sou · GOB330 · 2001-01-01 00:00:00 — Several of the international players in a position to influence domain name issues have declared that the national state should have a say in the management of the national top-level domain and that the foremost purpose of the national top-level domains must be to serve users whose activities are connected with the country in question. One important circumstance, underrated hitherto, is the possibility of resolving domain name disputes in a national court in ones own language. therefore puts forward proposals aimed at enabling users whose activities are connected with to obtain domain name registrations under the Swedish top-level domain .se both quickly and appropriately. has come to the conclusion that the system existing hitherto does not meet the demands which most people agree should be made on national domain name management, namely that of a natural abode for everyone connected with the country to which the top-level domain belongs. This is mainly because the regulations hitherto linked with the management of the Swedish top-level domain .se do not make possible the achievement of these aims. SOU 2000:30 Summary 19 Deliberations and proposals on regulatory structure (Chap. 4) There are two main reasons why the aim of the top-level domain .se becoming a natural abode for all users connected with is not being achieved under the system in use hitherto. The main reason is that the regulations limit users opportunities of getting domain names registered. Among other things, the Swedish system allows only a registered organisation to register a domain name directly under the top-level domain .se (e.g. . Under the Swedish system, users other than registered organisations are offered the opportunity of registering their names under what are called a second-level domain (a second-level domain being the part of the domain name that comes immediately before the top-level domain; in the domain name of the Committees home page .gov is the secondlevel domain). It has proved that users have a limited interest in registering their domain name under a second-level domain, as witness, for example, the development of the number of domain names registered under the Swedish county second-level domains. The great majority want to be able to register domain names directly under the top-level domain. When denied this possibility by the Swedish system, more and more Swedish users are turning to other domain name systems in the world, with the result that a majority of them today are registered under other top-level domains than . has become convinced that the regulatory structure will have to be fundamentally altered before this development can be reversed and the top-level domain .se made the kind of natural abode for users connected with . therefore recommends that the regulatory structure for domain name registrations be changed to a system of clear and simple rules with no prior assessment. This change will make it possible for players connected with to register domain name directly under the Swedish top-level domain .se. This proposal is important for several reasons, not least with a view to stimulating the development of e-commerce and the new economy. Above all, the proposal and the changes it entails are a sine qua non of achieving the aim of Swedish domain name management. The necessity of introducing transitional rules should be considered, as a means of smoothing the transition to the system proposed by the Committee. To guarantee that those who have registered trademark rights the possibility of using their trademarks as a basis for domain name registration directly under the top-level domain .se the question may arise of permitting these proprietors, for a month or so, to register domain names before other users without registered rights are given 20 Summary SOU 2000:30 this possibility. In addition, the needs to be given reasonable time to adjust to the new conditions. Deliberations and proposals on the subject of organisation (Chap. 5) As regards the organisational structure of the Swedish system, several interested parties feel that the organisations existing hitherto have no legitimacy. The guiding principle of the Committees proposals in this respect has therefore been, against the background of the regulatory changes advocated, to create a legitimate system possessing both stability and quality. The fact of management hitherto in several ways having been of a quasi-official character has not helped to legitimise it. On the contrary, one finds that it is the quasi-official traits which the majority of users have objected to, basically because the regulations have required applications to be examined before registration is granted. Moreover, a refusal can be reviewed and