sou · GOB370 · 2001-01-01 00:00:00 — Det finns inte någon regel som ålägger rätten att inhämta parternas (i detta fall åklagaren och den misstänkte) synpunkter innan ett beslut om rättspsykiatrisk undersökning meddelas. I praktiken torde dock parterna ofta få tillfälle att yttra sig i frågan vid en häktningsförhand- ling eller vid en huvudförhandling. Det är säkerligen inte heller ovanligt att rätten i annat fall på något sätt kontaktar åklagaren och den misstänktes försvarare inför ett sådant beslut. I vilken utsträckning det sker är emellertid upp till varje enskild domare. Det är rimligt att parterna får ange sin inställning innan rätten beslutar om rättspsykiatrisk undersökning En bestämmelse om att rätten inte får meddela beslut i denna fråga innan åklagaren och den tilltalade har fått tillfälle att yttra sig bör därför införas. Hur detta skall gå till får avgöras från fall till fall. Det lämpligaste kan vara att rätten telefonledes kontaktar åklagare och den misstänktes försvarare och efterhör deras synpunkter eller per fax begär in deras åsikt. Det torde höra till undantagen att beslut om rättspsykiatrisk undersökning meddelas utan att den misstänkte har en offentlig försvarare eller utsett en egen försvarare. Enligt 21 kap. 3 a § RB skall en offentlig försvarare förordnas bl.a. om det föreligger särskilda skäl med hänsyn till den misstänktes personliga förhållanden. I lagmotiven till denna bestämmelse anförde departementschefen att offentlig försvarare regelmässigt skulle förordnas om rättspsykiatrisk undersökning kunde bli aktuell (prop. 1983/84:23 s. 18). Ett sammanträde rörande frågan om rättspsykiatrisk undersökning skulle beroende på omständigheterna kunna vara ändamålsenligt. Åklagaren och den misstänkte får då tillfälle att framlägga sina synpunkter muntligen i den utsträckning det inte har skett tidigare. Det kan även vara lättare för parterna att godta rättens beslut om de fått argumentera för sin ståndpunkt vid ett sammanträde. Vi föreslår därför att en regel införs om att ett sammanträde rörande frågan om rättspsykiatrisk undersökning alltid skall hållas om åklagaren eller den misstänkte begär det. Det kan nog hända att rätten finner att ett sammanträde skulle kunna vara lämpligt även om inte åklagaren eller den misstänkte har begärt det. Rätten bör då ha möjlighet att besluta om sammanträde utan att åberopa de särskilda skäl som 45 kap. 13 § RB förutsätter för hållande av sammanträde för förberedelse. Vad kan behandlas vid sammanträdet? Sammanträdet skall syfta till att skapa ett så gott underlag som möjligt för ett beslut i frågan om rättspsykiatrisk undersökning. Det vanligaste skälet till ett sammanträde torde vara att den misstänkte motsätter sig en undersökning därför att han anser sig vara oskyldig till brottet. Men i och för sig kan ett sammanträde också aktualiseras om den misstänkte har erkänt men inte vill underkasta sig en rättspsykiatrisk undersökning. Oavsett anledningen till att den misstänkte motsätter sig en rättspsykiatrisk undersökning bör försvararen vid sammanträdet peka på sådana omständigheter som kan utgöra skäl mot att en rättspsykiatrisk undersökning genomförs före huvudförhandlingen. För att tydliggöra möjligheten att göra en sådan invändning bör det skrivas in i lagtexten att rätten inte skall besluta om rättspsykiatrisk undersök- ning om det finns skäl som talar däremot. Presumtionen för beslut om rättspsykiatrisk undersökning skall naturligtvis tillämpas insiktsfullt och nyanserat. Men skälen som talar mot en rättsspsykiatrisk undersökning före huvudförhandling måste ha en sådan bärkraft att det framstår som motiverat att genombryta huvudregeln. Detta bör lämpligen markeras genom att uttrycket särskilda skäl används. Annorlunda uttryckt skulle man kunna säga att man på detta sätt får en säkerhetsventil som kan utnyttjas vid t.ex. uppenbara missbedömningar av åklagaren eller i andra ovanliga eller speciella situationer. En vanlig invändning från en