vilken ägaren frånhänts egendomen skall bedömas som stöld eller förskingring kan således få en avgörande betydelse för dennes möjligheter att få tillbaka egendomen. Eftersom det ofta kan vara tillfälligheter som avgör vilket brott en viss gärning utgör kan det anses vara otillfredsställande med en reglering som leder till att sådana gränsdragningar får en så stor betydelse. Som exempel kan anges det fallet att endast en enda person har förtroendet att handha vissa saker. Försvinner någon sak kan det i detta fall vara fråga om förskingring. Är det däremot flera personer som har hand om sakerna kan det i stället vara fråga om stöld (SOU 1984:16 s. 175). Att dessa situationer kan komma att bedömas olika vad gäller möjligheterna till ett efterföljande godtrosförvärv framstår troligen som svårförståeligt i allmänhetens ögon. Den av utredningen föreslagna utformningen av vindikationsregeln anknyter visserligen inte direkt till vissa uppräknade brott, men de problem som gränsdragningen mellan olika brott för med sig går trots detta inte att undvika. Den som vill framställa anspråk på egendomen kan emellertid minska risken för att göra en rättsförlust på grund av dessa gränsdragningsproblem genom att, utöver att åberopa vindikationsregeln, ifrågasätta att förvärvaren har gjort ett godtros- förvärv av egendomen. 160 De nya reglerna i praktisk tillämpning 15.6Vindikationsregelns tillämpnings- område sammanfaller inte helt med de föreslagna reglerna om utlämnande av beslagtagen egendom till målsäganden I avsnitt 14 har redogjorts för utredningens förslag till ändringar i 27 kap. regler om beslag. Förslaget innebär i korthet att åklagaren eller undersökningsledaren i uppenbara fall får besluta att ett föremål som har frånhänts annan genom brott och tagits i beslag får lämnas ut till målsäganden. En tillämpning av reglerna om beslag i 27 kap. kräver således att föremålet kan antas vara avhänt målsäganden genom brott (1 §). Vindikationsregeln gäller egendom som har tillgripits eller frånhänts ägaren genom råntvång. Även om egendomen därmed vanligen frånhänts ägaren genom brott, är det inte nödvändigtvis så. Det kan t.ex. förhålla sig på det sättet att ett tillgrepp på grund av gärningsmannens bristande uppsåt inte utgör brott. Detta innebär att det kan inträffa situationer då beslagtagen egendom inte kan lämnas ut till målsäganden med stöd av den av utredningen föreslagna bestämmelsen i 27 kap. , trots att vindikationsregeln är tillämplig. Om egendomen tagits i beslag och förundersökningen läggs ned är emellertid den nu gällande regeln om underrättelseskyldighet enligt 27 kap. 8 § andra stycket tillämplig. Beslaget får då inte hävas förrän efter det att en underrättelse om att beslaget kan komma att hävas har sänts till den som har framställt anspråket. Den föreslagna regeln i 27 kap. skall å andra sidan omfatta föremål som avhänts ägaren inte endast genom tillgreppsbrott eller rån utan även andra brott, såsom förskingring och olovligt förfogande. Omvänt kan det därför inträffa situationer då egendomen kan lämnas ut med stöd av bestämmelsen i 27 kap. utan att vindikationsregeln är tillämplig. Såsom har redovisats i avsnitt 7 anser utredningen att det föreligger vissa uppenbara fördelar med att inte knyta vindikationsregeln till ett föregående brottsligt förfarande. Dessa fördelar uppväger enligt utredningens uppfattning de eventuella nackdelar som den bristande överensstämmelsen mellan tillämpningsområdet för den föreslagna regeln i 27 kap. och vindikationsregelns tillämpnings- område kan innebära. Eftersom det i regel torde vara fråga om stöldgods i de fall det blir aktuellt att tillämpa bestämmelserna kan man kan utgå ifrån att skillnaden mellan de båda bestämmelsernas tillämpningsområden i de allra flesta fall inte kommer att få någon praktisk betydelse. Härtill kommer att förslaget att det skall vara De nya reglerna i praktisk tillämpning 161 uppenbart, att målsäganden har bättre rätt till föremålet, innebär att det knappast blir aktuellt att göra sådana överväganden att den bristande överensstämmelsen mellan bestämmelserna i praktiken medför några problem. 