sou · GOB341 · 2001-01-01 00:00:00 — Risken att ha ekonomiska svårigheter av dessa slag minskar som synes för varje steg vi tar i ålderstrappan och skillnaderna är mycket stora mellan de yngre åldersgrupperna och dem över pensionsåldern. Att äldres ekonomiska situation framstår i betydligt mer gynnsam dager när man studerar direkta indikatorer på ekonomiska svårigheter jämfört med inkomstanalyser har uppmärksammats också i internationell forskning (se t.ex. Mirowsky och 1999). Som framgår av tabellens nedersta rader har dock dessa åldersvariationer enligt regressionsmodellen förändrats . Av Figur 4:5 framgår för det första att försämringarna gäller alla ålders- grupper utom den allra äldsta. Mest iögonfallande är dock att den ökande risken för ekonomiska svårigheter inte enbart gäller yngre. Det har blivit påtagligt vanligare att både sakna kontantmarginal och ha haft problem med löpande utgifter också i de åldrar där majoriteten av barnfamiljerna finns. Som helhet betraktat ger analysen av dessa direkta indikatorer en tydlig komplettering till den bild som framkom när vi studerade de årliga inkomsternas förändringar. Uppenbarligen har den långvariga ekonomiska krisen satt sina tydliga spår i människors ekonomiska liv. Förändrade skillnader i stora ekonomiska svårigheter mellan olika åldersgrupper. Standardiserat för kön, födelseland, familjetyp och klass. Hushållens ekonomi är intimt sammankopplat med människors boende. För många är ett köp av en villa, ett radhus eller en bostadsrättslägenhet den största ekonomiska transaktion som görs under livet och bostaden utgör också en mycket stor del av det totala kapitalägandet för många familjer. är det viktigt att understryka att avsaknad av en ägd bostad inte kan ses som sett välfärdsproblem. Självfallet kan en hyrd bostad utgöra ett lika gott boende. Det finns ändå ett uppenbart intresse att studera hur sociala skillnader i bostadsägande har förändrats . Också på kostnadssidan är bostaden viktig genom att en stor del av de löpande utgifterna utgörs av bostadskostnader för de flesta hushåll. Bostaden är självfallet en viktig aspekt av välfärd också bortsett från dess ekonomiska betydelse. Att överhuvudtaget ha tak över huvudet är inte minst utifrån ett globalt perspektiv utomordentligt viktigt. Trots detta har frågor rörande bostadsutrymme och utrustning varit relativt lågprioriterade inom svensk välfärdsforskning under . När bostadsfrågorna diskuteras är det mer vanligt att frågorna rör segregation, ekonomiska aspekter, mer specifika bostadsproblem eller avgränsade till att gälla situationen för de bostads– eller hemlösa. Det finns därför anledning att inledningsvis poängtera att situationen såg helt annorlunda bara för några decennier sedan. Om vi ska peka ut en sfär av välfärden där förhållandena har förändrats mest sedan den första svenska levnadsnivåundersökningen utfördes är det sannolikt människors boendeförhållanden. Huvuddelen av förändringen kom dock till stånd varför det är lätt att glömma bort hur förhållandena såg ut för en mycket stor av befolkningen när miljonprogrammet påbörjades. De förändringar som kom till stånd gällde såväl förbättringar av utrustningsstandard som utrymmesstandard. Sålunda var ca. av befolkningen 18–trångbodda 1968, var motsvarande andel ca. varefter andelen minskade ytterligare något (och 1994c). Nästan vart tionde hushåll saknade också vattentoalett i fastigheten (dvs. ännu fler saknade detta i bostaden) (se framförallt (1971) rörande boendeförhållanden). Andelen hushåll som ej har vad som brukar betraktas som en modern bostad är så låg att den ej kan studeras i urvalsundersökningar av dessa slag. Trångboddhet är även det relativt ovanligt men det föreligger alltjämt skillnader mellan olika befolkningsgrupper och vi skall därför redovisa detta vid sidan av skillnader i att äga sin bostad.41 41 Hur många som betraktas som trångbodda är förstås beroende av hur trångboddhet definieras. Vi har här genomgående valt att definiera trångboddhet