sou · GOB399d4 · 2001-01-01 00:00:00 — Kunde det konstateras att ett trafiknykterhetsbrott hade haft samband med ett alkoholberoende av sjukdomskaraktär borde det avgörande för avskedandefrågan således i regel bli om arbetstagaren hade visat sig beredd att medverka till effektiva rehabiliteringsåtgärder och dessa kunde antas leda till ett bestående resultat av sådan natur att brottet med fog kunde betraktas som en engångsföreteelse. Var det fråga om återfall i brott sedan arbetstagaren hade fått allvaret i sin situation klart för sig fick naturligtvis andra synpunkter, främst bevarandet av den offentliga tjänstens integritet, en ökad tyngd (jfr AD 1989 nr 52 och även AD 1992 nr 42). I målet var utrett att A tillbaka led av alkoholism av sjukdomskaraktär. Otvivelaktigt hade inte bara rattfylleribrottet utan också brotten varit relaterade till hans grava alkoholberoende. Det var vidare upplyst att A genomgick behandling mot sin alkoholism och att behandlingen syntes framgångsrik. Den behandlande läkaren hade förklarat sig göra en mycket positiv bedömning av prognosen för A:s alkoholism samt vidare anfört att rehabiliteringen i hög grad underlättades om han hade ett arbete och i samma mån försvårades om han saknade anställning. A hade emellertid med mellanrum gjort sig skyldig till allvarliga rattfylleribrott. Något skäl att i enlighet med den fackliga organisationens uppfattning bortse från brottet eller brotten förelåg inte. Tvärtom anslöt sig domstolen till bedömning att den omständigheten att A återfallit i brott hade varit i hög grad ägnat att nedsätta allmänhetens aktning och förtroende för honom som domare. Därtill kom att brottet hade begåtts sedan han, inte minst genom de åtgärder som kammarrätten hade tvingats vidta med avseende på hans tjänstgöring efter händelsen , måste ha kommit till insikt om det utomordentliga allvaret i sin situation. hade framhållit i sitt beslut framstod rattfylleribrottet inte på något sätt som ursäktligt. Sålunda framgick av A:s egna uppgifter bl.a. att han – visserligen i alkoholpåverkat tillstånd men likväl efter ett medvetet övervägande – vid tillfället hade valt att använda bilen framför att behöva tillstå att han var berusad. I likhet med fann Arbetsdomstolen att A genom att under nu angivna omständigheter på nytt göra sig skyldig till rattfylleribrott hade visat sig uppenbarligen vara olämplig för fortsatt tjänst som kammarrättsassessor och domare. Denna bedömning kunde enligt domstolens mening inte ändras av vad som anförts om hans alkoholsjukdom och den behandling som han på grund därav hade undergått och undergick. Arbetsdomstolen fann alltså att avskedandet av A var lagligen grundat. Den fackliga organisationens talan skulle följaktligen avslås. A:9 Snatteri och skadegörelse resp. tjänstefel (villkorlig dom och 75 dagsböter resp. 50 dagsböter) En tingsrätt anmälde till fråga om avskedande av en rådman vid tingsrätten, A, som hade åtalats vid tingsrätten för stöld och skadegörelse. Av handlingarna framgick att A hade ålagts 20 dagsböter för skadegörelse enligt ett strafföreläggande som han godkänt. Vidare begärde tingsrätten yttrande av om de arbetsrättsliga konsekvenserna, om A dömdes för de åtalade gärningarna. Gärningarna bestod i att A på kallverandan till en fastighet hade tagit en hammare och en sticksåg och på denna fastighet och på en annan fastighet krossat fönsterrutor. Han hade också krossat samtliga rutor i en bil. Han hade efter gärningarna påträffats av polisen i en källarskrubb med en hammare i handen. Gärningarna hade ägt rum efter det att A deltagit i en julfest på tingsrätten och druckit avsevärda mängder alkohol så att han inte kom ihåg vad som förekom efter det att han begav sig på hemväg till fots och till dess han efter vaknade på polisstationen. fann (, dnr Ä 1/1993) att ställning till huruvida de åtalade gärningarna kunde antas medföra att A avskedades borde tas först när ytterligare utredning hade inhämtats om hans personliga förhållanden