sou · GOB326d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Kommittén framhöll att undervisning och information allmänt anses vara ett sätt att förbättra trafikanterna och att det är särskilt betydelsefullt att nå ut med undervisning till dem som bryter mot trafikreglerna. föreslog därför en ordning som innebar att rätten i vissa fall skulle kunna föreskriva en skyldighet för körkortshavaren att underkasta sig vård, behandling eller utbildning (SOU 1972:71 s. 8 f.). Vi delar uppfattning att undervisning av dem som har begått trafikbrott kan bidra till en förbättrad trafiksäkerhet. Genom utbildningsinsatser kan kunskaperna och medvetenheten om de risker som är förknippade med olika beteenden i trafiken öka hos dem som blivit föremål för körkortsingripanden på grund av trafikbrott. En sådan ordning skulle ligga väl i linje med den strävan som finns på det trafikpolitiska området att minska antalet omkomna och skadade i trafiken. Vi föreslår därför att utbildning skall utgöra ett inslag i systemet för körkortsingripanden på grund av brott. Skälen för att låta utbildning ingå bland reglerna för körkortsin- gripande gör sig gällande oavsett vilken typ av trafikbrott eller ingripande det är fråga om. I och för sig bör behovet av undervisning i allmänhet öka med allvaret i det begångna brottet, vilket talar för att utbildningsinsatserna bör knytas till beslut om förarförbud och då som ett sätt att förkorta förbudstiden. Vi menar emellertid att så inte bör ske . Vi grundar vårt ställningstagande i första hand på praktiska överväganden. Våra förslag i avsnitt 12.4 innebär bl.a. att beslut om förarförbud kommer att ha en giltighetstid som motsvarar de spärrtider som bestäms för olika brott enligt nuvarande ordning. Det innebär att många förarförbud kommer att gälla bara några få månader. Av tidsskäl är det då svårt att genomföra en utbildningsinsats för att förkorta förarförbudets giltighetstid. Svårigheterna förstärks dessutom av den vanliga förekomsten av interimistiska beslut om körkortsingripande. Det kommer även i fortsättningen att vara så att giltighetstiden för körkortsingripandet i åtskilliga fall har löpt ut redan innan ingripandet har prövats slutligt. Mot bakgrund av ovanstående svårigheter har vi valt att begränsa våra förslag beträffande utbildningsinsatser till de ingripanden som gäller prickning. Visar det sig att insatserna faller väl ut, kan det finnas anledning att senare överväga möjligheten att införa en liknande ordning för dem som får förarförbud. Det kan i så fall ske mot bakgrund av de erfarenheter som har vunnits inom ramen för pricksystemet. Det skulle sannolikt vara förenat med betydande svårigheter och väsentlig tidsutdräkt, om behovet och effekterna av olika insatser skulle bedömas vid besluts- eller domstillfället. Dessutom gör sig de argument som har anförts mot behandlingstanken i straffrätten gällande också när undervisning skall infogas i systemet för körkortsingripande på grund av brott. Det gäller särskilt svårigheterna att vid besluts- eller domstillfället bedöma behovet och effekterna av olika insatser. föreslår därför att undervisning knyts till pricksystemet på samma sätt som i och delvis i . Det innebär att den som har erhållit prickar får möjlighet att i efterhand reducera prickbelastningen genom att frivilligt genomgå utbildning. En sådan ordning skulle medföra två väsentliga fördelar för handläggningen av körkorts- ingripandet. För det första skulle körkortshavarens möjligheter att reducera prickbelastningen inte påverkas av om körkortsingripandet handläggs i den summariska processen eller i annan ordning. För det andra skulle den föreslagna ordningen innebära att handläggningen av körkortsingripandet inte behöver kompliceras genom att åklagaren eller domstolen måste hämta in och ta ställning till utredning och förslag beträffande lämplig utbildning. Av det sagda följer att utbildningsinsatserna inte skall utformas som en skyldighet som föreläggs körkortshavaren i samband med ett