enligt så kallad norm 2 något som också underlättar de jämförelser vi gör bakåt i tiden. Som trångbodd räknas den som lever i ett hushåll där det finns fler än två personer per rum kök och vardagsrum borträknade. På så vis kan aldrig ett enpersonshushåll räknas som trångbodda varför vi också valt att exkludera familjetyp som variabel i den multivariata analysen av risken för trångboddhet. I Tabell 4:5 redovisas hur dessa båda indikatorer varierar mellan olika befolkningsgrupper.42 Att själv eller via sin partner äga bostaden är ungefärligen lika vanligt nu som vid ingången av decenniet (se också Tabell 2:2) och några större skillnader finns heller inte mellan kvinnor och män (åtminstone så länge vi inte bryter ned själva ägandet på individnivå). Däremot finns stora skillnader efter såväl ålder, etnicitet, familjesituation som social klass. I de allra flesta fall är de mönster vi finner relativt förväntade. Att äga sin bostad är mindre vanligt bland yngre, bland utrikes födda, bland ensamstående såväl med som utan barn, samt bland arbetare och de som ej kunnat ges en klasskod (övriga). Undantaget den senare gruppen är dock klasskillnaderna små vilket understryker att det också bland arbetarfamiljer är vanligt att äga sin bostad. Desto större är skillnaderna i förekomsten av att äga sin bostad mellan olika familjetyper. Att det är relativt vanligt att ensamstående utan barn inte äger sin bostad är kanske inte så uppseendeväckande. Det intressanta är den stora skillnad som finns inom gruppen barnfamiljer. Ensamstående med barn (som ju till allra största delen är mödrar med barn) har mer än sex gånger så hög risk att inte äga sin bostad jämfört med sammanboende med barn. Det finns en föreställning om att kvinnor i samband med skilsmässa oftast får ansvar för barnen men också bor kvar i den bostad som man hade före skilsmässan. Eftersom en alldeles överväldigande majoritet av sammanboende barnfamiljer bor i ägd villa eller radhus skulle man ju därför kunna tro att bostadsägande var vanligt förekommande bland ensamstående med barn. Också annan forskning har dock slagit fast att denna process till stor del är en myt, det är med andra ord snarare ovanligt att mamman och barnen bor kvar i huset efter skilsmässan (Gähler 1997). 42 Som framgår av de nedersta raderna i kolumnen om bostadsägande föreligger ett par signifikanta förändringar av skillnaderna mellan befolkningsgrupperna (dvs. det som statistiskt kallas interaktionseffekter). De är relativt små eller intetsägande, om än statistiskt signifikanta, varför vi inte beskriver dessa närmare. Ekonomi och bostad. Relativa skillnader (odds) för risken att ej äga bostaden respektive att vara trångbodd (norm 2) , kön, ålder, födelseland, familjetyp och klass. Genomsnittsvärde = 1,0. Antal observationer 32 971 (ungdomar bosatta i föräldrahemmet exkluderade) respektive 36 132 Arbetare i kvalificerade yrken Arbetare i okvalificerade yrken utrikes och inrikes födda a)Eftersom en överväldigande majoritet av gruppen ensamstående utan barn är ensamboende och dessa enligt definitionen ej kan vara trångbodda är familjetypsvariablen utesluten i analysen av trångboddhet. Andelen trångbodda i befolkningen 16–är i stort sett helt . Detta innebär att något lever i hushåll som vi klassificerat som trångbodda. Standardiserat för alla övriga variabler finner vi att utrikes födda har ungefär så stor risk att vara trångbodda jämfört med personer födda i föreligger tydliga åldersskillnader för risken att vara trångbodd som följer relativt väntat mönster där risken är således är betydligt högre för yngre och medelålders än för de äldre åldersgrupperna. Även för denna bostadsindikator kan vi notera att klasskillnaderna är mycket måttliga. Med andra ord är det numer också i arbetarfamiljer mycket ovanligt att vara trångbodd. Som framgår av tabellen finns statistiskt säkerställda förändringar av åldersskillnaderna . Dessa förändringar innebär i huvudsak att förekomsten av trångboddhet har minskat, från redan låga nivåer, bland de äldre.44 med denna nedgång finner vi en viss ökning av trångboddheten i de åldersgrupper där en majoritet av barnfamiljerna finns. 