misstänkt som nekar till gärningen torde vara att åklagarens bevisning inte är tillräcklig eller nog för att leda till en fällande dom. Försvararen kan även peka på att åklagaren har förbisett eller missbedömt något betydelsefullt rättsligt förhållande eller fört in brottet under en alltför sträng brottsrubricering. Det är också möjligt att den misstänkte vid sammanträdet åberopar bevisning som han inte nämnt eller hunnit nämna tidigare. Likaså kan den situationen uppkomma att rätten anar att åklagarens brottsrubrice- ring är felaktig och att påföljden därför skulle kunna bli sådan att en rättspsykiatrisk undersökning inte är motiverad på detta stadium. Vid sammanträdet skall ingen bevisupptagning ske. Sammanträdet skall alltså inte vara något slags förenklad huvudförhandling eller syfta till att pröva om åklagaren har haft tillräckliga skäl för åtal. Däremot skall rätten kontrollera att bevisningen enligt åtalet är så att en fällande dom inte ter sig som helt utsiktslös. Den typ av invändningar som har redovisats har i första hand att göra med själva gärningen. Men det kan också finnas situationer där försvararens invändningar tar sikte på det meningsfulla att göra en rättspsykiatrisk undersökning innan skuldfrågan är klarlagd. Som framhållits av rättspsykiatrisk expertis kan den rättspsykiatriska bedömningen i speciella fall hänga på om den misstänkte verkligen har begått gärningen eller hur gärningen har begåtts. Som exempel har nämnts vissa sexualbrott som riktas mot barn samt bestialiska eller bisarra våldsdåd. Vi har sagt att undersökningsteamet i de allra flesta fall bör kunna utgå från gärningsbeskrivningen så som den angetts av åklagaren i stämningsansökningen. Undantagsvis kan man emellertid tänka sig att undersökningen får anstå till dess att bevisningen i målet har tagits upp vid huvudförhandlingen. Om så skall ske måste bedömas från fall till fall. Rätten skall alltså vid sammanträdet göra en bedömning av hur bärkraftiga invändningarna är i förhållande till det grundläggande intresset av att all utredning om gärningen och den tilltalades person är klar innan huvudförhandlingen påbörjas Sammanträde i överrätt? Rätten att yttra sig och rätten till sammanträde skall gälla även om frågan om rättspsykiatrisk undersökning aktualiseras först i hovrätten, vilket dock inte är så vanligt. Att muntliga inslag kan förekomma i hovrätten i ett dit överklagat beslut framgår av 52 kap. 11 § RB. Det kan inte anses vara nödvändigt med en obligatorisk regel om rätt till sammanträde om frågan kommer upp första gången i HD. En part kan enligt 49 kap. 7 § RB överklaga ett beslut om rättspsykiatrisk utredning till hovrätten särskilt, dvs. under målets handläggning, om han anser att beslutet medför att målet försenas i onödan. Ett sådant överklagande är inte inskränkt till någon . Hovrättens beslut i en överklagad fråga om rättspsykiatrisk undersök- ning får däremot inte överklagas till HD (54:8 RB). Hovrättens beslut under rättegången om rättspsykiatrisk undersökning får inte heller överklagas särskilt om frågan har uppkommit där. Sådana beslut som får överklagas särskilt kan enligt huvudregeln inte verkställas förrän de har vunnit laga kraft. Från denna princip finns ett antal undantagsfall reglerade i först och främst 30 kap 12 § RB. I samma bestämmelse anges att om det är särskilt föreskrivet att beslut får verkställas trots att det inte har vunnit laga kraft, gäller det. En sådan särskild föreskrift finns i 15 § LRPU, där det stadgas att beslut som rätten har meddelat med stöd av den lagen gäller . En tingsrätts beslut om rättspsykiatrisk undersökning får således överklagas särskilt om part anser att målet genom beslutet försenas i onödan. Överklagas beslutet får det ändå verkställas. För att kunna bilda sig en uppfattning om målet genom beslutet – är avses beslut om rättspsykiatrisk undersökning meddelat sedan be- visningen i målet gåtts igenom vid huvudförhandlingen – försenas i onödan måste hovrätten ta