appealed within the framework of the existing private law organisations. The quasi-official impression made by the organisations existing hitherto is further accentuated by the fact of the organisations themselves using a conceptual repertoire which they have borrowed from the realm of public administration. The various private law bodies attending to examination and review and the drafting of new rules style themselves Boards (e.g. and ). Interested parties the Committee has spoken to have further stated that the perceived lack of legitimacy is aggravated by the fact of neither Swedish law nor expressed agreement existing to corroborate the right of the present organisations to manage the Swedish top-level domain. There is a natural, historical explanation for the present organisation of Swedish domain names management. When domain names began to be registered in the mid-1980s, domain name issues were a topic of limited interest, and so management could be attended to by an individual person who for about ten years dealt with domain name registration to everyones satisfaction. Rules were gradually evolved as the need arose. In the mid-1990s interest in domain names began to grow, whereupon the management of domain names entered a new phase. Management was taken over by a private law foundation and organised on quasi-official lines. A firmer regulatory structure was adopted and possibilities created for users to have a decision not to register a domain name applied for both reviewed and adjudicated. All the time, the management of domain names has been adapted to existing needs, and the needs are all the time changing. SOU 2000:30 Summary 21 domain names today is bound up with great commercial values, and it is becoming more and more important for public bodies, businesses and private individuals to gain access to viable domain names. Therefore, in order to achieve the objectives defined the rules for the registration of domain names and the organisation of domain name management must be once more adapted. As the Committee sees it, the time has now come to enter phase three. The Committees proposals are a natural consequence of the development of users changing needs, and they are also supported by international developments. Problems directly connected with the regulations hitherto will vanish if the Committees proposals, e.g. the abolition of prior assessment, are put into effect. To overcome the problems of legitimacy, the Committee recommends that the task of managing the Swedish domain names system be formalised through an agreement between the Government and the contractor. To minimise disruption of the existing structure, the Committee further recommends that the organisation in charge hitherto, the Internet Infrastructure (II) Foundation, continue to be tasked with the management of the Swedish top-level domain. The foremost difference compared with the present order of things is that management will in future be based on an agreement with the Government as principal. As a means of further increasing the legitimacy of management, the Committee also recommends that two permanent seats and one alternateship on be allotted to representatives appointed by the Government. This will provide opportunities for strengthening the representation of consumer and user interests on the Board. Other proposals and recommendations (Chap. 6) One problem to which the Committees attention has been drawn is the impossibility of using Swedish diacritics (å, ä and ö) in domain names. This is technically feasible, but no common international standard has yet been devised. therefore recommends the Government, the and others involved to work actively for the development of such a standard on the international plane. further recommends that the Government lose no time in drafting a common policy for the use of domain names by the public sector. This will enable the general public to seek and find information more easily and rapidly. 22 Summary SOU 2000:30 also recommends that the Government, the and others involved participate actively in the development of more secure technique for the handling of domain name information (DNS information), and that the take the initiative in the field of education and research, in with its own statutes. Consequences (Chap. 7) None of the Committees proposals will involve any charge on the national budget. The proposals will make the objectives of domain name management in attainable. This in turn spells benefits to all users, not least to those who have not had the possibility of registering viable domain names under the top-level domain .se previously. This group includes, for example, small businesses and individual citizens. The development of new enterprise, e.g. in the new economy, will