och att det därför inte fanns skäl att avstänga honom från arbetet. () uttalade nämnden i ett yttrande till tingsrätten att det inte fanns tillräckliga skäl för att anta att A, om han dömdes till ansvar för de åtalade gärningarna, skulle komma att avskedas till följd av brotten. Av ett s.k. § 7-intyg i brottmålet framgick att A av undersöknings- läkaren hade tillråtts total avhållsamhet från sprit i förebyggande syfte och rekommenderats fortsatt kontakt med psykiatrisk klinik. Tingsrätten anförde i sin dom bl.a. att A uppgett att han efter det inträffade regelbundet undergick samtalsterapi och helt hade upphört att använda alkohol. Vidare var det ostridigt att A hade reglerat de aktuella skadorna. I påföljdsfrågan uttalade tingsrätten att de skade- görelsebrott som A gjort sig skyldig till avsåg tillsammantagna ett relativt högt värde () och hade präglats av en inte ringa hänsynslöshet. Brotten var tillsammantagna av sådan art att de borde följas av fängelse, om inte särskilda skäl föranledde annat. Tingsrätten anförde vidare att det, trots bedömning i frågan om avskedande, kunde antas att vad som hade lagts A till last kunde inverka menligt på hans fortsatta tjänstgöring. Vid en samlad bedöm- ning fann tingsrätten att påföljden skulle bestämmas till villkorlig dom i förening med ett kännbart bötesstraff. A dömdes sålunda för snatteri och skadegörelse till villkorlig dom och 75 dagsböter. , som hänvisade till sitt tidigare ställningstagande, fann genom ett beslut () i samma ärende att domen inte gav anledning att vidta något ytterligare åtgärd utan avskrev ärendet. I ett senare ärende (dnr Ä 5/1999) hade A åtalats vid vederbörande hovrätt för tjänstefel. Åtalet bestod i att denne i 20 fall som ordförande i vattenmål vid tingsrätten, som var vattendomstol, hade underlåtit att med den skyndsamhet som krävts meddela dom eller beslut eller avge yttrande till regeringen. I ett yttrande till hovrätten anförde () att det inte fanns skäl för att anta att A, om han dömdes till ansvar i enlighet med åtalet, skulle komma att avskedas från sin anställning som rådman. Hovrätten konstaterade i sin dom att A i alla tjugo fallen hade fått fram ett avgörande och att åklagaren inte i något av fallen hade påstått att själva avgörandet skulle innehålla någon felaktighet eller vara otillfredsställande på något annat sätt. Hovrätten påpekade emellertid att enbart tidsutdräkt vid tillkomsten av ett avgörande kunde grunda ansvar för tjänstefel, om förutsättningarna enligt 20 kap. 1 § första stycket BrB var uppfyllda. Av intresse i samtliga fall var den s.k. tvåmånadersregeln som fanns i 13 kap. 43 § andra stycket vattenlagen (1983:291). Enligt den regleringen skulle domen i ett vattenmål meddelas så snart det kunde ske med hänsyn till målets beskaffenhet och omständigheterna i övrigt; domen skulle meddelas efter det att huvudför- handlingen hade avslutats, om det inte fanns synnerliga skäl. Hovrätten uttalade att det var tveksamt hur denna tvåmånadersregel skulle till- lämpas och redovisade ingående överväganden om de särskilda för- hållandena vid handläggningen av vattenmål. Hovrätten pekade på bl.a. vad som har brukat kallas vattendomstolarnas årsrytm, dvs. en koncentration av resor med huvudförhandlingar och syneförrättningar till barmarksperioden och en delvis motsvarande koncentration av domskrivning till vinterperioden. Årsrytmen kunde enligt förarbetena till den aktuella regleringen i viss utsträckning få avgöra tidpunkten för meddelande av domar. Enligt hovrättens mening torde det inte vara för mycket sagt att årsrytmen inbjöd till en ordning som innebar att skrivningen av domar som på ett eller annat sätt var krävande normalt fick anstå till dess att vinterperioden började, med påföljd att sådana domar ofta meddelades sedan betydligt än hade gått efter huvudförhandlingen. Åklagaren hade enligt hovrättens mening inte lagt fram någon utredning som belyste tillämpningen av tvåmånadersregeln vare sig vid den domstol