sou · GOB356d2 · 2001-01-01 00:00:00 — I bestämmelsens första stycke finns den nu gällande bestämmelsen om exstinktion, som även i fortsättningen är att betrakta som huvudregel när någon förvärvar lösöre i god tro från annan än den rätta ägaren. Genom det gjorda tillägget inom parentes markeras att med benämning- en godtrosförvärv avses endast sådana förvärv i god tro som ger upphov till äganderätt. Andra stycket innehåller den definition av god tro som återfinns i 3 §. Bestämmelsen har kommenterats i avsnitt 3.1. 3 § Vad som sägs om godtrosförvärv i 2 § första stycket gäller inte, om ägaren hade frånhänts egendomen genom att någon olovligen tagit den eller tilltvingat sig den genom våld på person eller genom hot som innebar eller för den hotade framstod som trängande fara. För att inte gå miste om sin äganderätt till sådan egendom gentemot en innehavare som har förvärvat den i god tro, måste ägaren dock kräva tillbaka egendomen från denne från det att han fick eller måste antas ha fått kännedom om innehavet. Paragrafen är ny och innehåller den av utredningen föreslagna bestämmelsen om vindikation. Innebörden av bestämmelsen är, som har utvecklats närmare i avsnitt 7, att en ägare som har frånhänts egendomen genom ett olovligt tillgrepp eller genom s.k. råntvång har rätt att få tillbaka egendomen även från en godtroende förvärvare. Vindikationsregeln anknyter till det gemensamma objektiva tillgreppsrekvisitet för brotten stöld – varmed avses stöldbrott i dess olika grader – rån, tillgrepp av fortskaffningsmedel och egenmäktigt förfarande. Vindikationsregeln gäller i fall då någon har berövats den obehörigen överlåtna egendomen genom att någon olovligen tagit den eller tilltvingat sig den genom råntvång. Med olovligt tagande förstås i denna vindikationsregel, liksom inom straffrätten, ett olovligt besittningstagande. Med att ett besittningstagande är olovligt avses att det sker utan ägarens eller besittarens samtycke. Det saknar betydelse om samtycket är civilrätts- ligt ogiltigt (jfr , Brotten, Andra häftet, Förmögenhets- brotten, 2 uppl. s. 37). Regeln gäller alltså inte egendom som ägaren har medgett att lämna ifrån sig, även om medgivandet var civilrättsligt ogiltigt enligt avtalslagen på grund av svek, tvång eller utnyttjande av en ockersituation från motpartens sida. Eftersom vindikationsregeln inte anknyter till brott krävs det inte att någon kan fällas till ansvar för ett brott för att regeln skall bli tillämplig. Vid en talan om bättre rätt till egendomen är det tillräckligt att den rätta ägaren lägger fram bevisning om att den påträffade egendomen tillhör honom och att den olovligen har tagits från honom. Bevisskyldigheten i fråga om tillgreppet bör i många fall kunna anses fullgjord genom en hänvisning till en polisanmälan om stölden. Om förvärvaren förnekar att ett olovligt tillgrepp har ägt rum och hävdar att han har förvärvat egendomen av den som påstår sig vara rätt ägare eller av någon som denne har anförtrott egendomen till, t.ex. genom lån, kan det – allt beroende på bärkraften i påståendet – krävas att den som uppger sig ha olovligen frånhänts egendomen förebringar ytterligare bevisning till stöd för sitt påstående. För att inte gå miste om sin äganderätt till egendomen måste ägaren framställa sitt krav gentemot en innehavare som har förvärvat egendomen i god tro från det han fick eller måste antas ha fått kännedom om dennes innehav. Gör han inte det har han förlorat sin rätt till egendomen gentemot en godtroende förvärvare. Detta hindrar naturligtvis inte att han kan göra gällande att något godtrosförvärv inte har skett och att han därför har kvar rätten till egendomen. I och med att den ursprungliga ägaren till följd av preklusionsregeln förlorar rätten att få tillbaka egendomen från den senaste förvärvaren, blir denne ägare till egendomen. Några krav kan då inte längre framställas mot honom eller mot eventuella senare förvärvare av egendomen. Om en förvärvare överlåter egendomen innan sexmånadersfristen