4.4Ekonomiska resurser en summering Vi har i detta kapitel sökt ge en bred översikt över hur olika befolk- ningsgruppers ekonomiska situation förändrats under huvuddelen av . Vi har redovisat analyser både rörande individuella och familjebaserade inkomstförändringar liksom kring mera direkta indikatorer på ekonomiska svårigheter. Vi har därutöver visat på de skillnader och förändringar som skett beträffande två indikatorer som rör boendet med tydliga ekonomiska kopplingar. På många sätt är det relativt enkelt att sammanfatta resultaten. I de allra flesta fall finner vi påtagliga, och ibland ökande, skillnader mellan personer födda i och invandrare. Vi finner i alla avseenden markanta åldersskillnader som också har genomgått starka förändringar . På gruppnivå innebär dessa förändringar uteslutande att den ekonomiska välfärden har försämrats avsevärt för de yngre. 43Skillnaderna i trångboddhet har existerat mycket . I analyser av de tre första levnadsnivåundersökningarna (1968, 1974 och 1981) påvisar nämligen kraftiga skillnader och anger att Nästan var sjunde invandrare är alltså trångbodd, mot 1 på 35 bland svenskar (1984: 224). 44Givet den definition vi använder är trångboddheten bland ålders- pensionärerna i stort sett utrotad. I vårt datamaterial är det endast 6 individer (utav mer än 2000 personer) som är trångbodda bland dem eller äldre . Det bör dock ihågkommas att enpersonshushåll, som ju per använd definition ej kan vara trångbodd, är relativt vanligt bland de äldre. däremot har i mindre utsträckning påverkats ekonomiskt av 1990-talets krisår och de äldres relativa position i inkomstfördelningen har därigenom starkt förbättrats. Vi finner också motsvarande förändringar när vi belyser direkta indikatorer på ekonomiska svårigheter. Att människors ekonomiska villkor påverkas av familjesituationen är knappast överraskande och här finner vi framförallt en bekymmersam situation för ensamstående med barn. I de flesta ekonomiska avseenden har barnfamiljerna allmänt och ensamstående med barn i synnerhet varit de som har haft den mest negativa utvecklingen (med reservation ). Slutligen uppvisar klasskillnaderna ett mönster som varierar en aning beroende på utfall. Riskerna för låga inkomster, definierat som av medianinkomsten, varierar påtagligt mellan sociala klasser men dessa skillnader har inte förändrats nämnvärt. Däremot visar det sig att högre tjänstemannaklassen har dragit ifrån övriga grupper när vi studerar hushållens genomsnittliga disponibla inkomster, en förändring som skett under den andra halvan av decenniet. När det slutligen gäller boendet så finner vi istället mycket måttliga skillnader mellan sociala klasser. Att äga sin bostad och att ha en utrymmesstandard som åtminstone överstiger vår definition av trångboddhet, är därmed något som också i hög grad varit giltigt också för arbetarfamiljer. Hälsan är något man har, men frisk, krasslig eller sjuk är något man är. Denna språkliga iakttagelse illustrerar på ett bra sätt hälsans flerdimensionella karaktär i ett välfärdsperspektiv. I Allardts (1975) terminologi kan hälsan ses som hörande såväl till Att ha-dimensionen som till Att vara. Den mest basala aspekten på hälsa – att vara vid liv – är förvisso också grunden för varje djupare form av att vara. Dålig hälsa är också i många avseenden intimt förknippad med dåliga livsvillkor genom den nära kopplingen till smärta och lidande i såväl kroppslig som mental mening.45 Men en dålig hälsa har genom sin karaktär av resurs också andra konsekvenser än det direkta lidande en sjukdom eller annat hälso- problem medför. En dålig hälsa kan dramatiskt minska arbetsförmågan, temporärt eller mer permanent, och därmed också minska möjlig- heterna till egen försörjning. Många av välfärdsstatens olika system har också skapats för att mildra eller undanröja just