där A tjänstgjorde eller vid vattendomstolar i gemen. Hovrätten ogillade åtalet i vissa avseenden men biföll det såvitt avsåg dröjsmål av det nämnda slaget i ett tiotal mål. Tiderna mellan slutförhandling/motsvarande och tingsrättens dom eller slutliga beslut hade i samtliga mål överstigit och uppgick i de flesta fallen till . Hovrätten dömde A för tjänstefel till 50 dags- böter. I påföljdsfrågan anmärkte hovrätten att A, redan genom att rättsligt förfarande hade inletts och åtal sedan väckts, fick antas ha blivit utsatt för negativ uppmärksamhet, misstro och obehag i övrigt i sin yrkes- verksamhet. Till detta kom motsvarande verkningar av hovrättens delvis fällande dom. Nämnda förhållanden kunde inte helt frånkännas betydelse vid straffmätningen. Även A:s, som hovrätten utgick från, svåra arbetssituation då han ensam hade sökt att dra ett tungt lass kunde enligt hovrättens mening i någon mån beaktas vid straffmät- ningen. A:10 Trolöshet mot huvudman (villkorlig dom) En tingsrätt anmälde till att en rådman vid tingsrätten, A, var skäligen misstänkt för trolöshet mot huvudman, alternativt behörighetsmissbruk. beslöt (, dnr Ä 1/1999) att A skulle vara avstängd från arbetet som rådman. I beslutet anförde följande. Nämnden konstaterade att A, som hade en anställning genom fullmakt som ordinarie domare i allmän domstol, var skäligen misstänkt för allvarliga brott. Omständig- heterna var enligt nämndens mening sådana att det, om det styrktes att A hade gjort sig skyldig till de brott för vilka han sålunda var misstänkt, kunde antas att det förelåg grund för avskedande av honom. Med hänsyn till den anställning som domare som A hade borde han, i avvaktan på huruvida avskedande av honom kom att ske, vara avstängd från arbetet. A åtalades vid vederbörande tingsrätt (som var en annan än den där han var anställd) för trolöshet mot huvudman, subsidiärt behörighets- missbruk. Han sade därefter upp sin anställning som rådman och entledigades från denna. konstaterade därvid att avstängningen av A hade förfallit och avskrev ärendet (). Tingsrätten dömde senare A till villkorlig dom för trolöshet mot huvudman i enlighet med A:s erkännande. Gärningen bestod i att A hade fått till uppgift att sköta ekonomiska angelägenheter för sin faster som var och intagen på ett vårdhem och att A därvid under missbrukat sin förtroendeställning genom att göra 140 kontantuttag, från fasterns bankkonto via bankautomat, om tillhopa . Av beloppet hade endast ca kommit fastern till godo medan A hade disponerat återstoden av pengarna. A uppgav vid tingsrätten att han hade haft en vanskött ekonomi och att denna försämrats samt att han från början inte avsåg annat än att betala tillbaka pengarna. I påföljdsdelen uttalade tingsrätten att straffvärdet för brottet var sådant att påföljden kunde stanna vid villkorlig dom och att tingsrätten särskilt beaktade att A till följd av brottet skulle komma att drabbas av avskedande och att han därför hade sagt upp sig från sin anställning som domare. D Frågor om disciplinansvar D:1 Beslut om häktning utan tillräcklig grund I det s.k. Hallerärendet (se om detta fall bl.a. Bo Westerhult i Förvaltningsrättslig 1980 s. 210-212) gjorde JK i en anmälan till gällande att en vid en tingsrätt, A, hade fattat beslut om häktning av en advokat såsom på sannolika skäl misstänkt för undertryckande av urkund, grovt brott, och valutabrott, trots att skäl saknats att misstänka advokaten för det förstnämnda brottet och trots att tillräckliga skäl för häktning inte heller i övrigt förelegat. JK ansåg att A härigenom av oaktsamhet, som inte var ringa, hade åsidosatt vad som ålegat honom som domare. Oaktsamheten hade enligt JK bestått i att A inte med tillräcklig noggrannhet och omsorg satt sig in i de frågor som han haft att bedöma i sammanhanget. ålade A varning (, dnr Ä 3/1977). I samma beslut lämnade nämnden JK:s anmälan mot vederbörande åklagare, en kammaråklagare, utan åtgärd. De bakomliggande omständigheterna i ärendet