har löpt ut, börjar en ny frist att löpa i förhållande till den senare förvärvaren. Ägarens rätt att kräva ersättning för egendomens värde av en tidigare förvärvare påverkas inte av denna preklusionsregel (se avsnitt 11.1). Preklusionsbestämmelsen skall tillämpas på samma sätt som preklusionsbestämmelsen i 4 § för rätten att återfå egendom mot lösen. Ett vindikationsanspråk skall, på samma sätt som ett lösenanspråk, framställas gentemot den som innehar egendomen. Denne behöver inte vara den som förvärvat egendomen utan kan vara någon som har tagit emot egendomen för förvärvarens räkning (prop. 1985/86:123 s. 23 f.). I rättsfallet NJA 1992 s. 892, som gällde ett godtrosförvärv av en tavla som tagits i beslag av polisen, uttalade att polisen inte borde betraktas som innehavare i denna bestämmelses mening. Det förhållandet att den ursprungliga ägaren kände till att tavlan tagits i beslag medförde därför inte att preklusionsfristen började att löpa. En begäran om att få ut egendomen kan framställas formlöst och måste komma innehavaren till handa inom sexmånadersfristen. Detta kan innebära problem för ägaren, om den som innehar egendomen är svår att få tag i. I sådana situationer får ägaren väcka talan vid domstol eller begära särskild handräckning hos kronofogdemyndigheten och lämna de uppgifter han har om innehavarens adress m.m. (se 33 kap. 1 § ). Det ankommer sedan på domstolen eller kronofogdemyndigheten att vidta ett sedvanligt delgivningsförfarande. Finns det anledning att anta att den som innehar egendomen har avvikit eller på annat sätt håller sig undan får delgivning i sista hand ske genom kungörelse (se 15 § delgivningslagen [1970:428]). Det är den som har förvärvat egendomen som har bevisbördan för att ägaren måste antas ha känt till innehavet än utan att ha framställt anspråk på egendomen. 3 a § Den som har innehaft lösöre efter att ha förvärvat egendomen genom överlåtelse från någon som varken var ägare till den eller behörig att förfoga över den på det sätt som skett får, utan hinder av vad som sägs i 3 §, äganderätt till egendomen genom hävd, om han varken vid förvärvet eller under innehavet borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Om egendomen efter en sådan överlåtelse som sägs i första stycket överlåts på nytt eller förvärvas av någon annan genom arv, testamente eller annat liknande fång innan den första förvärvaren har innehaft egendomen , får den senare förvärvaren äganderätt till egendomen genom hävd när förvärvarnas sammanlagda innehavstid uppgått till , om ingen av dem, vare sig vid sitt förvärv eller under sitt innehav, borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Bestämmelsen är ny. De allmänna överväganden som ligger bakom den föreslagna regeln har redovisats i avsnitt 10. I första stycket anges att det för att någon skall få äganderätt till viss egendom genom hävd krävs att denne har varit i god tro om överlåtarens förfoganderätt över egendomen både vid överlåtelsen och under hela den tioåriga innehavstiden. Om dessa förutsättningar är uppfyllda, får innehavaren äganderätt till egendomen, även om den ursprungliga ägaren hade frånhänts egendomen på ett sådant sätt att vindikationsregeln är tillämplig. Till skillnad mot vad som krävs för att någon skall kunna göra ett godtrosförvärv enligt 2 §, innehåller den nu aktuella bestämmelsen inte något uttryckligt krav på att överlåtaren skall ha haft egendomen i sin besittning vid överlåtelsen. Detta innebär inte att besittningsförhållandena vid överlåtelsen är utan betydelse. Om överlåtaren inte hade egendomen i sin besittning vid överlåtelsen, kan detta vara en anledning att ifrågasätta innehavarens goda tro om överlåtarens förfoganderätt över egendomen. Innebörden av att lagtexten inte innehåller något krav på att överlåtaren skall ha haft egendomen i sin besittning är endast att det inte alltid krävs att besittningsförhållandena blir utredda (se avsnitt 10.4). I andra stycket anges att det inte behöver vara en och samma