körkortsingripande. Samhällets roll skall vara att tillhandahålla olika utbildningsprogram för den som är intresserad. Vi föreslår att som central körkortsmyndighet får i uppdrag att utforma lämpliga utbildningsprogram. Vi har valt att inte närmare behandla frågan vad dessa program bör innehålla, då det förutsätter trafiksäker- hetsmässiga överväganden av ett slag som knappast omfattas av vårt uppdrag. Vi nöjer oss med att konstatera att det är angeläget att utbildningsprogrammen utformas med beaktande av att deltagarna har fällts till ansvar för att ha överträtt de bestämmelser som gäller i trafiken. Det kan därför vara lämpligt att lyfta fram de risker för trafik- säkerheten som sådana överträdelser kan medföra. Att skall ansvara för utformningen av ifrågavarande utbildningsprogram innebär inte med nödvändighet att också skall svara för det praktiska genomförandet av programmen. Det är en uppgift som kan fullgöras av exempelvis trafikskolor. Av lagen (1998:493) om trafikskolor följer bl.a. att trafikskola får drivas endast med tillstånd av samt att sådant tillstånd får meddelas den som bedöms ha förutsättningar att driva verksamheten på sådant sätt att kravet på god förarutbildning blir tillgodosett. Enligt vår uppfattning bör trafikskolorna vara väl lämpade att genomföra även undervisning av nu aktuellt slag. bör dessutom överväga möjligheten att engagera olika trafiksäkerhetsorganisationer som t.ex. för Trafiksäkerhetens Främjande (NTF), () och de regionala trafiksäkerhetsföre- ningar som finns runt om i landet. Att tillhandahålla utbildning av ifrågavarande slag är självfallet förenat med kostnader. Vi menar att verksamheten bör finansieras genom avgifter från dem som väljer att delta i undervisningen. Deltagandet är frivilligt och det är därför rimligt att samtliga kostnader belastar deltagarna. Den som med godkänt resultat har genomgått ett av utformat utbildningsprogram skall kunna befrias från prickar som han har erhållit. Enligt vår uppfattning bör kunna besluta om vilken effekt som deltagande i de olika programmen skall få för prickbelastningen. bör dessutom anförtros uppgiften att administrera förfarandet. Att ges möjlighet att befria körkortshavare från prickar som t.ex. domstol har beslutat om, kan ifrågasättas utifrån ett principiellt perspektiv. Enligt vår uppfattning bör emellertid en sådan ordning kunna accepteras. Inom straffrättens påföljdssystem finns redan exempel på att förvaltningsmyndighet i efterhand kan ändra förutsättningarna för en påföljd som domstolen har bestämt. Så gäller exempelvis att kan besluta om att en dom på fängelse skall få verkställas genom intensivöver- vakning med elektronisk kontroll, s.k. fotboja. En särskild fråga gäller när utbildning skall kunna användas för att reducera den sammanlagda prickbelastningen. Enligt vår uppfattning bör lagstiftaren inte ställa krav på att antalet prickar skall överstiga en viss nivå för att körkortshavaren skall ha denna möjlighet. Även den som har påförts bara någon eller några enstaka prickar bör således ha möjlighet att reducera prickbelastningen genom att genomgå utbild- ning. I de flesta fall kommer troligen frågan att aktualiseras när prickbelastningen närmar sig den gräns då förarförbud skall beslutas. Det är angeläget att undervisningen då inte används på ett sätt som kan uppfattas som ett missbruk av möjligheten att reducera prickbelast- ningen. Den situation som avses uppkommer när en körkortshavare som redan belastas av några prickar begår en ny förseelse, vilken innebär att han kommer att erhålla mer än sex prickar med förarförbud som följd. Han bör då inte kunna få reducering av prickarna. I stället bör reducering medges bara om utbildningen har fullgjorts med godkänt resultat, innan körkortshavaren begår den förseelse som föranleder ett beslut om förarförbud. I avsnitt 10.5 föreslår vi att ingripandeformen återkallelse skall avskaffas såvitt gäller trafikrelaterade brott. Enligt vårt förslag skall sådana brott i stället leda till beslut om