ställning till dels om det föreligger ett behov av en rättspsykiatrisk undersökning, dels i princip pröva om tingsrätten har gjort en riktig bedömning när den har kommit fram till att övertygande bevisning föreligger. Förfarandet i hovrätten är i första hand skriftligt. Mot bakgrund härav är det naturligtvis oerhört svårt för hovrätten att bedöma om tingsrätten har gjort en korrekt bevisvärde- ring. Upphäver hovrätten beslutet kan tingsrätten – om den står fast vid sin bedömning av skuldfrågan – kunna komma att döma någon till fängelse i strid mot förbudet i 30 kap. 6 § RB. Det säger sig självt att hovrätten sällan torde kunna komma fram till att tingsrätten har fattat ett onödigt beslut (se JO:s ämbetsberättelse 1963 s. 64). Med vårt förslag som innebär att beslut om rättspsykiatrisk under- sökning meddelas före huvudförhandlingen kommer saken i ett annat läge. Tingsrätten har inför beslutet tillgång till en § 7-undersökning och stämningsansökningen men också hela förundersökningen. Om beslutet om rättspsykiatrisk undersökning överklagas särskilt före huvudför- handlingen får hovrätten därför samma underlag som tingsrätten har haft inför sitt beslut. Hovrättens prövning blir därför mer meningsfull. Frågan är emellertid om beslutet bör kunna överklagas på någon annan grund än den nu tillåtna. Å ena sidan kommer – om beslutet får överklagas endast om målet genom det försenas i onödan – hovrättens prövning ändå i de flesta fall att omfatta allt som legat till grund för tingsrättens beslut. Härigenom finns det i praktiken inte någon anledning att ändra på gällande lagstiftning för att uppnå de krav på rättssäkerhet som kan ställas. Man bör också ha i åtanke att rättspsykiatrisk undersökning är att se som en del av den personutredning som rätten har det yttersta ansvaret för. Det kan ifrågasättas utifrån systematiska skäl om beslut om sådan utredning bör kunna överklagas på någon annan grund än att målet försenas i onödan. Det kan å andra sidan i och för sig anses rimligt att ett så ingripande beslut får överklagas, även formellt, på andra grunder, såsom t.ex. att syftet med en rättspsykiatrisk undersökning kan uppnås på ett mindre ingripande sätt. Vårt förslag syftar till att beslutet av rättssäkerhetsskäl skall kunna överklagas på vilken grund som helst. Detta bör också tydligt framgå av lagtexten. Vi föreslår därför att en ny regel införs där det klart uttalas att tingsrätts beslut om rättspsykiatrisk undersökning får över- klagas särskilt. Detta skall gälla oavsett när beslutet fattas under rätte- gången. Som nämnts får inte hovrättens beslut om rättspsykiatrisk undersök- ning överklagas enligt gällande rätt. Vi föreslår att om hovrätten har meddelat ett sådant beslut under rättegången där, skall det kunna överklagas särskilt. Har hovrätten däremot överprövat en tingsrätts beslut om rättspsykiatrisk undersökning bör möjligheten att överklaga normalt vara uttömd. I vissa fall – kanske främst till dess att någon mer enhetlig praxis har utvecklats – kan det emellertid finnas skäl att låta HD ta ställning till frågan. Som en säkerhetsventil föreslår vi därför en möjlighet för hovrätten att i ett särskilt fall tillåta ett överklagande även av sitt slutliga beslut. 3.4.8En domare som beslutat om rättspsykiatrisk undersökning i samband med sammanträde bör i allmänhet inte delta vid huvud- förhandlingen Under handläggningen av ett brottmål får rätten, före själva dömandet i målet, ta ställning till olika frågor som kommer upp. Det kan vara om någon skall häktas eller beslut om reseförbud, utseende av offentlig försvarare, byte av en sådan, införande av ny bevisning eller avvisande av sådan; listan kan göras lång. Även när det gäller personut- redning är det rätten som beslutar om inhämtande av sådan även om initiativet kan komma från annat håll. Det är självklart att rätten inför de olika handläggningsbesluten i viss utsträckning måste fundera över själva gärningen t.ex. vilken påföljd som kan komma att bli