person som har innehaft egendomen utan att det kan vara flera personer efter varandra. Om någon av förvärvarna före hävdetidens utgång får anledning att ifrågasätta sin egen eller någon tidigare överlåtares behörighet, kan denne inte tillgodoräkna sig en tidigare förvärvares innehavstid. Till skillnad från det första förvärvet kan dessa senare förvärv även ha skett genom arv, testamente, bodelning eller utskiftning av ett bolags egendom, dvs. genom s.k. universalfång. Den som förvärvar egendom genom ett sådant fång får ju samma rätt till egendomen som sin fångesman. Det är den som gör anspråk på egendomen, när det har förflutit efter det att han blev av med den, som måste styrka sin rätt till den och att innehavaren borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Det är inte, såsom föreskrivs i den föreslagna 2 § andra stycket (den nu gällande 3 §), den som förvärvat egendomen som skall göra sannolikt att det förelåg vissa omständig- heter vid förvärvet. Om den ursprungliga ägaren vill göra gällande att innehavarens goda tro har upphört , är det denne som har att ange vilka omständigheter som enligt hans uppfattning medfört att innehavaren fått anledning att misstänka att den som överlåtit egendomen inte hade rätt att förfoga över den. Den ursprungliga ägaren kan t.ex. hänvisa till tidningsartiklar om stölden i fråga eller föra bevisning om att någon har berättat för innehavaren att egendomen var stulen. Detsamma gäller även om det är flera förvärva- res innehavstider som skall läggas samman. Därefter skall det, i likhet med vad som gäller enligt den nu gällande definitionen av god tro, ske en objektiv bedömning av vad innehavaren med anledning av de angivna omständigheterna borde ha misstänkt. Vid denna bedömning skall egendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjöds och omständigheterna i övrigt vägas in. Det skall alltså göras en samlad bedömning. Denna är rent rättslig, varför man inte kan tala om bevisbörda i denna del. Leder bedömningen till att man inte kan kräva av innehavaren att denne borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att överlåta egendomen, skall innehavaren anses ha varit i god tro (se prop. 1985/86:123 s. 21). Att innehavaren inte kan anses ha varit i god tro om han insåg att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen får anses vara en självklarhet, utan att det utsägs i lagtexten (jfr a. prop. s. 28). 4 § Den som på grund av någon annans godtrosförvärv eller hävd har förlorat äganderätten till viss egendom har rätt att få tillbaka egendomen mot lösen. Detsamma gäller den som har tagit emot ersättning för egendomens värde av en förvärvare som innehaft egendomen utan att ha gjort ett godtrosförvärv och som för återkravet inte längre hade egendomen kvar. Den som vill lösa till sig egendomen skall kräva tillbaka den från innehavaren från det att han fick eller måste antas ha fått kännedom om dennes innehav. Gör han inte det, är rätten att få tillbaka egendomen förlorad. I den nu gällande lydelsen av bestämmelsen anges att den som har förlorat äganderätten till viss egendom på grund av någons godtros- förvärv har rätt att återfå egendomen mot lösen. Bestämmelsen har kommenterats i avsnitt 3.1. Ett införande av vindikationsregeln får till följd att den som har blivit bestulen på egendom, eller har frånhänts den på liknande sätt, kommer att ha rätt att återfå egendomen utan att behöva betala lösen. Det är endast i de situationer då ägaren har frånhänts egendomen på ett sådant sätt att vindikationsregeln inte är tillämplig som denne behöver betala lösen för att återfå egendomen från en godtroende förvärvare. I avsnitt 10 har redovisats att även den som har förlorat äganderätten till viss egendom på grund av att någon annan har blivit ägare till den genom hävd skall ha rätt att återfå egendomen mot lösen. Såsom har redogjorts för i avsnitt 11 anses en förvärvare, som inte har egendomen kvar när han utsätts för ett vindikationsanspråk, i regel vara skyldig