var följande. En advokat var juridiskt biträde åt hustrun till en person som var föremål för skatte- och straffprocessuella åtgärder. Advokaten hade av henne mottagit en samling bokföringshandlingar, rörande ett av henne ägt aktiebolag. Vid husrannsakan hos kvinnans make – i deras gemen- samma bostad – vägrade advokaten att lämna handlingarna ifrån sig. Detta förfarande från advokatens sida ledde till att åklagaren i målet mot kvinnans make senare anhöll advokaten såsom misstänkt för undertryckande av urkund, grovt brott, samt beslöt om husrannsakan på advokatens kontor. Där påträffades handlingar som visade att advokaten hade tillgångar i , vilket väckte misstankar om valutabrott. På grund av dessa båda fall av misstanke om brott häktades advokaten vid en förhandling där A var ordförande. Efter överklagande upphävdes häktningsbeslutet av hovrätten, och advokaten släpptes efter nio dagars vistelse i häkte. I sitt beslut beträffande A anförde bl.a. följande. På en domstol måste det av rättssäkerhetsskäl ställas särskilt stora krav på noggrannhet och självständighet vid prövningen av frågor om frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. JK:s anmälan mot A gick ut på att denne hade gjort sig skyldig till felbedömning med avseende på såväl frågan om advokaten kunde misstänkas för undertryckande av urkund som frågan om de särskilda häktningsgrunderna förelåg. När det gällde A:s bedömning av brottsmisstanken kunde det anmärkas att det varken av tingsrättens protokoll från häktningsförhandlingen eller av tingsrättens häktningsbeslut framgick vari den gärning som i beslutet hade betecknats som grovt undertryckande av urkund skulle bestå. A hade – beträffande frågan om det förhållandet att advokaten hade bortfört bokföringshandlingarna kunde utgöra undertryckande av urkund, grovt brott – gjort sig skyldig till samma felbedömning som åklagaren. I överensstämmelse med vad hade funnit beträffande åklagaren kunde nämnden inte finna något annat än att A genom denna felbedömning ådagalagt oaktsamhet. Även när det gällde den mer långtgående brottsmisstanken mot advokaten – om att denne hade undanstuckit eller förstört en eller flera av handlingarna, en brottsmisstanke som nämnden utgick från att åklagaren hade framfört vid häktningsförhandlingen men som inte framgick av häktnings- protokollet – fanns det inte tillräckligt stöd för denna misstanke. A hade därför även i detta hänseende gjort sig skyldig till samma felbedömning som åklagaren. A:s felbedömning måste emellertid anses allvarligare, eftersom de skäl som åklagaren kunde tänkas ha förebringat vid tingsrätten för sin brottsmisstanke inte hade sådan styrka att de kunde godtas som häktningsgrund. Oavsett vilket gärningspåstående som åklagaren vid häktningsförhandlingen hade lagt till grund för sitt häktningsyrkande, hade A saknat skäl att misstänka advokaten för undertryckande av urkund. En särskild fråga gällde om häktningsbeslutet – med bortseende från A:s felbedömning av misstanken rörande undertryckande av urkund – kunde försvaras av att advokaten också var misstänkt för valutabrott. Med hänsyn främst till det påstådda valutabrottets karaktär och det förhållandet att vid den aktuella tidpunkten inte tagit ställning till frågan om angivelse till åtal hade det inte funnits godtagbara skäl för att lägga enbart misstanken om valutabrott till grund för ett häktningsbeslut. När det slutligen gällde A:s ställningstagande i fråga om de särskilda häktningsgrunderna kollusions- och flyktfara hade A även i detta hänseende gjort sig skyldig till en oursäktlig felbedömning. A hade sålunda – genom att häkta advokaten såsom på sannolika skäl misstänkt för undertryckande av urkund, grovt brott, och valuta- brott, trots att skäl hade saknats att misstänka denne för urkundsbrottet och trots att tillräckliga skäl för häktning inte heller i övrigt förelegat – av oaktsamhet åsidosatt vad som ålegat honom som domare. A:s oaktsamhet var sådan att han inte kunde undgå