also be facilitated. From the viewpoint of national governmental agencies, new opportunities will be created for the registration of domain names, added to which, the Committees proposals concerning a common policy on domain name use will make it possible to achieve better order. This will present advantages not least to the general public, who will experience less difficulty in finding the information they are looking for. In other words, the creation of a common structure will make it easier for users to intuitively deduce where information is to be found. To consumers, the Committees proposals imply several important benefits. It will be easier for them to find the information they are looking for. The Committees proposals will also have the effect of making the Swedish rules of consumer protection application to all activities under the Swedish top-level domain .se addressing consumers. This proposal will open the way to a growth of e-commerce. Implementation (Chap. 8) recommends that the proposals in its report be implemented at the earliest possible opportunity. Thus the work of change should be set in train immediately. Some proposals, however, imply big changes, and it is therefore appropriate that the existing organisations should be allowed a reasonable length of time in which to SOU 2000:30 Summary 23 adjust to the new conditions, but the Committee proposes that 31st be made the deadline for implementing all of its proposals. SOU 2000:30 25 1 Bakgrund och frågeställningar 1.1 Internets utveckling – som Sovjeunionen skickade ut Sputnik i rymden – bildades en amerikansk forskningsorganisation kallad , . Ett av syftena bakom var att etablera en framstående forskningsorganisation på det militära området. Ett annat syfte kom att bli utvecklandet av ett datornätverk som skulle möjliggöra kommunikation mellan olika datorer. I utvecklingsarbetet samarbetade med forskare från (Research and Development) och MIT (). Tanken var att ett motståndskraftigt nätverk skulle byggas; om en dator slogs ut skulle andra kunna ta över och ersätta den förlorade kapaciteten. Vidare skulle datornätverket innebära att de datorer som anslöts till nätverket skulle kunna dela resurser. Vi var investeringar i datorer mycket kostsamma och förhoppningen att kunna dela på denna dyra resurs lär ha varit minst lika avgörande för Internets framväxt som tanken att ett motståndskraftigt nätverk skulle kunna byggas. Det första utkastet till pakettransport i nätverk publicerades och därmed kan sägas att idén om ett Internet började ta form. Redan från början drevs projektet av två tankar, nämligen att alla datorer (noder) som anslöts till nätet skulle ha samma status och att informationen skulle sändas uppdelad i paket. Utvecklingen gick vidare och bildades det första nätverket med fyra noder ((), (), () och ). Nätverket fick namnet ARPANET. etablerades också den arbetsmetod som allt varit grundläggande för Internets utveckling. De anslutna datorerna var nästan uteslutande placerade på universitet och forskare från dessa institutioner lät sina förslag på förbättringar cirkulera på nätet med begäran om kommenterar. Dessa dokument kom att kallas Request for Comments (RFC) och det visade 26 Bakgrund och frågeställningar SOU 2000:30 sig vara ett mycket effektivt sätt att fånga in kompetens och driva utvecklingen framåt. Förfarandet är detsamma och mer än 2.700 RFC:n har sänts ut på nätet för kommentarer från dem som är intresserade. Inledningsvis var ARPANET således ett litet nätverk. Ett av problemen var att tekniken för pakettransport inte var färdigutvecklad. En stor del av det inledande arbetet gick således ut på att utveckla nya kommunikationsprotokoll. presenterades det protokoll som vi använder än . Det kallas TCP/IP (Transmission Control Protocol/Internet Protocol). Delvis tack vare de förbättrade kommunikationsformerna gick det nu att ansluta ett större antal noder till ARPANET. En annan viktig funktion var att det gick att ansluta andra nätverk till ARPANET. Det var med andra ord inte bara datorer som kopplades samman. Det var möjligt att koppla samman nätverk också. Idén att koppla samman nätverk är det som utgör grunden till vad vi i dagligt tal kallar Internet – ett nätverk av nätverk. och anslöts allt fler nätverk till Internet. Det första europeiska nätverket, EUnet (European UNIX network), anslöts och det första svenska nätverket, SUNET (), anslöts 1989/90 som ett led i samarbetet kring det nordiska . Från att inledningsvis ha varit ett litet nätverk gick utvecklingen i ett rasande tempo. Antalet anslutna nätverk ökade lavinartat och därmed antalet anslutna datorer. Den verkliga revolutionen kom emellertid först då forskare från schweiziska Conseil Européen pour la Recherche Nucléaire () presenterade WWW-tekniken (World ). Denna