att i stället ersätta ägaren för egendomens värde. Om ägaren därefter påträffar egendomen hos en senare förvärvare och vill framställa anspråk på att få tillbaka själva egendomen, har han enligt förslaget rätt att få tillbaka den mot lösen. En bestulen ägare som återfinner sin egendom hos en ny innehavare kan självklart komma överens med denne om att få ersättning för egendomens värde i stället för att få tillbaka själva egendomen. Efter en sådan överenskommelse kan den bestulne naturligtvis inte senare kräva att få lösa till sig egendomen med stöd av denna bestämmelse. För att inte gå miste om sin äganderätt till egendomen måste ägaren, i likhet med vad som gäller vid vindikationsanspråk, framställa sitt krav gentemot den innehavare som har förvärvat egendomen i god tro från det han fick eller måste antas ha fått kännedom om dennes innehav. Även i övrigt är denna preklusionsbestämmelse avsedd att tillämpas på samma sätt som motsvarande bestämmelse i den föreslagna 3 §. 5 § Lösen skall motsvara egendomens värde i den allmänna handeln. Av skäl som har redovisats i avsnitt 12 har utredningen föreslagit att lösenbeloppet skall bestämmas enligt den s.k. värdeprincipen, dvs. till ett belopp som motsvarar egendomens värde, i stället för enligt den nu gällande vederlagsprincipen. Såsom där också har framhållits avses med den allmänna handeln den normala handeln med föremål av i frågavarande art. När det gäller t.ex. museiföremål och annan kulturegendom som normalt inte är föremål för omsättning får värdet anses motsvara vad egendomen kunde förväntas inbringa vid en med rimlig omsorg genomförd tänkt försäljning (se avsnitt 12.3). 6 § Lösenbeloppet skall betalas till den förvärvare som innehar egendomen. Har någon till säkerhet för en fordran en rätt till egendomen som är skyddad mot förvärvarens borgenärer, skall dock så mycket av lösenbeloppet betalas till honom som svarar mot värdet av denna fordran. Har någon i annat fall en rätt till egendomen som är skyddad mot förvärvarens borgenärer, skall så mycket av lösenbeloppet betalas till honom som svarar mot värdet av denna rätt. I den nuvarande lydelsen av bestämmelsen anges att lösen skall motsvara ägarens kostnader för förvärvet av egendomen och att lösenbeloppet skall betalas till egendomens ägare etc. Med ägaren avses i den nuvarande lydelsen den godtroende förvärvaren (se prop. 1985/86:123 s. 13). I utredningens förslag till utformning av vindikationsbestämmelse i 3 § avses med begreppet ägare egendomens ursprungliga ägare. För att inte ägaren skall få olika innebörd i 3 § och i den nu aktuella bestämmelsen bör ägaren bytas ut mot förvärvaren. 1.Denna lag träder i kraft ... 2.I fråga om förvärv som har gjorts före ikraftträdandet gäller lagen i sin äldre lydelse. De nya bestämmelserna gäller förvärv som har gjorts efter lagens ikraftträdande, oavsett om ägaren har frånhänts egendomen före ikraftträdandet. Har någon före ikraftträdandet förlorat äganderätten till viss egendom på grund av någon annans godtrosförvärv, och vill han efter ikraftträdandet lösa till sig egendomen, skall den preklusionstid som anges i den nu gällande lydelsen av 4 § tillämpas. 17.2Förslaget till lag om ändring i konsumentköplagen (1990:932) 21 a § är behäftad med ett rättsligt fel, om tredje man har äganderätt till varan eller har panträtt eller annan liknande rätt i den och det inte följer av avtalet att köparen skall överta varan med den begränsning som tredje mans rätt medför. Utredningens förslag till ändringar i konsumentköplagen (1990:932) har redovisats i avsnitt 9. Definitionen av rättsligt fel i denna paragraf överensstämmer med motsvarande definition i 41 § köplagen, även om den språkliga utform- ningen är något annorlunda. 22 § Är varan felaktig enligt 16–21 §§, får köparen enligt 23–29 §§ kräva avhjälpande, omleverans, prisavdrag eller ersättning för att avhjälpa felet eller häva köpet. Dessutom får han kräva skadestånd enligt 30–32 §§. Han får även hålla inne betalningen enligt 25 §. Bestämmelsen skall enligt utredningens förslag avse endast s.k. faktiska fel. Detta markeras genom hänvisningen till 16–21 §§. 