15.7Egendomen har ökat eller minskat i värde mellan förvärvet och vindikationen Egendomens värde kan ha förändrats mellan förvärvet och vindikationen på grund av omständigheter som är att hänföra till innehavaren, såsom att denne har vidtagit åtgärder med egendomen som har förändrat dess värde, eller på grund av ändrad prissättning av egendomen i fråga. Beträffande situationer då egendomen har ökat i värde till följd av att förvärvaren har lagt ned kostnader för att förbättra den görs en åtskillnad mellan nödiga och nyttiga kostnader. Med nödiga kostnader avses sådana som är behövliga för egendomens bevarande och användning för sitt syfte eller ändamål. Nyttiga kostnader är kostnader som inte är oundgängligen nödiga men kan anses ägnade att höja egendomens avkastningsförmåga och därmed dess värde (, Obehörig vinst och värdeersättning, s. 102 f.). Det kan sägas vara en allmän rättsgrundsats att ersättning för nödiga kostnader tillerkänns såväl godtroende som ondtroende innehavare medan ersättning för nyttiga kostnader förutsätter god tro hos innehavaren. Detta har bl.a. kommit till uttryck när det gäller återvin- ning i konkurs, där den återvinningsskyldige har rätt till ersättning för såväl nödvändig som nyttig kostnad, om det inte finns särskilda skäl mot det (4 kap. 15 § tredje stycket konkurslagen [1987:672]). Ett sådant särskilt skäl kan vara att en återvinningspliktig i ond tro har lagt ned kostnader som det skulle vara alltför betungande för konkursboet att ersätta (se m.fl., Konkurslagen, s. 342). Beträffande fast egendom gäller att innehavaren har rätt till ersättning för sådana nödvändiga kostnader för egendomen som han har haft under sin innehavstid. Även nyttiga kostnader skall ersättas under förutsättning att de har nedlagts före den tidpunkt då innehavaren fick kännedom om att annan ägde bättre rätt till egendomen (5 kap. 3 § jordabalken). I 25 kap. 7 § tredje stycket stadgas att den, som skall återbära egendom till en tidigare dödförklarad, har rätt till ersättning för nödiga kostnader. Detsamma gäller nyttiga kostnader, under 162 De nya reglerna i praktisk tillämpning förutsättning att de har nedlagts före den tidpunkt då innehavaren fick kännedom om att annan ägde bättre rätt till egendomen. I rättsfallet NJA 1909 s. 458 ansågs ägaren förpliktigad att ersätta den godtroende förvärvaren för den värdeökning som denne hade åstadkommit avseende egendomen. En förvärvare som tvingas att lämna ifrån sig egendomen till följd av ett vindikationsanspråk torde således ha rätt till ersättning för nödiga kostnader som han har lagt ned på egendomen, men knappast för nyttiga kostnader som nedlagts efter det att han fick kännedom om vindikationsanspråket. Om egendomen har ökat i värde utan att det har medfört några motsvarande kostnader för innehavaren har det ansetts självklart att det ökade värdet skall tillerkännas ägaren, dvs. att denne har rätt att erhålla egendomen utan att behöva utge ersättning till den som innehaft den (se SOU 1965:64 s. 117). Det är oklart vad som gäller om egendomen har minskat i värde. En jämförelse kan göras med de regler som gäller då fast egendom skall återgå till den rätta ägaren. Enligt dessa regler är innehavaren skyldig att ersätta den rätta ägaren för värdeminskning om egendomen har skadats eller på annat sätt minskat i värde till följd av åtgärd eller annan omständighet som är att hänföra till den som avträder egendomen, om det inte kan anses obilligt (5 kap. 2 § jordabalken). Bestämmelsen anses innebära att innehavaren inte är skyldig att utge ersättning för rena olyckshändelser (, Kommentar till Jordabalken 1–5 s. 449 f.). Innehavarens goda eller onda tro kan beaktas inom ramen för att ersättningsskyldigheten inte får anses obillig. Det är tänkbart att de regler som gäller för fast egendom kan tillämpas analogt vid motsvarande problemställningar angående lös egendom. Frågor om vad som skall gälla, om egendomens värde har förändrats mellan förvärvet och vindikationen, kan i vissa fall uppkomma även när förvärvaren inte längre har egendomen i behåll och vindikationsanspråket i stället avser egendomens värde. Till skillnad från vad som har ansetts gälla när egendomen finns i behåll har ersättningen i rättspraxis i sådana fall bestämts till det värde som egendomen hade vid förvärvet, oavsett om värdet har ökat eller minskat därefter, se NJA 1931 s. 663 och NJA 1996 s. 607. I det sistnämnda rättsfallet begärde ägaren ersättning med ett belopp som motsvarade vad förvärvaren hade erhållit för egendomen vid en vidareförsäljning, dock efter avdrag för arbete och kostnad med skäligt belopp, som förvärvaren hade lagt ned på egendomen och som hade lett till en värdehöjning av den. Ägaren tillerkändes emellertid endast ersättning De nya reglerna i praktisk tillämpning 163 med ett lägre belopp, som ansågs motsvara egendomens värde vid tiden för förvärvet. 