sådana konsekvenser av sjukdom och funktionsnedsättning. Befolkningens hälsa skulle därmed också kunna vara en känslig indikator över hur 1990-talets kris med åtföljande inskränkningar och neddragningar i hälsorelaterade välfärdsstatliga system drabbat människor i . är det dock knappast så enkelt att ökad arbetslöshet och försämrade ersättnings- nivåer ger avtryck i ökade hälsobesvär och ökad dödlighet. Folkhälsans bestämningsfaktorer är många och komplexa, och även enskilda samhällsförhållanden som exempelvis arbetslöshet har knapp- ast något enkelt och entydigt samband med hälsoläget i landet (se till exempel 1994; och 1996). är naturligtvis hälsolägets förändringar liksom förändringar av förut- sättningar för hälsa och fördelningen i befolkningen av dessa faktorer av största vikt för ett bokslut rörande välfärden . 45 Naturligtvis kan dock även människor med svåra sjukdomar leva ett fullt och rikt liv. Även om döden på individuell nivå är oföränderlig och jämlik – alla dör en gång – kan dödligheten både förändras totalt sett och vara ojämnt fördelad mellan olika grupper i samhället. Detta därför att dödlighet är ett mått på gruppnivå,46 och om fler människor i en befolkning lever allt längre går dödligheten ner. Detta är också på en övergripande nivå precis vad som har hänt i , så också . Den långsiktiga utvecklingen präglas av en mycket påtagligt minskande dödlighet, men med tillfälliga faser av utplanande eller till och med ökande dödlighet. Den totala minskningen av dödligheten sett i detta lite längre perspektiv är slående – bland män har dödligheten sjunkit från 1 115 dödsfall per 100 000 av medel- folkmängden till 807 fall per 100 000 1996. Bland kvinnor har dödligheten sjunkit från 861 till 619 fall per 100 000.47 till mitten av minskade därmed dödligheten med för såväl kvinnor som män. Också har dödligheten minskat, fast utvecklingen nu tycks ha varit snabbare för män än för kvinnor. Totalt sett sjönk dödligheten bland män med –1996, medan minskningen för kvinnor stannade vid (Social- styrelsen 1999a, sid. 63). Även om utvecklingen av dödligheten totalt sett indikerar en kraftigt förbättrad folkhälsa finns det påtagliga skillnader mellan olika samhällsgrupper, såväl vad gäller dödlighetens nivå som dess utveckling. Som framgick också av de övergripande dödlighetstalen ovan föreligger stora skillnader mellan kvinnor och män, liksom självfallet mellan olika åldersgrupper. Hur dessa skill- nader gestaltar sig för åldrarna 26–framgår av Figur 5:1 nedan. 46Dödligheten beräknas som antalet dödsfall per 100 000 i medelbefolkningen. 47Dessa så kallade åldersstandardiserade dödstal är justerade för det faktum att sjunkande dödlighetsrisker innebär att allt fler lever till högre åldrar där dödlighetsrisken är högre. Som standardpopulation har medelbefolk- ning använts. Talen anger därmed hur många som skulle ha dött per 100 000 om befolkningsstrukturen förblivit densamma som den var 1970. Eftersom dödligheten just har minskat kraftigt, och fler människor därmed uppnår högre åldrar där risken att avlida ändå är högre, är dödligheten per 100 000 av medelfolkmängd betydligt högre än de som redovisats här. Bland män var den åldersstandardiserade dödligheten beräknad medelfolkmängd 1075 per 100 000 och för kvinnor 1061 per 100 000 (1999a, sid. 61). Dödligheten ökar med ålder, men ökningstakten är betydligt högre bland män. Bland de äldre i denna analys (upp till ) föreligger därmed en stor skillnad i dödlighet mellan kvinnor och män. Även är dock skillnaden till männens nackdel. Dödsrisk –1996 för kvinnor respektive män efter ålder 1990 (26–) Källa: (1998). Kring dessa ålders- och könsskillnader i dödlighet kan två typer av resonemang föras. Det första är av substantiell art, det andra metod- ologiskt. Rent substantiellt föreligger betydande ålders- och köns- skillnader i dödlighet också , trots en allmänt sjunkande dödlighetsnivå. Att dödligheten är högre bland äldre än bland yngre är i någon mening ett förhållande som