förarförbud. I förevarande avsnitt skall vi redogöra närmare för denna nya ingripandeform. Förslagen bygger på de allmänna krav som vi menar bör ställas på formerna för körkortsingripande och som vi behandlar i avsnitt 10.2. Det kan än en gång framhållas att det inte ingår i vårt uppdrag att se över reglerna för när körkortsingripande bör ske. Vi tar således inte ställning till det befogade i att besluta om förarförbud i olika situationer. Förarförbud skall meddelas för trafikbrott av det slag som avses i 5 kap. 3 § 1–4 KKL och som regelmässigt leder till återkallelse av körkort. Våra förslag beträffande förarförbud avser trafikrelaterade brott av det slag som avses i 5 kap. 3 § KKL och som enligt nu gällande ordning föranleder körkortsåterkallelse. Av bestämmelsen i 5 kap. 3 § 1 och 2 KKL följer bl.a. att körkortet skall återkallas för den som gjort sig skyldig till grov vårdslöshet i trafik, trafiknykterhetsbrott eller smitningsbrott som inte kan anses som ringa. Brott av ifrågavarande slag skall i fortsättningen leda till beslut om förarförbud. När det gäller trafiknykterhetsbrott bör dock observeras att den nuvarande rättstillämpningen innebär att ingripandet ofta stannar vid varning, om alkoholhalten ligger precis över den straffbara gränsen. I avsnitt 11.2 föreslår vi att motsvarande brott skall leda till beslut om prickning. Vi föreslår vidare att brott av det slag som avses i 5 kap. 3 § 4 KKL skall leda till förarförbud. Det kan gälla den som i väsentlig mån har överskridit högsta tillåtna hastighet, kört mot rött ljus, underlåtit att iaktta stopplikt eller som brutit mot någon annan från trafiksäkerhetssynpunkt väsentlig regel. Det kan exempelvis gälla omkörning på obevakat övergångsställe, eller backning på motorväg. Enligt nuvarande ordning kan körkortet återkallas på grund av upprepade trafikbrott (5 kap. 3 § 3 KKL). I avsnitt 12.6 behandlar vi frågan om förarförbud på grund av prickbelastning. Avslutningsvis finns anledning att erinra om att det i flera andra länder finns möjlighet att besluta om körkortsingripande mot den som har använt motorfordon för att begå brott av annat slag än trafikbrott. Så gäller exempelvis i att den som brukar motorfordon i samband med t.ex. rån eller stöld kan få sitt körkort återkallat. Enligt brittisk lag kan körförbud meddelas för den som har brukat motorfordon för att begå brott som kan ge fängelse . En överföring av körkortsingripanden på grund av brott till straffprocessen aktualiserar frågan om en motsvarande möjlighet bör införas i svensk rätt. Frågan ingår inte i vårt uppdrag och vi har därför avstått från närmare överväganden i denna del. Vi vill ändå framhålla att det kan finnas anledning att i ett annat sammanhang närmare överväga om det i svensk rätt bör införas en möjlighet av ifrågavarande slag. 12.2Innebörden av ett beslut om förarförbud Ett beslut om förarförbud innebär att körkortshavaren förbjuds att köra körkortspliktiga fordon . Sedan förbudstiden löpt ut får han åter köra. Har förarförbud meddelats gäller dock att körkortet förlorar sin giltighet. Detsamma gäller om förarförbudet har meddelats på grund av brott som körkortshavaren begått under den tvååriga prövotid som gäller för nya körkort. En av våra invändningar mot institutet återkallelse gäller situationen för körkortshavaren efter att spärrtiden har löpt ut. Enligt nuvarande ordning gäller att den som har fått sitt körkort återkallat får ansöka om nytt körkort och att ansökan kan tas upp till prövning först sedan spärrtiden har löpt ut. Har spärrtiden gällt skall den sökande genomgå nytt förarprov. Enligt vår uppfattning är denna ordning mindre lämplig mot bakgrund av körkortsingripandets karaktär av straffrättsligt ingripande och vi föreslår därför en annan ordning beträffande förarförbud. Ett beslut om förarförbud skall ha en mer begränsad verkan än beslut om återkallelse. Ett förarförbud innebär inte att körkortshavaren fråntas sin behörighet. Beslutet innebär endast att han för förbjuds att köra