disciplinpåföljd för sitt handlande. Vid en samlad bedömning av omständigheterna borde denna påföljd bestämmas till varning. På anmälan av JO (se JO 1979/80 s. 18) tilldelade A, som var rådman vid en fastighetsdomstol, varning (, dnr Ä 4/1979). Omständigheterna var följande. A var ordförande i ett expropria- tionsmål. Under eller efter en förberedelse i målet gav svaranden in vissa handlingar till rätten. A ville inte ta in handlingarna i akten. Sedan svaranden hade avlägsnat sig kastade A handlingarna. I disciplinärendet gick inte att fastställa vilka de handlingar varit som A hade kastat. A hade dock inför JO medgett att dessa, även om de inte hade utgjort skriftliga bevis, kunnat ha visst värde för utredningen. fann att A genom att kasta handlingarna hade åsidosatt vad som ålegat honom i hans tjänst som domare. D:3 Underlåtenhet att meddela dom En hovrättsfiskal, A, tilldelades på anmälan av JO (se JO 1980/81 s. 17) varning av (, dnr Ä 1/1980). Omständigheterna var följande. A tjänstgjorde som tingsfiskal. Vid en förberedelse vid tingsrätten i ett vårdnadsmål hölls muntlig för- beredelse under A:s ordförandeskap. Vid förhandlingen tillkännagav A att dom skulle komma att meddelas eller besked om tidpunkten för blivande dom skulle komma att lämnas en viss dag . Sistnämnda dag lät A underrätta partsombuden om att dom inte skulle komma att meddelas . Emellertid lämnade A inte besked om när eller på vilket sätt domen skulle komma att meddelas, och han meddelade överhuvudtaget aldrig någon dom i målet. fann att A genom sin underlåtenhet i dessa hänseenden hade åsidosatt vad som ålegat honom i hans tjänst. En , , och en tingsfiskal, B, vid samma tingsrätt anmäldes till av JK. Nämnden vidtog dock inte någon åtgärd mot de två domarna (, dnr Ä 1/1981). De bakomliggande omständigheterna i ärendet var i korthet följande. En advokat, som företrädde en part i ett familjemål vid tings- rätten, hade av B – som var ordförande i målet – fått beskedet att domen i målet skulle komma att meddelas genom att hållas tillgänglig på rättens kansli en viss sommarfredag . Den aktuella dagen ringde advokaten till tingsrätten men fick inte något svar. Ytterligare ett antal gånger fram till ringde han tingsrättens växel samt telefonnummer som hade angetts kunna användas då växeln var stängd. Han fick inte något svar. anförde i sitt beslut bl.a. följande. Det var utrett att A hade beslutat att ge tingsrättens personal ledigt den aktuella fredagen . Beslutet hade fått till följd bl.a. att tingsrättens kansli var stängt efter angivna klockslag nämnda dag, vilket i sin tur medförde att allmänheten betogs möjlighet att komma i förbindelse med tingsrätten under den mellan och 15.00 infallande expeditionstiden. Genom beslutet hade A åsidosatt gällande bestämmelser. Att stänga en domstols kansli medförde rent generellt en nackdel för allmänheten, som hade berättigade anspråk på att under fastställd kanslitid kunna komma i förbindelse med domstolen. A hade medgett att han genom sitt beslut att ge personalen ledigt betagit allmänheten denna möjlighet och att han därigenom förfarit felaktigt. Skäl saknades emellertid att ifrågasätta att han hade haft de bevekelsegrunder för sitt beslut som han uppgett (nämligen att beslutet hade fattats av personalpsykologiska skäl mot bakgrund av det uppoffrande och osjälviska arbete i direkt hälsovådliga lokaler som personalen under den aktuella sommaren nedlade för att nedbringa långa expeditions- tider). Ingenting hade heller framkommit som gav anledning att anta att det i fallet hade uppkommit något i sammanhanget beaktansvärt förfång vare sig för någon enskild eller för det allmänna. Det fel som A hade gjort sig skyldig till var ringa och han skulle därför inte åläggas någon disciplinpåföljd. När det gällde B hade han senast den aktuella fredagen underskrivit den ifrågavarande domen och senast lämnat den ifrån sig för expediering. Ansvaret för att domen fanns tillgänglig på kansliet åvilade inte längre