är av naturen given, men dödlighets- nivåerna har sjunkit också bland de äldsta. Hur mycket högre dödlig- heten skall vara bland de äldsta är därmed inte av naturen givet, utan påverkbart. Också könsskillnaderna storlek varierar , och ökade i , men har inledning minskat på grund av en markant nedgång i dödligheten bland män (Hemström 1996). Orsakerna bakom männens högre dödlighet är av både social och biologisk natur (Hemström 1998), och sammantaget kan därmed både köns- och åldersskillnader i dödlighet till viss del tolkas som utslag av välfärdsskillnader, även om dessa samband är mycket komplexa. Den metodologiska slutsatsen av Figur 5:1 är att skillnader i köns- och ålderssammansättning måste beaktas då man jämför dödligheten mellan andra grupper, exempelvis samhällsklasser, utrikes och inrikes födda etc., liksom då dödlighetsutvecklingen analyseras. I annat fall kan dödlighetsskillnader som i grunden kan hänföras till skillnader i exempelvis ålderssammansättning mellan invandrade och infödda generera eller dölja en reell dödlighetsskillnad mellan dessa grupper. På motsvarande sätt kan därmed också förändringar av ålders- eller könssammansättningen i olika grupper få en stark inverkan på förändringar av dödlighetsskillnader. Det är långt ifrån bara kvinnor och män respektive personer i olika åldrar som löper olika stor risk att dö. Tvärtom finns i på 1990- talet alltjämt påtagliga sociala skillnader i dödlighet (se exempelvis Vågerö och 1995; 1998). I klasstermer har arbetare högre dödlighet än tjänstemän, och även om skillnaden är större och tydligare bland män föreligger samma klassmönster bland kvinnor (1998). I termer av utbildningsnivå finns en mycket tydlig skiktning av dödlighetsriskerna, vilken innebär att dödligheten blir lägre för varje ytterligare steg i utbildnings- hierarkin. Bland män kan man till och med urskilja skillnader i dödlighetsrisk mellan grupper med olika nivåer av akademisk utbild- ning (1998). Skillnaderna mellan klasser och utbildningsgrupper genereras inte av någon specifik form av dödlighet, utan alla slags sjukdomar liksom olycksfall bidrar till ojämlikheten i dödlighet.48 Det centrala här är dock inte skillnaderna i sig, utan om och i så fall på vilket sätt dödlighetsskillnader i förändrats . I Figur 5:2 redovisas dödlighetsutvecklingen för klasstrukturens ytterlighetskategorier, det vill säga högre tjänstemän respektive arbetare i okvalificerade yrken, . Klasstill- hörigheten baseras på det yrke varje person angivit i folk- och bostadsräkningarna 1980, 1985 respektive 1990, och dödligheten avser femårsperioden efter respektive folkräkning. har ingen folkräkning gjorts, varför en analys av 1990-talets andra hälft inte låter sig göras. 48 Även om man kan notera att hjärt-kärlsjukdomar är den sjukdomskategori som i störst utsträckning bidrar till ojämlikheten. Klasskillnader i dödlighet. Åldersstandardiserad dödlighet (antal döda per 100 000 levda år) för perioderna 1981–1985, 1986– 1990 och 1991–1996. Högre tjänstemän och okvalificerade arbetare bland män respektive kvinnor. Män, högre tjänstemän Män, okv alificerade arbetare Kv innor, högre tjänstemän Kv innor, okv alificerade arbetare Källa: (1998). För såväl män som kvinnor förändras klasskillnaderna från 1980- , men förändringarna kan sammanfattas och tolkas på flera sätt beroende på var fokus läggs. Bland män har dödligheten minskat lika mycket absolut sett bland okvalificerade arbetare som bland högre tjänstemän. Läget för de sämst ställda har därmed förbättrats och i absoluta termer (det vill säga skillnaden i dödlighet mätt som antalet dödsfall per 100 000 genomlevda år) är ojämlikheten oförändrad. I relativa termer, det vill säga mätt som den procentuella skillnaden mellan grupperna, ökar dock ojämlikheten från 55 till 75 procents överdödlighet. Detta beror på att samma absoluta skillnad väger tyngre på en lägre absolut nivå. Om denna ökade relativa skillnad också innebär ett ökande välfärdsproblem är dock mer tveksamt. Bland