körkortspliktiga fordon. Sedan förbudstiden löpt ut, får han enligt huvudregeln tillbaka sitt körkort och kan fortsätta att köra i enlighet med sin behörighet. Häri ligger således en betydelsefull skillnad i förhållande till vad som gäller vid beslut om återkallelse. I vissa fall kan det av trafiksäkerhetsskäl ifrågasättas om körkorts- havaren skall få fortsätta att köra efter utgången av ett långvarigt förarförbud. Enligt nuvarande ordning gäller särskilda regler för den som vill få nytt körkort efter en återkallelse med en spärrtid längre än . Av bestämmelsen i 5 kap. 14 § KKL följer att nytt körkort då får utfärdas endast om sökanden har körkortstillstånd, har avlagt godkänt förarprov och även i övrigt uppfyller de förutsättningar för utfärdande av körkort som anges i 3 kap. 1 § KKL. Enligt vår uppfattning bör den som har haft förarförbud uppfylla motsvarande krav för att få fortsätta att köra efter utgången av förarförbudet. Vi föreslår därför en särskild regel som innebär att körkortet förlorar sin giltighet, om körkortshavaren får förarförbud med en giltighetstid som överstiger . Bestämmelsen kan lämpligen föras in i 3 kap. 13 § KKL, vilken anger när ett körkort upphör att gälla av formella skäl. Ett nytt körkort får utfärdas först efter utgången av giltighetstiden för förarförbudet och endast om sökanden har erhållit körkortstillstånd, avlagt godkänt förarprov och även i övrigt uppfyller de förutsättningar för utfärdande av körkort som anges i 3 kap. 1 § KKL. Körkortet bör dessutom förlora sin giltighet, om förarförbud har meddelats på grund av ett trafikbrott som körkortshavaren begått under den tvååriga prövotid som gäller för nya körkort enligt 3 kap. 18 § KKL. Förslaget bör ses mot bakgrund av den nuvarande bestämmelsen i 5 kap. 15 § KKL, vilken innebär att de lättnader som anges i 5 kap. 14 § andra stycket KKL för att få nytt körkort efter återkallelse inte gäller vid återkallelse på grund av brott, om prövotid löpte för sökanden för den händelse som medförde att körkortet återkallades. Bestämmelsen om nytt körkort efter återkallelse i 5 kap. 14 § andra stycket KKL innehåller ett särskilt stadgande för de fall då återkallelse har skett med stöd av 5 kap. 3 § 1, 5–6 (grov vårdslöshet i trafik, trafiknykterhetsbrott, opålitlighet i nykterhetshänseende eller allmän brottslighet). Även om spärrtiden har bestämts till mindre än , får nytt körkort utfärdas endast om sökanden har körkortstillstånd. Av intresse i förevarande sammanhang är de ingripanden som grundas på grov vårdslöshet i trafik eller på trafiknykterhetsbrott och som enligt våra förslag i fortsättningen skall leda till beslut om förarförbud. Det är uppenbart att motsvarande krav på körkortstillstånd inte kan ställas när förarförbud meddelas på grund av brott av ifrågavarande slag. Det följer redan av att ett sådant ingripande inte innebär att körkortshavaren förlorar sin behörighet om förbudstiden inte överstiger . I stället får i förekommande fall använda sig av möjligheten att förelägga den som har meddelats förarförbud på grund av trafiknykter- hetsbrott att ge in läkarintyg i fråga om hans pålitlighet i nykterhets- hänseende. Följer inte körkortshavaren föreläggandet, kan besluta att återkalla körkortet i enlighet med det nuvarande stadgandet i 5 kap. 3 § 8. Ett sådant ingripande kan inte anses stå i strid med regler i de avseenden som behandlas i avsnitt 6.1. En särskild fråga gäller omfattningen av ett beslut om förarförbud. Av redogörelsen i kapitel 5 framgår att det i vissa länder är möjligt att begränsa körkortsingripandet till att gälla endast vissa fordon. Så gäller exempelvis i , där ett beslut om körförbud kan begränsas till att avse endast vissa fordon, så att t.ex. en lantbrukare eller en lastbilschaufför kan fortsätta att köra i sitt arbete. Vi har inte funnit anledning att föreslå en motsvarande möjlighet beträffande förarförbud. Ett sådant beslut skall således omfatta körkortshavarens hela behörighet. Det innebär att den som innehar t.ex. behörigheten