aktuell. Bestämmelsen i 46 kap. 9 § RB, om rättens inhämtande av utredning rörande levnadsomständigheter och personliga förhållanden, förutsätter att rätten preliminärt har bedömt att annan påföljd än böter kan komma ifråga. Likaså får inte en rättspsykiatrisk undersökning göras om påföljden bedöms kunna stanna vid böter (2 § LRPU). Vidare har rätten möjlighet att avvisa åberopad bevisning, bl.a. om beviset inte behövs eller uppenbart skulle bli utan verkan (35 kap. 7 § RB). Det säger sig självt att rätten inför en sådan prövning måste göra vissa avväganden som av en part kan uppfattas som ett ställningstagande till målet i sak. De olika beslut som rätten har att fatta inom ramen för ett brottmål, såväl före som under själva rättegången (handläggningen efter åtal) gör emellertid i de flesta fall inte en domare jävig. I Hauschildt-domen uttalade bl.a. följande (inofficiell översättning). De frågor, som domaren måste besvara när han fattar beslut i sådana preliminärfrågor [t.ex. om häktning], är dessutom inte desamma som de som är avgörande för hans slutliga dom. När domaren fattar beslut om att någon skall kvarbli i häkte och andra liknande beslut före huvudförhandlingen, bedömer han föreliggande fakta för att försäkra huruvida polisens misstanke prima facie är grundad; när han dömer i målet måste han avgöra huruvida den bevisning som har framlagts och diskuterats i rätten är tillräcklig för att finna den anklagade skyldig. Misstanke och formellt konstaterande att någon är skyldig kan inte behandlas på samma sätt (se t.ex. domen i Lutzmålet , serie A nr. 123-A, s. 25-26, § 62). Enbart den omständigheten att en domare, vare sig i den lägre instansen eller i högre instanser i ett system som det danska [där bl.a. förundersökning och åtal ankommer på polisen och inte på domstolen], har fattat beslut, inklusive beslut i häktningsfrågor, i målet innan huvudförhandlingen har tagit sin början kan därför inte enligt domstolens mening inte i sig berättiga till farhågor angående domarens opartiskhet. uttalade vidare: Icke desto mindre kan särskilda omständigheter i ett givet fall vara sådana att de berättigar till en annan slutsats. I fallet hade ju en domare inför ett häktnings- beslut funnit att det förelåg en mycket hög grad av klarhet avseende skuldfrågan. En domare som beslutar att en misstänkt skall häktas är således enligt rådande ordning inte jävig när det gäller att avgöra målet i sak om beslutet om häktning grundar sig på att den misstänkte är på sanno- lika skäl misstänkt för ett brott (jfr prop. 1992/93:25 s. 36). Det är den högsta bevisgraden som brukar användas vid preliminära beslut och tillämpas också vid beslut om inhämtande av ett § 7-intyg om den misstänkte inte har erkänt eller åtal inte har väckts i målet. Samma nivå gäller för beslut om begäran av yttrande från frivårdsmyndigheten (2 § LPU). Den domare som har att ta ställning till om en rättspsykiatrisk undersökning skall genomföras skall, enligt vårt förslag, inte genomföra någon egentlig bevisvärdering vid beslut om rättspsykiatrisk undersökning. Även andra frågor, såsom rättsliga, kan emellertid uppkomma, t.ex. i samband med ett sammanträde, som domaren måste bilda sig en upp- fattning om. Domaren måste då också göra en påföljdsprognos för att se så det ingripande som undersökningen innebär verkligen står i proportion till brottspåföljden. Sådana överväganden torde normalt inte ge anledning till befogade misstankar om att domaren vid den fortsatta handläggningen har en förutfattad mening i skuldfrågan, dvs. göra en domare jävig i någon parts ögon. Påföljdsfrågor och rättsliga frågor är ju som nämnts sådant som domaren kan ha anledning att fundera över redan när han vidtar andra handläggningsåtgärder i målet. Vi föreslår därför inte någon ny jävsregel. Även om utgångspunkten alltså är att den domare som håller ett sammanträde och beslutar rörande rättspsykiatrisk undersökning inte därmed blir jävig inför en kommande huvudförhandling kan det