möjliggjorde en lättillgänglig presentation av all den information som fanns på Internet och därmed blev det också möjligt för användare utan särskild teknisk kompetens att utnyttja Internet. WWW är ett användarvänligt gränssnitt som bygger på att de olika hemsidorna på Internet länkas samman genom hypertext-länkar. Användare kan sedan – på det sätt som det stora flertalet Internetanvändare lärt känna Internet – förflytta sig mellan olika Internethemsidor genom att klicka på dessa länkar. WWW har inneburit en explosionsartad ökning av antalet anslutna datorer. Från att ha varit drygt en halv miljon för introduktionen av WWW överstiger nu antalet 60 miljoner och det ökar ständigt. SOU 2000:30 Bakgrund och frågeställningar 27 1.2 Hur fungerar kommunikation på Internet? Informationen som sänds mellan datorer på Internet delas upp i små digitala paket. Varje paket tilldelas en adress och kan därmed hitta fram till mottagaren genom Internets otaliga nätverk. Om det visar sig att någon del av nätet inte släpper fram paketet, tar det en annan väg fram till mottagaren. Poängen med detta system är att paketen hittar fram till rätt mottagare oavsett vilken väg de tar. De olika paketen behöver inte ens ta samma väg. De hittar ändå fram och sätts samman av den mottagande datorn till ett presentabelt dokument. En vardaglig jämförelse är posten. Om man inte fick skicka mer än tio textrader i samma brev, skulle avsändaren bli tvungen att dela upp långa texter i flera brev som skulle märkas med mottagaradress och sedan skickas. Helt oavsett var de postas eller vilken väg över landet de tar kommer breven fram och kan sättas samman till ett dokument. Internet kan med andra ord liknas vid ett virtuellt gränsöverskridande postverk där informationspaket skickas kors och tvärs. För att kommunikationen skall fungera använder datorerna olika standarder. Dessa brukar benämnas protokoll och namnet på de två mest grundläggande protokoll som används vid Internetkommunikation är TCP (Transfer Control Protocol) och IP (Internet Protocol). Som en samlingsbeteckning på dessa två protokoll används, som nämndes inledningsvis, ofta TCP/IP. TCP är protokollet som delar upp information i paket och IP är det protokoll som ser till att informationen kommer fram till rätt mottagare. Väl framme tas paketen emot av en dator som med hjälp av TCP sätter samman dem till ett helt meddelande. Om någon skickar e-post till en kollega kommer avsändarens dator att med hjälp av TCP dela upp meddelandet i paket. Därefter förses paketen med nummer och meddelanden som möjliggör felsökning . Sedan tar IP över och ser till att paketen kommer fram till rätt mottagare. Hos mottagaren tas paketen emot och sätts samman till ett dokument. kontrolleras att inga fel begåtts. IP har med andra ord till uppgift att transportera paketen. TCP delar upp informationen i paket, sätter samman dem och kontrollerar att de är korrekta. För att information skall kunna sändas på detta sätt mellan datorerna krävs att varje ansluten dator tilldelas en unik adress så att informationen hittar fram. På samma sätt som posten kräver en mottagaradress för att ett brev skall komma fram krävs det adresser på Internet för att informationen skall hitta rätt. Adresserna utgörs av nummerserier som varje dator tilldelas. Nummerserierna är kopplade till det ovan nämnda transportprotokollet IP och kallas därför IP-adress. IP-adresserna är på 28 Bakgrund och frågeställningar SOU 2000:30 grund av deras uppbyggnad svåra att komma ihåg. För att göra Internet användarvänligt finns därför s.k. domännamn kopplade till IPadresserna. Dessa fungerar som kännetecken för IP-adresserna. För att göra det möjligt för en dator att översätta IP-adresserna till domännamn finns en TCP/IP tjänst som kallas DNS vilket står för . DNS håller reda på de olika adresserna och översätter IPadresser till domännamn och tvärt om. 1.3 Domännamn och Internetkommunikation Domännamnen är hierarkiskt uppbyggda och har en s.k. toppdomän, Top-Level Domain (TLD), som sista led. Sedan följer en eller flera underdomäner, Second-Level Domain (SLD), varav den närmast under toppdomänen brukar kallas huvuddomän. Domännamnet tillhör exempelvis toppdomänen .se och har underdomänerna .gov och .domannamnsutredningen, där huvuddomänen utgörs av .gov som indikerar att domänen sorterar under regeringen. Poängen med den hierarkiska konstruktionen är att avsändaren av ett meddelande som skall skickas exempelvis från en dator i till en mottagande dator i inte behöver ha all nödvändig information från början. Information om var den mottagande datorn finns, ges i stället efterhand som meddelandet passerar olika servrar på vägen (de servrar som hanterar domännamnsinformation brukar benämnas DNSservrar). Om den eftersökta adressen är , går sökprocessen