denne i och med att han hade lämnat den ifrån sig. Yrkandet om disciplinär åtgärd mot B skulle därför lämnas utan bifall. D:5 Dröjsmål med att bl.a. färdigställa och expediera domar JK anmälde A, som var rådman vid en tingsrätt, till med yrkande att hon skulle åläggas disciplinpåföljd. JK påstod att A under ett kalenderår i stor omfattning hade dröjt med att färdigställa och expediera domar i brottmål som vid tingsrätten handlagts under hennes ordförandeskap. I åtminstone 29 fall hade domar färdigställts och expedierats så sent att de inte kommit parterna tillhanda förrän efter fullföljdstidens utgång. I 56 andra fall hade enligt JK domar färdigställts och expedierats så sent att de inte kommit parterna tillhanda förrän i anslutning till fullföljdstidens utgång. vidtog inte någon åtgärd med anledning av anmälan (1983- 05-10, dnr Ä 5/1982). gjorde i sitt beslut följande bedömning. A hade som JK påstått inte inom föreskriven tid färdigställt och expedierat domar. De omständigheter som A åberopat som förklaring till sitt handlande – bl.a. att hon haft en alltför hög arbetsbörda och att hon påtalat saken för sin arbetsledning men inte fått den förstärkning som hon var berättigad till – hade inte fritagit henne från skyldighet att så planera sitt arbete att hon kunnat färdigställa och expediera domar inom föreskriven tid. Genom att inte färdigställa domarna hade A åsidosatt vad som ålegat henne i hennes tjänst som rådman. Vidare var det i ett betydande antal fall som A hade underlåtit att färdigställa domarna. Detta förhållande gav i och för sig anledning att inte bedöma underlåtenheten som ringa fel. För en motsatt bedöm- ning talade emellertid flera omständigheter. pekade därvid på vad A obestritt hade uppgett om en mycket pressande arbets- börda och om att hon fäst inte bara domstolsledningens utan även JK:s uppmärksamhet på saken. Vidare syntes A:s underlåtenhet inte i något fall ha lett till rättsförlust för någon enskild; i stället syntes hon i görligaste mån ha förebyggt att så skulle bli fallet. Med hänsyn till de nyssnämnda omständigheterna var vad som låg A till last inte av sådan beskaffenhet att hon borde åläggas disciplin- påföljd. JK återkom senare med en ny anmälan till (se JK-beslut s. 77). ålade A i det nya ärendet löneavdrag (, dnr Ä 7/1989). Bakgrunden till JK:s nya anmälan mot A var i korthet följande. A var till utgången av indelad vid en brottmålsavdelning vid tingsrätten. Hon tillträdde tjänsten . framförde A, bl.a. i en skrivelse till regeringen, klagomål angående arbetsförhållandena vid tingsrätten. Hon anförde att hon i sitt arbete hade varit utsatt för förföljelse, bl.a. genom att de biträden som arbetat för henne trakasserats samt att tingsrättens administrativa ledning vägrat ställa erforderlig biträdeshjälp till hennes förfogande. Hon ansåg att detta hade gjort det omöjligt för henne att på ett riktigt sätt fullgöra sina åligganden som domare. Av utredningen framgick följande. A hade i sin tjänst som rådman –i 65 fall av 74 inte inom föreskriven tid färdigställt och till den tilltalade översänt domar i brottmål som handlagts under hennes ordförandeskap. A hade dröjt med att utfärda stämning i ett större antal av de mål som avdömts under hennes ordförandeskap. I 14 av 69 mål hade sålunda stämningsansökan utfärdats först . I tre av dessa mål hade det förflutit innan stämning utfärdats. hade A, i sju av de 74 domar som hade meddelats av henne, beslutat att förlänga den vadetid som enligt (RB) var föreskriven för brottmål. Hon hade hävdat att det inte var fel att göra så, eftersom det hade förelegat sådant laga förfall som avsågs i den dåvarande bestämmelsen i 32 kap. 7 § första stycket RB om laga förfall vid fullföljd av talan; förfallet hade bestått i att domarna inte expedierats . ansåg emellertid att hennes dröjsmål med att expediera domar inte kunde anses som sådant laga förfall som hade gett henne rätt att meddela beslut om förlängning av vadetiden enligt den nämnda bestämmelsen.