15.8Egendomen har ersatts av annan egendom Det kan även diskuteras vad som gäller om förvärvaren har ersatt den aktuella egendomen med ett likadant föremål, dvs. den nya egendomen har trätt i den andras ställe, s.k. surrogation. Frågan är om den ursprungliga ägarens rätt har överförts till att avse den nya egendomen. Det har ansetts att så skulle kunna vara fallet i vissa okomplicerade situationer (se , Allmän sakrätt, s. 160 f.) En annan närliggande fråga är hur man bör förfara om förvärvaren har förändrat egendomen ifråga så att den framstår som ett helt annat föremål. Det kan vara fråga om bearbetning av ett råmaterial, s.k. specifikation, eller att egendomen har sammanfogats med ett annat föremål. I det förstnämnda fallet anses den som har bearbetat råmaterialet ha förvärvat äganderätten till föremålet, medan råmateria- lets ägare får nöja sig med ett ersättningsanspråk. Detta anses gälla även om förvärvaren har varit i ond tro om sin rätt (se t.ex. , Om obehörig vinst, s. 268 och , Svensk sakrätt I, Lös egendom, 9 uppl. s. 85 ff.). Om egendomen ifråga har sammanfogats med andra föremål, anses äganderätten till det nya föremålet böra tillkomma den som hade äganderätt till det av de ursprungliga föremålen, som hade karaktären av huvudsak, medan ägarna till de andra föremålen har rätt till ersättning (, a.a. s. 88). 15.9Vem har rätt till egendomens avkastning Frågor om avkastning av lösöre uppstår av förklarliga skäl sällan. Som exempel på en situation där detta kan inträffa kan anges att ett djur som har frånhänts ägaren därefter får en avkomma. Frågan är om det är ägaren eller förvärvaren som har rätt till denna avkastning. Principen i svensk rätt anses vara att den som har uppburit avkastning i god tro om sin rätt till egendomen har rätt att behålla avkastningen. Avkastning som hänför sig till tiden därefter anses däremot tillfalla den som har rätt till egendomen (se t.ex. , a.a. s. 261 och a.a. s. 69). Denna princip har kommit till uttryck i regler om återvinning i konkurs och av fast egendom samt felaktigt dödförklarads rätt att återfå egendom (4 kap. 15 § första 164 De nya reglerna i praktisk tillämpning stycket konkurslagen, 5 kap. 1 § jordabalken och 25 kap. 7 § tredje stycket ). I rättsfallet NJA 1996 s. 261, som gällde en godtroende innehavares skyldighet att utge ersättning för avkastning i samband med en tvist om äganderätten till en andel i en samfällighet, tillämpades bestämmelsen i jordabalken analogt. I detta sammanhang finns det skäl att redovisa vad som bör gälla då någon har förvärvat panträtt eller retentionsrätt i egendom som är föremål för ett vindikationsanspråk. Panträtt innebär att någon i samband med kreditgivning ställer viss egendom till borgenärens förfogande för att denne, om skulden inte betalas , skall kunna sälja panten och ta betalt ur köpeskillingen (, Sakrätt avseende lös egendom, 6 uppl. s. 26). Enligt 7 § godtrosförvärvslagen gäller samma regler för godtros- förvärv av panträtt som för äganderätt. Avsikten är att detsamma skall gälla vid tillämpning av den föreslagna vindikationsregeln. Detta innebär att även en panthavare är skyldig att utan ersättning lämna ifrån sig egendom som olovligen har tagits från ägaren. Detta gäller givetvis endast om det är egendomens rätta ägare, eller någon som uppträder å dennes vägnar, som begär att få ut egendomen från panthavaren. Om det är den som utsätts för ett vindikationsanspråk som själv har pantsatt egendomen, kan han naturligtvis inte med hänvisning till vindika- tionsanspråket kräva att få ut panten utan att erlägga betalning till panthavaren. Det är endast i förhållande till egendomens rätta ägare som panthavarens rätt till ersättning får vika. Retentionsrätt innebär en rätt att innehålla annans lösa egendom till säkerhet för en fordran mot denne (Håstad, a.a. s. 26 f.). Retentionsrätt uppkommer vanligen i samband med att någon åtar sig att förvara eller utföra arbete på någon annans egendom. Godtrosförvärvslagen innehåller ingen regel om godtrosförvärv av retentionsrätt. Enligt äldre praxis, som godtrosförvärvslagen inte har avsett att ändra på, kan emellertid även retentionsrätt vara föremål för godtrosförvärv (se NJA 1936 s. 650 och NJA 1948 s. 10). Härtill kommer att en reparatör anses ha retentionsrätt i egendom han har reparerat, oavsett om han varit i god tro om beställarens rätt att förfoga över egendomen, om reparationen har varit nödvändig (se NJA 1987 s. 312). Detta rättsfall får anses ge stöd för att retentionsrätt skulle