till på följande sätt. Domännamnet slutar på .se och den första hänvisningen avsändaren får blir därmed till en DNS-server som har information om toppdomäner, i detta fall .se. När meddelandet når DNSservern för toppdomänen .se vet denna var huvuddomänen .gov finns huvuddomän toppdomän SOU 2000:30 Bakgrund och frågeställningar 29 och kan alltså peka ut nästa DNS-server som meddelandet skall skickas till. Denna server kommer i sin tur att identifiera den mottagande servern där utredningens hemsida finns. Hela systemet bygger således på att de olika DNS-servrarna pekar ut nästa server i kedjan. Överst i hierarkin finns ett antal s.k. rot-servrar som hanterar det första steget, att peka ut de olika servrar som har hand om toppdomänerna. De servrar som hanterar toppdomänernas DNS skall sedan i sin tur peka ut servrarna som hanterar huvuddomänernas DNS-information. För att ett meddelande skall komma fram måste det med andra ord finnas en DNS-server som är operativ och kan sköta vidarehänvisningen. Systemet är därför sårbart så till vida att det är beroende av att DNS-servrarna fungerar. Ett sätt att öka driftsäkerheten och förbättra kommunikationen är därför att se till att det finns flera DNS-servrar på samma nivå i hierarkin med kopierad – speglande – information. Om någon av servrarna skulle sluta fungera finns därmed alternativ som kan användas i stället. Den server som informationen kopieras från brukar kallas moderserver eller auktoritativ server. De servrar som har kopierad information brukar kallas slavservrar eller spegelservrar. Som exempel kan nämnas att det finns ett tiotal spegelservrar avseende DNS-information för den svenska toppdomänen .se. Vikten av att säkra tillgången till DNS-information kommer att diskuteras vidare i avsnitt 4.4. En stor fördel med det hierarkiska systemet är att ingen av de inblandade servrarna behöver ha mer information än att de kan skicka ett meddelande vidare. De olika DNS-databaserna behöver således inte vara så stora och otympliga. En förutsättning för att allt skall fungera är dock att de olika servrarna har rätt information om vilken server som skall utpekas. Den som har ansvaret för en DNS-server måste dessutom veta vem som skall kontaktas om det uppstår några frågor kring ett domännamn. Hanteringen av kontaktinformation är därför en central uppgift i ett domännamnssystem. Det är mycket angeläget att det finns fasta rutiner för hur informationen skall inhämtas för att det inte skall uppstå driftstörningar. Ett problem är att det går förhållandevis enkelt att peka om en DNS-server genom att ge den felaktig information. Också detta problem kommer att diskuteras vidare i avsnitt 4.4. Ett annat problem är att den som ansvarar för den auktoritativa rot-servern måste peka om denna för att det skall vara möjligt att byta ut den som ansvarar för hanteringen av en toppdomän. Om exempelvis ansvaret för hanteringen av den svenska toppdomänen .se skulle flyttas, kräver en sådan åtgärd att den som ansvarar för rot-servrarna pekar om dessa. Detta problem kommer att diskuteras vidare under punkt 1.7.3 nedan. 30 Bakgrund och frågeställningar SOU 2000:30 1.4 Olika sätt att dela in toppdomäner De olika toppdomänerna kan delas in i nationella, exempelvis .se, och generiska, exempelvis .org, (för organisationer) samt .com (för kommersiella aktörer). Anledningen till denna indelning är delvis att Internet från början var en amerikansk angelägenhet. Därmed fanns inget behov att göra någon nationell åtskillnad. De första toppdomänerna var generiska och har sitt ursprung i . När Internet växte, växte också behovet av att utöka antalet toppdomäner. Det system som valdes var att nya nationella toppdomäner infördes efter de nationsförkortningar som bestäms enligt standarden i ISO-3166. har enligt denna standard toppdomänen .se, .dk, .no och .fi. Det finns drygt 240 olika toppdomäner i världen. För en komplett lista över generiska och nationella toppdomäner hänvisas till . Ett annat sätt att dela in toppdomäner är att skilja mellan system med eller utan förprövning. Ett system med förprövning innebär att någon form av granskning av ansökan sker innan domännamnet registreras. Ofta brukar förprövningen gå ut på att den som vill registrera ett namn måste kunna visa någon form av namntillhörighet. Som exempel kan nämnas att det är vanligt att det krävs att sökanden kan visa en firma- eller varumärkesregistrering för att ett namn skall kunna registreras som ett domännamn. I ett system utan förprövning sker ingen kontroll av namnen innan registreringen beviljas. I stället måste den som ansöker om ett domännamn förbinda sig att följa ett antal uppställda regler som gäller för den aktuella toppdomänen. Om domännamnsinnehavaren sedan inte följer reglerna, kan detta medföra att domännamnet avregistreras.