22 a § Är varan behäftad med ett rättsligt fel, får köparen enligt 23 § första och andra styckena samt enligt 24–29 §§ kräva avhjälpande, omleverans, prisavdrag eller ersättning för att avhjälpa felet eller häva köpet. Dessutom får han kräva skadestånd enligt 30–32 §§. Han får även hålla inne betalningen enligt 25 §. Köparen har, utan hinder av vad som anges i 30 § första och andra styckena, rätt till ersättning enligt 32 § för den skada han lider genom ett rättsligt fel som fanns vid köpet, om han varken kände till eller borde ha känt till felet. Påföljder av rättsligt fel får även göras gällande, om tredje man påstår att han har en sådan rätt som avses i 21 a § och det finns sannolika skäl för påståendet. Bestämmelsen anger vad som föreslås gälla enligt konsumentköplagen när en vara är behäftad med ett rättsligt fel. De påföljder en konsument har rätt att göra gällande vid faktiska fel i en köpt vara bör, i enlighet med motsvarande bestämmelse i köplagen, få åberopas även vid rättsliga fel. I likhet med vad som gäller enligt köplagen bör reglerna i konsumentköplagen om avhjälpande och omleverans (26 och 27 §§) vara tillämpliga när tredje man gör gällande äganderätt till det köpta. Säljaren kan vid ett krav på avhjälpande exempelvis försöka att träffa en överenskommelse med tredje man som innebär att denne avstår från sin vindikationsrätt. Om det är fråga om en massproducerad vara som inte har några individuella kännetecken av betydelse för konsumenten, kan det vara av intresse för denne att kräva omleverans. Om avhjälpande eller omleverans inte kommer i fråga eller inte sker inom rimlig tid efter företagen reklamation, får köparen enligt 28 § kräva prisavdrag som svarar mot felet, eller häva köpet enligt 29 §. Genom rätten till hävning tillförsäkras konsumenten åtminstone att få tillbaka det han har betalat för varan. För att konsumenten skall få åberopa felet krävs enligt 23 § första stycket att han reklamerar inom skälig tid efter det att han upptäckt eller borde ha upptäckt felet. Regeln i 23 § tredje stycket om preskription av rätten att få göra gällande ett fel efter mottagandet av varan bör, i likhet med vad som gäller enligt köplagen, inte göras tillämplig vid rättsliga fel. I likhet med vad som gäller enligt köplagen bör säljaren, under förutsättning att konsumenten var i god tro om dennes rätt att förfoga över varan, ha ett strikt skadeståndsansvar, dvs. oberoende av eget vållande. Enligt 32 § konsumentköplagen har konsumenten vid säljarens dröjsmål och vid fel på varan rätt till ersättning som innebär att han försätts i samma ekonomiska situation som om avtalet hade fullgjorts, dvs. rätt till ersättning för det s.k. positiva kontraktsintresset. I likhet med vad som gäller när det är fråga om faktiska fel bör parterna vara fria att träffa avtal om att en konsuments rätt till skadestånd på grund av rättsligt fel inte skall omfatta förlust i näringsverksamhet. I enlighet med vad som gäller enligt köplagen skall ett rättsligt fel anses föreligga redan om tredje man påstår att han har en sådan rätt till egendomen som avses i denna bestämmelse och det finns sannolika skäl för påståendet. Det behöver således inte var styrkt att någon annan har rätt till varan. Kravet på sannolikhet ställs inte särskilt högt (se prop. 1988/89:76 s. 144). 1.Denna lag träder i kraft... 2.I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet gäller lagen i sin äldre lydelse. 