AB förbjuds att köra såväl motorcykel som personbil. I sammanhanget kan nämnas att det körkortslag finns en bestämmelse enligt vilken återkallelse enligt 3 § får begränsas till att avse en eller flera behörigheter (5 kap. 4 §). I propositionen angavs att bestämmelsen motsvarar första stycket i 17 § körkortslag (prop. 1997/98:124 s. 84). Den gamla bestämmelsen var emellertid väsentligt mer begränsad än vad som gäller för 5 kap. 4 § KKL. Den stadgade att i fall som avses i 16 § 7, 8, 9 eller 10 får återkallelsen begränsas till att avse viss del av behörigheten. Möjligheten att med stöd av 5 kap. 4 § KKL begränsa en återkallelse som grundas på trafikbrott hade således inte någon motsvarighet körkortslag. Såvitt framgår av förarbetena till den nya bestämmelsen var ändringen inte avsiktlig. Vårt förslag att förarförbud inte skall kunna begränsas till viss behörighet kan sägas vara en återgång till vad som gällde enligt körkortslag. Enligt ordalydelsen i den nuvarande bestämmelsen i 2 kap. 11 § KKL gäller att den som har fått sitt körkort med behörigheten B återkallat kan erhålla ett särskilt medgivande att köra lastbil och buss inom garage-, verkstads- eller bensinstationsområde. Ett sådant medgivande gäller högst och lämnas av (se 7 kap. 2 § KKL). Även beträffande denna bestämmelse är förarbetena oklara (prop. 1997/98:124 s. 73 f.). De anger i stort sett endast att bestämmel- sen i huvudsak motsvarar vad som tidigare gällde enligt 2 § andra och tredje stycket körkortslag. Enligt den angivna bestämmelsen kunde den vars körkort hade återkallats medges rätt att inom garageområde, verkstadsområde eller liknande föra fordon av det slag som det återkallade körkortet berättigade honom att föra. Det kan således konstateras att innebörden i de olika bestämmelserna skiljer sig åt. Med nuvarande lydelse uppstår det märkliga resultatet att den som får sitt B-körkort återkallat kan erhålla medgivande att köra lastbil eller buss men inte personbil. Det kan inte ha varit avsikten. menar vi att det finns behov av att kunna lämna ett sådant medgivande som avsågs körkortslag åt den som har förarförbud. Avsikten är att möjliggöra för personer som t.ex. bilmekaniker att behålla sitt arbete, i vilket förande av fordon är nödvändigt. Vi föreslår därför att den som har förarförbud skall kunna medges rätt att inom garage-, verkstads- eller bensinstationsområde köra sådant fordon som omfattas av hans behörighet utan hinder av förarförbudet. Härvid avses såväl fordon som omfattas av den grundläggande körkortsbehörigheten som fordon som får köras enligt den utvidgade behörighet som följer av 2 kap. 11 § KKL. Avslutningsvis finns skäl att behandla frågan vilken betydelse ett beslut om förarförbud skall ha för rätten att köra fordon av det slag som anges i 2 kap. 2–4 §§ KKL. Av bestämmelserna följer att den som innehar ett gällande körkort får köra även traktor med gummihjul och motorredskap klass II på väg. Den som innehar körkort får köra även moped klass I. Den som får sitt körkort återkallat mister behörigheten att köra fordon av ifrågavarande slag. Enligt vår uppfattning bör motsvarande gälla för den som har förarförbud. Vi föreslår därför att det särskilt anges att körkortshavaren inte får köra fordon av nu angivet slag när förarförbud gäller. Den som innehar både körkort och förarbevis för moped klass I kan dock utan hinder av förarförbudet köra sådan moped i kraft av sitt förarbevis. Det ingår inte i vårt uppdrag att lämna förslag beträffande möjligheten att ingripa mot innehavare av förarbevis, jfr. 1998/99:123 s. 19 f. Ett förarförbud börjar att gälla när körkortshavaren fått del av beslutet, dock tidigast när beslutet vunnit laga kraft. En särskild fråga gäller när ett beslut om förarförbud skall träda i kraft. Enligt nu gällande ordning blir beslut om återkallelse i de flesta fall gällande den dag då körkortshavaren delges beslutet. Det är från den dagen som körkortshavaren kan åberopa körkortsinnehavet för att undgå ansvar för olovlig