kvinnorna är dock utvecklingen annorlunda. Dels är dödlighetsnivåerna som tidigare diskuterats betydligt lägre. Det är värt att notera att arbetarkvinnor i okvalificerade jobb faktiskt har lägre dödlighet än män i högre tjänstemannapositioner. Bland arbetarkvinnorna har dock dödligheten förblivit oförändrad , vilket inte är fallet bland kvinnor i högre tjänstemannapositioner. Därmed ökar klasskillnaderna i dödlighet bland kvinnor i såväl absoluta som relativa termer (från 16 till 37 dödsfall per 100 000 respektive från 10 till 30 procents överdödlighet). Sammantaget tycks det därmed som om välfärdsutvecklingen när vi mäter den med dödlighet varit minst gynnsam bland kvinnor i okvalificerade arbetarjobb. Även om dödlighet är en god ofärdsindikator på det sättet att den representerar den yttersta formen av ohälsa och mäts med en hög grad av precision så finns också påtagliga nackdelar med dödlighet som ohälsoindikator. Många sjukdomar som orsakar lidande och besvär är inte dödliga, medan många dödsfall, särskilt , orsakas av olycksfall snarare än ohälsa. För att få en mer fullständig bild av hälsans utveckling måste därför andra sorters upp- gifter analyseras. I intervjuundersökningar finns flera sätt att fråga de intervjuade om deras hälsotillstånd. I ULF-undersökningarna (se beskrivning i avsnitt 1.5.1) frågas dels efter intervjupersonens egen bedömning av sitt allmänna hälsotillstånd (så kallad självskattad hälsa), dels efter om intervjupersonen lider av någon långvarig sjukdom. Dessutom ställs vissa undersökningsår frågor om vissa specifika besvär, exempelvis av värk i rygg, axlar och leder samt besvär av ängslan, oro och ångest. Dessa olika typer av mått skiljer sig åt i flera avseenden, men har det gemensamt att de speglar hälsoproblemen i befolkningen på ett bra sätt. Hälsotillståndet fångas i ULF-undersökningarna huvudsakligen med ett batteri frågor om långvarig sjukdom: Har du någon långvarig sjuk- dom, besvär efter olycksfall, något handikapp eller annan svaghet?. För vart och ett av de hälsoproblem som rapporteras ställs följdfrågor angående senaste gången man hade besvär, hur ofta man har besvär, hur allvarliga besvären är samt om de sätter ner arbetsförmågan. Vi har här valt att fokusera på två former av långvarig sjukdom, nämligen den mest generella, det vill säga om man överhuvud taget har något hälsoproblem av detta slag, samt om man har långvarig sjukdom med svåra besvär. Det senare definieras som att den intervjuade har besvär , ofta eller då och då, samt att besvären är svåra eller mycket svåra.49 Som framgår av kapitel 2 ovan är det mycket vanligt att ha åtminstone en långvarig sjukdom – av befolkningen i åldrarna 16–84 hade en eller flera långvariga sjukdomar inledning, medan andelen vid årtiondets slut var . Att ha långvarig sjukdom med svåra eller mycket svåra besvär är betydligt mindre vanligt, har angett att de långvariga hälso- problemen är av denna art. Hur förändringarna och ojämlikheten mellan olika befolkningsgrupper gestaltar sig mer i detalj framgår av Tabell 5:1 nedan. 49 En annan vanlig avgränsning av långvarig sjukdom är att studera endast de besvär som uppgetts ha begränsat arbetsförmågan. På teoretiska grunder kan man diskutera i vilken mån detta sätt att sålla fram mer allvarliga sjukdomar påverkas av sysselsättningsgraden i ett samhälle. Andelen med sådana begränsande långvariga sjukdomar är , och även vad gäller fördelningen i befolkningen framstår denna indikator som ett mellanting mellan de två som redovisas här. Relativa skillnader (odds) för risken att ha minst en långvarig sjukdom respektive att ha långvarig sjukdom med svåra besvär , kön, ålder, födelseland, familjetyp och klass. Genomsnittsvärde=1,0. Antal observationer 36 385 Arbetare i kvalificerade yrken Arbetare i okvalificerade yrken utrikes och inrikes födda Den första av våra frågor gäller hur ofärdens nivå utvecklats . Trenden är här tämligen svag, men starkt signifikant vad gäller långvarig sjukdom generellt sett.