17.3Förslaget till lag om ändring i 27 kap. 4 a § Om en målsägande har framställt anspråk på det beslagtagna föremålet, och det är uppenbart att denne har bättre rätt till det än den hos vilken beslaget har gjorts, får åklagaren eller undersökningsledaren innan åtal har väckts besluta att föremålet skall lämnas ut till målsäganden. En underrättelse om beslutet skall genast sändas till den hos vilken beslaget har gjorts. Utredningens allmänna överväganden i fråga om de föreslagna ändringarna i 27 kap. om beslag har redovisats i avsnitt 14. Den föreslagna bestämmelsen är avsedd att tillämpas när ett föremål har tagits i beslag på grund av att det skäligen kan antas vara frånhänt annan genom brott, s.k. återställandebeslag. Om föremålet kan antas ha betydelse för utredning om brott, s.k. bevisbeslag, torde ett utlämnande till målsäganden i regel inte komma i fråga. Vidare krävs att det är uppenbart att målsäganden har bättre rätt till egendomen, vilket innebär ett det krävs starka bevis för dennes rätt för att ett utlämnande skall kunna ske. Den närmare innebörden av detta beviskrav får naturligtvis avgöras från till fall. Om den som beslaget har gjorts hos motsätter sig att föremålet lämnas ut till målsäganden kan målsägandens rätt trots detta anses uppenbar, om det kan konstateras att de invändningar som den beslaget har gjorts hos framställer saknar fog. I sådana fall bör ett utlämnande kunna ske med stöd av den föreslagna bestämmelsen. Om det exempelvis är klarlagt att målsäganden har frånhänts egendomen i fråga i samband med ett inbrott i hans bostad och den som innehar egendomen förnekar att han har gjort sig skyldig till inbrottet och påstår att han har köpt egendomen, kan han efter ett införande av den föreslagna regeln om vindikation inte ha förvärvat äganderätten till egendomen. Den bör därför kunna lämnas ut till målsäganden, oavsett innehavarens inställning. I andra stycket anges att en underrättelse om beslutet genast skall sändas till den som beslaget har gjorts hos. Detta sker lämpligen genom att en kopia av beslutet sänds till denne under den senast kända adressen. 6 § Har ett beslag verkställts utan rättens förordnande, får den som drabbats av beslaget begära rättens prövning av beslaget. När en sådan begäran har kommit in, skall rätten och, om det inte finns något synnerligt hinder mot detta, senast hålla en sådan förhandling som avses i 5 §. Om huvudförhandling sätts ut att hållas inom sedan begäran framställdes, och rätten inte anser att det behöver hållas en särskild förhandling, får begäran dock prövas vid huvudförhandlingen. Har beslut fattats enligt 4 a § om att ett beslagtaget föremål skall lämnas ut till en målsägande, får den hos vilken beslaget har gjorts begära rättens prövning av beslutet. För denna prövning gäller vad som i övrigt stadgas i första stycket. Den som har framställt anspråk på föremålet skall underrättas om förhandlingen. Bestämmelsens första stycke innehåller endast språkliga ändringar. Andra stycket är nytt. Den som beslaget har gjorts hos har en möjlighet att begära en rättslig prövning av beslutet att lämna ut egendomen. Denna prövning görs av tingsrätten. Vid denna prövning blir åklagaren motpart till den som har begärt rättens prövning av beslutet (se 27 kap. 5 § andra stycket med hänvis- ningen till 24 kap. 17 § samma balk). Den målsägande som har framställt anspråket på att få egendomen utlämnad till sig skall dock underrättas om förhandlingen för att få tillfälle att närvara. I likhet med vad som gäller vid prövning av ett beslag enligt första stycket innefattar rättens prövning inget avgörande av frågan om äganderätten till egendomen (se avsnitt 14.2). Tingsrättens beslut får överklagas särskilt (49 kap. 5 § 6 rättegångs- balken). Tingsrättens beslut att lämna ut föremålet får verkställas , även om det har överklagats (30 kap. 12 § första stycket 3 samma balk). Hovrätten får dock besluta att tingsrättens beslut inte får verkställas eller, om tingsrätten har avslagit en begäran om utlämnande av föremålet, att det får lämnas ut (52 kap. 7 § tredje stycket samma balk). Ett beslut av åklagaren eller undersökningsledaren att inte lämna ut egendomen till målsäganden kan inte överklagas till tingsrätten. 8 § Om det inte inom den tid som avses i 7 § har väckts åtal eller kommit in någon begäran till rätten om förlängning av tiden eller om det annars inte längre finns skäl för beslag, skall beslaget hävas.