vara lämpligt att låta en domare hålla sammanträdet avseende frågan om rättspsykiatrisk undersökning och en annan domare leda huvudför- handlingen. Med hänsyn till det begränsade antal sammanträden det kan bli fråga om torde en sådan ordning inte medföra några större praktiska problem för domstolarna. Även med vårt förslag kan det i undantagsfall bli så att beslut om rättspsykiatrisk undersökning inte aktualiseras förrän i slutet av huvud- förhandlingen. Har en § 7-undersökning redan gjorts i målet kan rätten besluta om rättspsykiatrisk undersökning. Beslutar rätten på detta stadium om rättspsykiatrisk undersökning är det givet att rätten kan uppfattas ha tagit sådan ställning i skuldfrågan – även om den med vårt förslag inte uttryckligen har uttalat sig om bevisningens styrka – att den sedan kan anses jävig om den tilltalade åberopar ny bevisning. Sådana situationer förutsätter emellertid både att beslutet om rättspsykiatrisk undersökning inte har meddelats före huvudförhand- lingen och att ny bevisning åberopas vid den fortsatta/nya huvudför- handlingen. Om detta händer – vilket inte torde bli vanligt – måste en ny huvudförhandling hållas med en helt ny sammansättning. 3.5Sammanfattande slutsatser och förslag Beslut om rättspsykiatrisk undersökning skall få meddelas om den misstänkte har erkänt gärningen eller åtal har väckts i målet och ett § 7-intyg utvisar att en rättspsykiatrisk undersökning behövs. En § 7-undersökningsintyg behöver dock inte göras om den misstänkte är eller har varit föremål för psykiatrisk tvångsvård. Liksom enligt gällande rätt skall rättspsykiatrisk undersökning inte beslutas om påföljden för brottet bedöms kunna stanna vid böter. Särskilda skäl mot att undersökningen genomförs före huvudförhandlingen i målet skall inte föreligga. Åklagaren och den misstänkte skall alltid få tillfälle att yttra sig innan rätten beslutar om rättspsykiatrisk undersökning. Om åklagaren eller den misstänkte begär det skall sammanträde hållas i frågan. Beslut om rättspsykiatrisk undersökning som meddelas under rättegången skall kunna överklagas särskilt. Även hovrättens slutliga beslut skall under vissa förutsättningar kunna få överklagas. Vi har gått igenom de materiella och processuella förutsättningarna för en reform som går ut på att rättspsykiatrisk undersökning genom- förs före huvudförhandling. Vi har konstaterat att ett sådan lösning har fördelar. Genom att genomföra de rättspsykiatriska undersökningarna före huvudförhandlingarna återgår man till en ordning som ligger i linje med hur RB var tänkt att fungera: All utredning skall finnas på bordet när huvudförhandlingen påbörjas. Detta främjar en koncentrerad hu- vudförhandling, bevisupptagningen blir bättre och rätten behöver inte uttala sig i skuldfrågan på delvis olika utredningsmate- rial. Men vi har nämnt även andra fördelar, framförallt vad gäller rätte- gången och bevisningen. Det finns skäl att i det här sammanhanget komma ihåg att ett av skälen till reglerna om särbehandling för psykiskt störda lagöverträdare är att sådana gärningsmän inte skall drabbas av vanliga brottspåföljder utan i stället komma under adekvat psykiatrisk vård. Det finns emellertid även nackdelar med att genomföra den rättspsykiatriska undersökningen före huvudförhandlingen. En nackdel är att rättens uttalande i skuldfrågan i speciella fall kan ha betydelse för den rättspsykiatriska bedömningen. Risken att någon tvingas genomgå en undersökning utan att sedan dömas för brottet är en annan. När det gäller rättens uttalande i skuldfrågan är det under särskilda förhållanden som detta torde kunna ha betydelse. Det rör sig om svår- förklarliga gärningar utförda på ett sådant sätt att de i sig tyder på någon form av psykisk sjukdom hos den misstänkte gärningsmannen, trots att denne i övrigt inte uppvisar tecken på sjukdom eller har någon belagd brottslighet. Detta är dock undantagsfall. I de flesta fall ger § 7- intyget, förundersökningsprotokollet och stämningsansökningen tillsammans med andra handlingar som kan inhämtas av undersök- ningsteamet ett tillräckligt underlag för en säker bedömning. Risken för att någon i onödan skall behöva genomgå en rättspsykiatrisk undersökning torde i praktiken inte öka med vårt förslag. Genom kravet på åtal och § 7-intyg och genom rätten till sammanträde reduceras den risken så långt det är möjligt att gå. Som en ytterligare rättssäkerhetsgaranti föreslår vi att ett beslut om rättspsykiatrisk undersökning skall kunna överklagas. 