kunna uppkomma även i egendom som har frånhänts ägaren på ett sådant sätt att vindikations- regeln är tillämplig. De nya reglerna i praktisk tillämpning 165 Enligt vad utredningen har erfarit kommer det inte att finnas möjligheter att teckna försäkringar som ger ersättning till den som tvingas att lämna ifrån sig egendom på grund av ett vindika- tionsanspråk. Sådana försäkringsmöjligheter finns enligt uppgift inte heller i de övriga nordiska länderna (se SOU 1995:52 s. 157). Den som utsätts för ett vindikationsanpråk kan ha innehaft egendomen i fråga under en mycket . Är det fråga om dyrbar egendom kan innehavaren ha betalat ansenliga belopp i förmögenhetsskatt . Enligt nu gällande skattelagstiftning finns det inte någon rätt för den som tvingas att lämna egendomen ifrån sig till den ursprungliga ägaren att återfå vad han erlagt i skatt eller kompenseras på annat sätt. 16Konsekvenser av utredningens förslag För utredningsarbetet har gällt regeringens direktiv till samtliga kommittéer och särskilda utredare om att redovisa regionalpolitiska konsekvenser (dir. 1992:50), att pröva offentliga åtaganden (dir. 1994:23), att redovisa jämställdhetspolitiska konsekvenser (dir. 1994:124) och att redovisa konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet (dir. 1996:49). Dessa direktiv har ersatts av 15 § kommittéförordningen (1998:1474). Såsom anfördes i SOU 1995:52 (se s. 172 f.) är en regel om vindikation av stöldgods oberoende av förvärvarens goda tro enkel och lättbegriplig. Den kan därför antas ha en viss pedagogisk effekt på handeln med framförallt begagnade saker och göra köpare mer försiktiga än de kanske är . Detta kan i sin tur förmodas minska möjligheterna för mindre seriösa handlare att fortsätta sin verksamhet. Ett problem är emellertid att risken för upptäckt för dem som säljer och köper stöldgods är liten och att det endast är en liten del av den egendom som anmäls stulen som överhuvudtaget kan spåras eller påträffas. Det är därför enligt utredningens mening svårt att ha någon bestämd uppfattning om den föreslagna vindikationsregeln kommer att få någon betydelse för omfattningen av handeln med stöldgods. När det sedan gäller effekterna för det brottsförebyggande arbetet har i avsnitt 15.4 framhållits att vindikationsregeln inte medför att den som har blivit bestulen på sin egendom får rätt att själv ta tillbaka egendomen om den påträffas. I samband med att vindikationsregeln införs kan det, av brottsförebyggande skäl, finnas anledning att informera om detta. I 14 § kommittéförordningen anges att om förslagen i ett betänkande påverkar kostnaderna för bl.a. staten, en beräkning av dessa konsekvenser skall redovisas, samt om förslagen innebär samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt även dessa skall redovisas. Utredningens förslag till ändringar av reglerna i 27 kap. rättegångs- balken innebär att polis och åklagare åläggs nya arbetsuppgifter. 168 Konsekvenser av utredningens förslag Eftersom det föreslagna förfarandet innefattar en möjlighet att begära rättens prövning av beslut om utlämnande av egendom kan detta bli följden även för domstolarna. Det är svårt att ha någon uppfattning om hur ofta det föreslagna förfarandet kan komma i praktisk tillämpning. Eftersom ett utlämnande enligt förslaget endast kan komma i fråga i uppenbara fall kan de tvistiga fallen förmodas bli få. Det är enligt utredningens uppfattning inte möjligt att beräkna hur omfattande de nya åliggandena kan bli för polis, åklagare och domstolar eller hur stora kostnader de kan medföra. Det bör emellertid beaktas att, i de fall beslagtagen egendom lämnas ut till målsäganden, statens förvarings- kostnader för egendomen minskar i motsvarande mån. Man kan därför utgå ifrån att förslaget inte kommer att få några beaktansvärda ekonomiska konsekvenser. 17.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre Tillägget i rubriken före 2 § har endast ett förtydligande syfte. 2 § Har någon förvärvat lösöre genom överlåtelse från någon annan som hade egendomen i sin besittning men varken var ägare till den eller behörig att förfoga över den på det sätt som skett, får förvärvaren äganderätt till egendomen, om han har fått den i sin besittning och var i god tro (godtrosförvärv). En förvärvare skall anses ha varit i god tro, endast om det är sannolikt att egendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjöds och omständigheterna i övrigt var sådana att han inte borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen.