sou · GOB362d3 · 2001-01-01 00:00:00 — En tingsrätt framhöll i sitt remissyttrande över betänkande SOU 1977:29 (se prop. 1978/79:105 s. 614) att den i betänkandet föreslagna ordningen var mindre lämplig, eftersom den kunde leda till att åtgärder och besluts- fattande fördröjdes. Det var särskilt viktigt att så inte skedde i de konkur- ser där flera förvaltare förordnas, eftersom dessa konkurser är de största och mest komplicerade. Vid odelad förvaltning borde konkursdomaren förordna en av förvaltarna till huvudförvaltare, så att de övriga är under- ställda honom. Vad som förekom vid reform visar på svårigheten att nå fram till en helt tillfredsställande lösning av den nu berörda frågan. Uppgiften att välja mellan flera meningar, som kommer fram bland konkursförvaltar- na när en viss åtgärd skall vidtas eller ett visst beslut skall fattas, passar inte särskilt väl för domstolen, vilken inte har att befatta sig med hur den löpande konkursförvaltningen bedrivs (jfr dock vad som sagts om t.ex. beslut om gäldenärens beneficium). Den lösning som förordades av en remissinstans vid reform valdes inte av statsmakterna. Något problem i sammanhanget uppkommer över huvud taget inte med mindre förvaltningen är odelad. Mot denna bakgrund finns enligt utredningens mening inte tillräckliga skäl att nu frångå den ordning som gäller enligt 7 kap. 4 § andra stycket KL. Underhandsförsäljning av pantsatt lös egendom Utredningens förslag: Kravet på medgivande från tillsynsorganet för underhandsförsäljning av pantsatt egendom enligt 8 kap. 7 § andra stycket KL slopas. Konkursförvaltaren kan vid behov med tillämpning av sam- rådsregeln i 7 kap. 10 § KL inhämta yttrande från tillsynsorganet. Som framgår av den redogörelsen tillkom föreskriften om TSM:s medgivande till underhandsförsäljning enligt 8 kap. 7 § andra stycket KL vid reform. Föreskriften var ett led i den uppmjukning av kravet på samtycke till sådan försäljning från förmånsberättigad borgenärs sida som då genomfördes. Det rör sig här om en vanlig situation under kon- kursförvaltningen. Villkoret att TSM lämnar sitt medgivande får ses mot bakgrund av den hittillsvarande, ärendecentrerade konkurstillsynen. Ett sådant villkor passar mindre väl in den nya, selektivt inriktade roll som utredningen förordar beträffande den offentliga tillsynen. Det bör vara tillräckligt att konkursförvaltaren vid behov och med tillämpning av sam- rådsregeln i 7 kap. 10 § KL inhämtar yttrande från tillsynsorganet. Beslut om bevakningsförfarande m.m. Utredningens förslag: Beslut om att bevakningsförfarande skall äga rum i konkursen och åtgärder i anslutning till ett sådant beslut fattas av kon- kursförvaltaren. Hållande av förlikningssammanträde och prövning av kvarstående tvistefrågor skall liksom ankomma på domstolen. Under konkurs kan det bli aktuellt att anordna ett bevakningsförfarande genom vilket borgenärerna i formell ordning anmäler sina fordringar (9 kap. 1 § KL). Det är rätten som efter framställning av konkursförvalta- ren beslutar om det. Som nämnts förut bör bevakning äga rum, om oprio- riterade fordringar kan antas få utdelning i konkursen. Beslutet om bevak- ningsförfarande skall kungöras (9 kap. 3 §). I samband med ett beslut om bevakningsförfarande skall rätten också meddela beslut angående möjlig- heterna att framställa anmärkning mot bevakningarna och angående det förlikningssammanträde som skall hållas inför rätten om anmärkningar framställs (9 kap. 8 §). Domstolen har motsvarande funktioner när en bor- genär gör en efterbevakning (9 kap. 20 – 22 §§). DU har föreslagit att beslutet om bevakningsförfarande och de åtgärder som är förknippade med det skall bli en uppgift för konkursförvaltaren. Hållande av förlikningssammanträdet och prövningen av kvarstående tvistefrågor skall liksom ankomma på rätten. Beslutsfunktionen bör enligt DU ändras på motsvarande sätt beträffande efterbevakning. DU föreslår inga regler om överklagande av förvaltarens beslut i frågan om det skall inledas ett bevakningsförfarande (jfr 16 kap. 6 § första stycket KL och SOU 1991:106 Del B s. 352). Vad DU föreslagit i denna del har inte föranlett några egentliga in- vändningar från remissinstansernas sida. KFM i anser att det bör införas en lagfäst möjlighet för tillsynsmyndigheten att hos kon- kursförvaltaren påyrka ett bevakningsförfarande. Det råder t.ex. ofta ovisshet om förmånsrätt och storleken av fordran när bouppteckning upp- rättas och det är av intresse att myndigheten får en viss möjlighet till styr- ning av bevakningsförfarandet. Nuvarande regler om anordnande av bevakningsförfarande i konkurs tillkom vid reform. Det infördes då ett enhetligt konkursförfaran- de för såväl ordinära konkurser som mindre sådana. slopades det tidigare gällande, allmänna kravet på bevakning i ordinära konkurser och ersattes med ordningen att förvaltaren kan ta initiativ till ett bevaknings- förfarande som beslutas av rätten. Chefen för räkna- de i prop. 1986/87:90 (s. 143) med att sådant förfarande skulle förekomma i av alla konkurser. Enligt departementschefens mening borde bevakning äga rum, 1) om detta bedöms som fördelaktigt för kon- kursutredningen, 2) om ackordsförfarande blir aktuellt i konkursen och 3) om fordringsförhållandena är sådana att det framstår som praktiskt och ändamålsenligt att klara ut eventuella tvistigheter innan utdelningsförsla- get läggs fram (se nämnda prop. s. 295 f.). Av svaren på utredningens enkäter framgår att en framställning från konkursförvaltaren om anordnande av bevakningsförfarande så gott som undantagslöst bifalls av rätten. Redan detta talar med viss styrka för att nuvarande ordning med krav på beslut av domstolen innefattar en onödig omgång. Det är av naturliga skäl förvaltaren som har den bästa kännedom- en om det befogade i att sätta igång ett bevakningsförfarande. Lagstift- arens antagande att behov av bevakning ger sig till känna i ett mycket litet antal konkurser har besannats, något som i sin tur hänger samman med att oprioriterade borgenärer endast sällan får någon utdelning. Med hänsyn till det anförda talar starka skäl för att DU:s förslag om att flytta beslutan- derätten till förvaltaren bör följas. Även övriga beslut och åtgärder i an- slutning till beslutet om bevakningsförfarande bör ankomma på förvalta- ren ( 9 kap. 2, 3 och 8 §§ KL). Ett beslut att bevakningsförfarande skall äga rum är en uppgift som innefattar myndighetsutövning (jfr 11 kap. 6 § tredje stycket RF). Man kan fråga sig om ett överflyttande av beslutsfunktionen bör medföra att kon- kursförvaltarens beslut skall kunna överklagas. Rättens beslut att bifalla förvaltarens framställning om bevakningsförfarande är inte överklag- bart. Skulle rätten däremot ogilla framställningen, gäller motsatsen (jfr 16 kap. 5 och 6 §§ KL). I motiven till 16 kap. 6 § KL har erinrats om att tillsynsmyndigheten har rätt att överklaga ett beslut av det senare slaget (se prop. 1986/87:90 s. 408 och 410). Skälet till det är att motverka en oenhetlig rättstillämpning. De enskilda borgenärerna har inte förväntats föra talan mot ett sådant beslut, varför rätt att klaga tillagts även till- synsmyndigheten. Det finns inget exempel på att en konkursförvaltares beslut eller åtgärder under konkurs kan angripas genom överklagande till rätten. Vad utredningen i det föregående föreslagit beträffande beslut om gäldenärens beneficium och ersättning för inställelse innefattar inte något undantag från vad som gäller på annat sätt än att den som är missnöjd med vad konkursförvaltaren har bestämt kan göra en ansökan hos domstolen om prövning av tvisten resp. ersättningsfrågan. Det är alltså – åtminstone for- mellt sett – inte något överklagande av förvaltarens beslut utan snarare ett hänskjutande av frågan till domstolen (jfr t.ex. 11 kap. 17 § KL beträffan- de vägrad förskottsbetalning). Att införa en formell möjlighet att överklaga konkursförvaltarens beslut angående bevakningsförfarande skulle alltså utgöra en nyhet i förhållande till vad som gäller. Med tanke på de kvalifikationskrav som bör gälla vid utseende av förvaltare kan något behov härav knappast anses föreligga. En förvaltare är vidare enligt 7 kap. 10 § KL skyldig att samråda med till- synsmyndigheten och särskilt berörda borgenärer i viktigare frågor. I tvek- samma fall kan förvaltaren inhämta synpunkter på detta sätt rörande be- hovet av ett bevakningsförfarande. Om tillsynsorganet eller en borgenär anser att förvaltaren handlar olämpligt och därigenom vållar onödiga kost- nader för konkursutredningen kan framställning göras till domstolen om entledigande av förvaltaren (se 7 kap. 5 § KL). Denna möjlighet bör lik- som verka avhållande på en förvaltare som till äventyrs överväger att tillgripa ett bevakningsförfarande utan att det finns klara skäl för det. Till detta kommer det skadeståndsansvar som enligt 17 kap. KL kan ut- krävas av en förvaltare som av oaktsamhet vållar konkursboet eller en bor- genär skada. Mot nu angivna bakgrund bör man kunna undvara en regel om rätt att överklaga förvaltarens beslut rörande anordnande av bevak- ningsförfarande. Av motsvarande skäl bör inte heller införas en formlig föreskrift om rätt för tillsynsorganet att påkalla ett sådant förfarande. Vad DU har föreslagit angående ordförandeskapet vid förlikningssam- manträden bör följas, eftersom konkursförvaltaren har en partsställning i anmärkningsförfarandet och kvarstående tvister efter sådana sammanträd- en skall handläggas av domstolen om möjligt i direkt anslutning till sam- manträdet (se 9 kap. 15 § KL). Det vore följaktligen opraktiskt att fördela ordförandeskapet så, att tillsynsorganet leder förlikningssammanträdet, medan domstolen utan kunskap om tvistefrågorna skall pröva dessa vid en påföljande förhandling. Det som har sagts nu om bevaknings- och anmärkningsförfarandet bör gälla på motsvarande sätt vid efterbevakning. Överlämnande av egendom till bäst berättigad borgenär Utredningens förslag: Kravet på medgivande av tillsynsorganet för att egendom formlöst skall kunna överlämnas till bäst berättigad borgenär enligt 10 kap. 4 § KL slopas. Kravet på medgivande av tillsynsmyndigheten för att konkursförvaltaren i avskrivningskonkurser skall på ett formlöst sätt få överlämna kvarvarande tillgångar till bäst berättigad borgenär (10 kap. 4 § 1 KL) har uppställts i borgenärernas intresse. Att i varje situation av nu förevarande slag kräva att tillsynsorganet inkopplas strider mot tanken bakom den offentliga till- synens nya roll enligt utredningens förslag. Det är uppenbarligen konkurs- förvaltaren som har de bästa förutsättningarna att bedöma om ett överläm- nande bör ske enligt det aktuella lagrummet. Vid tvekan från förvaltarens sida om detta förfarande bör användas bör vid behov samråd ske enligt 7 kap. 10 § KL med tillsynsorganet. Kravet på formellt medgivande av denna myndighet bör utgå. Inom utredningen har ifrågasatts om en ändring av nu nämnda slag bör förenas med angivande av en beloppsgräns i lagtexten. I förarbetena till KL framhålls att det formlösa överlämnandet av tillgångar till en borgenär inte får användas om tillgångarna förslår till att betala kostnaderna för ett utdelningsförfarande (se prop. 1986/87:90 s. 319). I praktiken lär det bety- da att det som återstår för utdelning inte får överstiga 3 000 – . Något behov att uppställa en formell beloppsgräns torde inte föreligga. Utredningens förslag: Kravet på medgivande av tillsynsorganet för att formlös efterutdelning skall kunna äga rum slopas. Av skäl motsvarande dem som anförts beträffande överlämnande av kvar- varande tillgångar till borgenär (10 kap. 4 § 1 KL) synes kravet på till- synsmyndighetens medgivande till formlös efterutdelning inte längre böra upprätthållas. Det bör vara tillräckligt att tillsynsorganet informeras av konkursförvaltaren om att sådan utdelning är aktuell och att förvaltaren vid behov samråder med tillsynsorganet. Utredningens förslag: Beslut rörande avslutande av konkurs skall allt- jämt meddelas av domstol. En konkurs kan avslutas på en rad olika sätt (se avsnitt 2.1.3 och 2.5.1). Som har berörts tidigare är de flesta konkurser sådana där tillgångarna inte räcker till någon utdelning åt borgenärerna. Konkursen avskrivs då av tingsrätten. Blir det aktuellt med utdelning, anses konkursen normalt av- slutad när tingsrätten har fastställt utdelning efter det att tiden för invänd- ning mot förvaltarens utdelningsförslag har gått ut. Vid sidan av dessa huvudfall kan en konkurs avslutas genom att högre rätt upphäver ett kon- kursbeslut, genom att rätten beslutar om nedläggning av konkursen efter frivillig uppgörelse eller genom att ett ackord fastställs av rätten. DU:s förslag, vilket som nämnts förut bygger på nu gällande ordning för och uppgifter, går ut på att tillsynsmyndigheten skall överta uppgiften att kungöra utdelningsförslag och att pröva förslag mot vilka det inte framställs några invändningar. Om det framställs in- vändningar mot ett utdelningsförslag eller om det i övrigt finns anledning att avvika från förslaget, skall frågan om fastställelse hänskjutas till rätten. DU anser också att tillsynsmyndigheten skall besluta om avskrivning av konkurs enligt 10 kap. 1 § eller 3 §. Även uppgiften att besluta om ned- läggning av konkurs kan enligt DU flyttas till tillsynsmyndigheten, medan handläggningen av frågor om ackord i konkurs även bör an- komma på tingsrätten. Vid remissbehandlingen har DU:s förslag beträffande beslut om utdel- ning, arvode och avskrivning godtagits av de flesta remissinstanserna. Kritik förekommer av två slag. Å ena sidan menar några att förslaget inte går tillräckligt långt i överföring av beslutsbefogenheter till tillsynsmyn- digheten. Å andra sidan hävdas att man med tanke på KFM:s "dubbla roll- er" inte bör flytta över de aktuella beslutsfunktionerna till tillsynsmyndig- heten. Utredningen har redan i det föregående (se avsnitt 5.4.4.2) intagit ståndpunkten att prövningen av konkursförvaltarens ersättning skall ligga kvar hos rätten. Vad frågan nu gäller är om det med den nya inriktning av den offentliga tillsynen som utredningen förordar finns skäl att flytta över någon eller några av övriga beslutsfunktioner vid konkursens avslutande till tillsynsorganet. När en konkurs avslutas genom avskrivning eller utdelning innefattar rättens prövning för det mesta inte någon mera betungande uppgift. I de situationer då konkursen skall avskrivas är det vanligen uppenbart att kon- kursen inte bör fortsättas. Vid avskrivning enligt såväl 10 kap. 1 § som 10 kap. 3 § KL får rätten i stor utsträckning förlita sig på förvaltarens be- dömning av konkursboets bristande tillgångar resp. borgenärernas inställ- ning till utdelning i konkursen. Ofta framställs vidare inte någon invänd- ning mot förvaltarens utdelningsförslag och finns inte heller i övrigt an- ledning att ifrågasätta dettas riktighet. Det nu anförda kan visserligen innefatta skäl för att – även med beakt- ande av den nya roll tillsynsorganet skall ha enligt utredningens förslag – överväga en överflyttning av beslutsfunktionen i otvistiga situationer från domstolen till tillsynsorganet. I åtskilliga fall kommer nämligen detta att ha förvärvat sådan kännedom om den enskilda konkursen att det kan te sig enklare att den myndigheten också formellt meddelar beslut om konkurs- ens avslutande än att förlägga beslutsfattandet till tingsrätten, som inte haft till uppgift att följa konkursens enskildheter. Prövningen som sådan är mestadels inte heller så kvalificerad att den nödvändigtvis behöver företas av domstol. En överflyttning av en beslutsfunktion i konkursens slutskede lider emellertid av den avgörande svagheten att den förtar mycket av värdet i den reformering av tillsynsorganets uppgifter som utredningen förordar. En huvudlinje i utredningens förslag är att tillsynsorganet redan i konkurs- ens inledningsskede skall göra en prioritering av sina insatser och i vissa fall minska granskningen till ett minimum. Det innebär att tillsynsorganet för att kunna fullfölja linjen med en aktiv bevakning i ett begränsat antal konkurser inte kan avsätta några större resurser för att generellt granska konkursernas avslutningsskede. Den selektiva granskningen och flexibla tillsynen gör vidare att tillsynsorganet inte längre på samma sätt som kommer att ha tillräcklig kunskap om alla konkurser för att ha ett försteg framför domstolen när det gäller prövningen av utdelningsförslag och för- utsättningarna för avskrivning. Redan med hänsyn till det nu anförda menar utredningen att det inte är meningsfullt att vid ett fullföljande av utredningens förslag om den of- fentliga tillsynens nya roll överväga någon omfördelning av beslutsfunk- tionerna vid konkursens avslutande. En annan omständighet av betydelse är att utredningen förordar att beslut om ersättning till konkursförvaltaren m.fl. alltjämt skall fattas av domstolen. Det finns ett nära samband mellan dessa beslut och beslut om fastställande av utdelning resp. avskrivning av konkurs. Utdelning får inte fastställas utan att man meddelar beslut i arvodesfrågan (14 kap. 9 § första stycket KL). Vid avskrivning skall också meddelas beslut om förvaltarens arvode. Härtill kommer att några av de situationer då konkurs avslutas är sällan förekom- mande, nämligen nedläggning efter frivillig uppgörelse och fastställande av ackord. Det finns uppenbarligen inga vägande skäl att göra någon änd- ring i beslutanderätten beträffande sådana fall. Utredningen föreslår således att beslut rörande avslutande av en kon- kurs alltjämt skall meddelas av domstolen. Hur tillsynsorganets roll när- mare besett skall gestalta sig i detta skede behandlar utredningen i avsnitt 5.7. 5.6.3Utseende av en borgenärskommitté Utredningens förslag: Varje borgenär skall kunna begära att en borge- närskommitté utses för att samråda med konkursförvaltaren. Beslut om utseende av en kommitté fattas av domstol. Denna har en prövningsrätt av formell karaktär. Det bör ankomma på den borgenär som väcker förslaget att också lämna uppgifter på vilka personer som bör ingå i kommittén. Normalt bör kommittén bestå av högst tre personer. En fråga om utseende av en kommitté bör väckas på ett tidigt stadium av konkursen. I avsnitt 5.2.2 har utredningen föreslagit att i KL skall tas in regler om en möjlighet att utse en borgenärskommitté och framhållit att nuvarande be- stämmelser i 2 kap. 16 § LFR härvid kan tjäna som förebild. Det finns väsentligen två syften med att också i konkurs möjliggöra en sådan repre- sentation för borgenärerna. För det första kan det för fordringsägarna vara av intresse att genom en mindre grupp mera aktivt följa konkursförvalt- ningen och framföra synpunkter på denna. Det gäller särskilt större kon- kurser, där stora värden står på spel. För det andra kan det för konkursför- valtaren ibland vara av värde att kunna vända sig till en samrådsgrupp för att diskutera viktiga frågor rörande förvaltningen. Rör det sig t.ex. om ett aktiebolag som försatts i konkurs medför denna att bolagsledningen av- kopplas från skötseln. För förvaltaren kan det då vara en fördel att rådgöra med borgenärer, t.ex. kreditgivare, som följt bolagets tidigare utveckling och därför sitter inne med värdefulla upplysningar. Utseende av en borgenärskommitté bör naturligtvis inte vara något vanligt förekommande inslag i konkurs. Det drar kostnader för borgenär- erna i fråga och riskerar att medföra en viss omgång i konkurshanteringen. Syftena med en sådan kommitté får inte motverkas genom en besvärande formalisering av hur konkursförvaltningen skall gå till. En enskild borge- när som önskar få bättre insyn i konkursförvaltningen kommer även med utredningens förslag att ha kvar möjligheten att begära en granskningsman (7 kap. 30 § KL). Det kan också påpekas att det för konkursförvaltaren ibland är enklare att få bistånd genom att anlita ett sakkunnigt biträde (7 kap. 11 § KL). Det är flera frågor som måste besvaras, om man skall införa en ordning med borgenärskommitté i konkurs. Vem skall kunna ta initiativ till utseen- de av en sådan kommitté? Skall någon prövning ske av en sådan begäran? Vem skall utse kommittén? När skall det ske? Hur skall kommittén vara sammansatt? Vilket inflytande skall den ha? När det gäller initiativrätten synes någon annan praktikabel lösning inte stå till buds än att medge varje borgenär en sådan rätt (se vidare författ- ningskommentaren till 7 kap. 29 § i utredningens lagförslag). Som utred- ningen framhållit i avsnitt 5.2.2 finns det inte skäl att införa ett system med formell beslutande- eller yttranderätt för borgenärskollektivet under konkursförfarandet. Det kommer därför inte att finnas någon reglerad be- slutsordning som ger alla borgenärer möjlighet att vid ett och samma till- fälle diskutera lämpligheten av att utse en kommitté. Att formalisera en sådan ordning enbart för de fåtaliga fall då en kommitté anses behövlig är enligt utredningens mening inte nödvändigt. Det behov av kommunikation med borgenärskretsen som kan finnas bör kunna tillgodoses på ett enklare sätt (jfr nedan). En borgenär som vid företagsrekonstruktion begär tillsättandet av en borgenärskommitté behöver inte ange några speciella skäl för det. materiell prövning skall alltså i det förfarandet inte föregå rättens beslut om att utse en sådan kommitté. Några olägenheter av denna ordning har inte kommit till synes. Utgångspunkten bör därför vara att detta skall gälla även beträffande en borgenärs begäran om utseende av en borgenärskom- mitté i konkurs. Det får förutsättas att en sådan begäran inte framställs i andra fall än då det från borgenärssynpunkt finns klara skäl för att skapa en särskild samrådsgrupp. För att undvika att ovidkommande intressen tillåts inverka vid tillsättande av en kommitté bör beslutsmyndigheten dock ha en formell prövningsrätt (se vidare författningskommentaren till 7 kap. 29 § i utredningens lagförslag). Vid företagsrekonstruktion skall en fråga om utseende av en borge- närskommitté behandlas av rätten vid det borgenärssammanträde som normalt skall hållas från beslutet om företagsrekonstruk- tion. Med utredningens förslag angående fakultativ edgång av gäldenären kommer edgångssammanträdet i konkurs inte längre att vara ett lämpligt tillfälle för att pröva en begäran om utseende av en borgenärskommitté. Detta sammanträde kommer nämligen att hållas endast i en minoritet av konkurserna. Ett annat tillfälle att ta upp en sådan fråga är det bouppteck- ningssammanträde som skall hållas inför konkursförvaltaren. Alla borge- närer skall kallas till det sammanträdet. Även tillsynsorganet skall under- rättas. Frågan om tidpunkten för att utse en kommitté hänger emellertid ytterst samman med vem som skall utse kommittén. Det synes därför lämpligt att först ta ställning till den saken. Därvid har det sitt intresse att jämföra med formen för utseende av en granskningsman. En begäran om utseende av en granskningsman enligt 7 kap. 30 § KL kan göras när som helst under konkursen. Beslutsfunktionen ankommer på rätten. Att – som DU föreslagit – flytta denna beslutanderätt till till- synsmyndigheten synes inte lämpligt. Bortsett från att det rör sig om ett fåtal fall , varför frågan från renodlingssynpunkt saknar egentligt intresse, kan det finnas en motsättning mellan borgenärens insynskrav genom granskningsmannen och tillsynsorganets bevakning av konkursförvaltningen. På beslutsmyndigheten ligger också att pröva granskningsmannens lämplighet och att – även ex officio – ta upp en fråga om entledigande av denne. Med hänsyn till det anförda bör beslutanderätt- en i detta fall ligga kvar hos domstolen. Utseende av en borgenärskommitté är en mer kvalificerad uppgift än den att förordna en granskningsman. Motstående intressen kan finnas bland borgenärerna. Som redan påpekats bör det finnas en formell pröv- ningsrätt när en fråga om utseende av en borgenärskommitté har väckts. Antalet representanter i kommittén kan behöva diskuteras. Detta talar för att beslutet att utse en kommitté bör ligga på domstolen.