4Kostnadsberäkningar och andra konsekvensanalyser Det är svårt att med någon större precision uttala sig om vilka ekonomiska konsekvenser vårt förslag kommer att få. Enligt förslaget skall huvuddelen av de rättspsykiatriska undersök- ningarna genomföras före huvudförhandlingen i ett mål, när åtal har väckts. Man skulle då kunna befara att fler undersökningar fick göras på personer som sedan inte kommer att fällas av domstolen. I de mål där rättspsykiatriska undersökningar genomförs är det i regel fråga om tämligen allvarlig brottslighet vilket får till följd att förunder- sökningarna i dessa mål oftast är såväl omfattande som kvalitativt till- fredsställande. Rätten har således ett grundligt material att tillgå inför ställningstagandet om beslut om rättspsykiatrisk undersökning skall meddelas. Härtill kommer att det – enligt huvudregeln – krävs att en § 7-undersökning har genomförts för att sålla fram det rättspsykiatriska utredningsbehovet. Genom möjligheten att hålla sammanträde i frågan ökar rättens beslutsunderlag ytterligare. Mot bakgrund av det sagda förutser vi inte någon märkbar ökning av antalet undersökningar på grund av förslaget. För domstolarnas del påverkas kostnaderna gynnsamt. Två huvud- förhandlingar är dyrare än en. Kostnaderna för yrkesdomare, nämndemän och protokollförare kommer således att minska. Samma sak gäller för åklagarna. Såvitt avser dessa kan ännu högre besparingar förutses eftersom de på ett ingående sätt måste läsa in sig på målet inför en ny huvudförhandling och det är inte givet att det är samma åklagare som kan utföra åtalet vid den andra huvudförhand- lingen. Kostnaderna för offentliga försvarare, målsägandebiträde och vittnen m.fl. kan också förutses minska genom att man undviker upprepade huvudförhandlingar. Särskilt i mer omfattande mål kan dessa besparingar bli betydande. De sammanträden vi förutser i frågan om rättspsykiatrisk undersökning kan beräknas ta någon eller i 64 Kostnadsberäkningar och andra konsekvensanalyser SOU 2000:70 förhandlingstid och väger kostnadsmässigt lätt i jämförelsen med besparingarna. Förslagets konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet bedöms vara försumbara. Vårt förslag torde inte heller ha någon inverkan på de andra intressen som omnämns i 15 § kommittéförordningen (1998:1474). Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning Vårt förslag innebär att den rättspsykiatriska undersökningen som huvudregel skall genomföras före huvudförhandlingen När rätten tar ställning till om den misstänkte skall genomgå en rättspsykiatrisk undersökning måste det finnas utredning om själva gärningen. Men det måste också, på psykiatrisk grund, finnas skäl att anta att en undersökning behövs. Kravet på åtal – i praktiken allmänt åtal – utgår från att utredningen om gärningen då är tillräcklig för att rätten på grundval av denna kan besluta om rättspsykiatrisk undersökning. Enligt gällande rätt krävs inte någon utredning om den misstänktes psykiska tillstånd inför ett beslut om rättspsykiatrisk undersökning. Enligt vår mening bör emellertid alltid en § 7-undersökning göras före den större undersökningen. Det är nämligen mindre lämpligt att vissa typer av brott eller en äldre sjukdomsbild närmast automatiskt skall föranleda en rättspsykiatrisk undersökning. Dessa synpunkter gäller även i de erkända fallen. Om emellertid den misstänkte genomgår eller har genomgått psykiatrisk tvångsvård kan inte en § 7-under- sökning anses nödvändig.