körning. Emellertid kan i vissa fall behörigheten upphöra , nämligen när körkorts- havaren utan att vara formellt delgiven återkallelsebeslutet överlämnar körkortet till . Ifrågavarande regler bör ses mot bakgrund av bestämmelsen om olovlig körning. Av 3 § TBL framgår att den som uppsåtligen för körkortspliktigt fordon utan att vara berättigad därtill skall dömas för olovlig körning. Som framgår av bl.a. rättsfallet NJA 1986 s. 392 förutsätter straffansvar för detta brott att rekvisitet utan att vara berättigad omfattas av gärningsmannens uppsåt. Med hänsyn till förarförbudets påföljdsliknande karaktär bör beslut om förarförbud träda i kraft först när beslutet har vunnit laga kraft. Av praktiska skäl måste också krävas att körkortshavaren bevisligen har fått kännedom om beslutet. När denna tidpunkt inträffar beror bl.a. på i vilken ordning som ingripandet handlagts. Har det skett efter prövning i domstol, skall förarförbudet träda i kraft från den dag då körkortshavaren bevisligen fick del av beslutet, dock tidigast när det vinner laga kraft. Det innebär bl.a. att beslut om förarförbud som har avkunnats i körkortshavarens närvaro börjar att gälla när beslutet vinner laga kraft utan krav på ytterligare delgivning. Har handläggning- en i stället skett i den summariska straffprocessen, skall förarförbudet träda i kraft när ordningsbots- respektive strafföreläggandet anses godkänt enligt allmänna regler. Frågan behandlas närmare i författ- ningskommentaren. Vårt förslag att beslut om förarförbud måste vinna laga kraft innan det börjar att gälla bör ses mot bakgrund av möjligheten att meddela interimistiska beslut om förarförbud. De flesta sådana beslut kommer att meddelas i direkt anslutning till det trafikbrott som föranleder ingripandet och de gäller med viss begränsning tills vidare. Avgörs körkortsfrågan slutligt genom dom, bör domstolen i förekommande fall förordna i domen att det interimistiska beslutet skall bestå till dess att det slutliga beslutet vinner laga kraft. Domstolen kan förordna om tillfälligt förarförbud, även om ett sådant beslut inte har meddelats tidigare. Giltighetstiden för förarförbud skall bestämmas till lägst en månad och högst . Tiden skall bestämmas efter i första hand straffvärdet i det bakomliggande trafikbrottet. Den omständigheten att körkortshavaren har varit föremål för körkortsingripande på grund av brott skall kunna beaktas i skärpande riktning medan körkortshavarens personliga förhållanden skall kunna beaktas i mildrande riktning. Riksåklagaren bör få i uppdrag att utfärda närmare föreskrifter för hur förarförbudets längd skall bestämmas i den summariska straffprocessen. Förarförbud på grund av grov vårdslöshet i trafik eller grovt rattfylleri skall bestämmas till lägst . Som framhålls ovan skall beslut om förarförbud gälla . I lag skall anges den tidsram inom vilken förbudstiden skall fastställas. I avsnitt 10.2 pekar vi på behovet av proportionalitet mellan ingripandet och det bakomliggande trafikbrottet. Ju allvarligare brottet är, desto mer kännbart skall ingripandet vara till sin innebörd och varaktighet. Det gäller självfallet också ingripanden genom förar- förbud. Behovet av proportionalitet skall ses mot bakgrund av det föreslagna tillämpningsområdet för förarförbud. Av redogörelsen i avsnitt 12.1 följer att ett sådant ingripande skall kunna beslutas på grund av en lång rad trafikbrott av olika slag och svårhet. Det är givet att t.ex. en hastighetsöverträdelse måste ge ett väsentligt kortare förarförbud än t.ex. grovt rattfylleri. Av det sagda följer att den i lag angivna tidsramen för förarförbudets giltighet måste vara tämligen vid. Enligt den nu gällande bestämmelsen i 5 kap. 6 § KKL skall spärrtidens längd bestämmas till lägst en månad och högst . En motsvarande spännvidd bör vara lämplig också för beslut om förarförbud. Vi föreslår därför att beslut om förarförbud skall gälla lägst en månad och högst . I den nuvarande körkortslagstiftningen har för vissa brott angivits en lägsta spärrtid.