sou · GOB389d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Alla är fastighetsägarens egendom. Rätten till dessa kan dock ge- nom avtal överlåtas till en annan person. Staten kan med stöd av Act expropriera rätten till mark eller om det anses vara ett all- mänt intresse. Vid expropriering lämnas ersättning för beslagtagen egen- dom (se nedan). Den som vill söka efter måste ha ett undersökningstillstånd. För att få ett sådant måste sökanden styrka att han äger rätten till de som ansökan avser och beskriva hur han tänker reparera de skador på mar- ken som undersökningsarbetena vållar. Tillstånd beviljas för en period av 12 månader, som emellertid kan förlängas. För att få bearbetningskoncession måste sökanden visa att det finns mine- raltillgångar som är ekonomiskt brytvärda och att han äger rätten till dem. Han måste också visa en plan för hur exploateringen och efterbehandling- en är tänkt att ske. Sökanden måste dessutom göra troligt att han är kapa- bel att genomför arbetena. En bearbetningskoncession gäller som behörig myndighet bestämmer. Om exploatören inte uppfyller alla villkor kan tillståndet dras in. behöver exploatörerna inte betala någon ersättning till staten. Ersättning till privata markägare Ersättningens storlek bestäms genom en frivillig överenskommelse mellan exploatören och markägare. Kan parterna inte komma överens eller endera parten begär det avgörs frågan i domstol. Ersättningens storlek bestäms då med hänsyn till markens marknadsvärde och andra faktorer. Förutom marknadsvärdet ska kompensation utgå för annan förlust eller olägenhet som expropriationen. Skyddet för värdefulla natur- och kulturmiljöer 155 6Skyddet för värdefulla natur- och kulturmiljöer Genom (1998:808) har en central miljölagstiftning införts, som ersätter en rad olika lagar vilka delvis har haft betydelse för gruv- och mineralindustrin; bl. a. kan nämnas naturvårdslagen (1964:822), miljö- skyddslagen (1969:387) och lagen (1987:12) om hushållning med naturre- surser m. m. I samband med detta genomfördes vissa ändringar i mineral- lagen. Lagstiftningen har emellertid större betydelse för mineralhantering- en än så; genom har vissa allmänna principer slagits fast som skall tillämpas vid all verksamhet som påverkar miljön och således även vid den verksamhet minerallagen reglerar. Förhållandet mellan och minerallagen har behandlats ganska kortfattat i miljölagstiftningens förarbeten och det finns ett antal oklara punkter. De allmänna regler i som får betydelse också för mineral- hanteringens del finns huvudsakligen i 1 – 6 kap. Reglerna tar sikte på skydd för både människors hälsa och miljön; i fortsättningen talas dock bara om miljön. I 1 kap. 1 § fastslås målsättningen för balken i anslutning till vissa in- ternationellt vedertagna principer för miljöpolitiken. Bestämmelserna skall främja en hållbar utveckling, som innebär att nuvarande och kommande generationer tillförsäkras en hälsosam och god miljö. Vad tillämpningen närmare skall gå ut på anges i paragrafens andra stycke; bl. a skall männi- skors hälsa och miljön skyddas mot skador och olägenheter, värdefulla natur- och kulturmiljöer skyddas och vårdas, den biologiska mångfalden bevaras och miljön användas så att en långsiktigt god hushållning tryggas. I 2 kap. finns vissa s. k. allmänna hänsynsregler, som skall iakttas av alla som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet. a. skall de skaffa sig behövlig kunskap för att skydda miljön mot skada eller olägen- het (2 kap. 2 §). De skall vidta behövliga försiktighetsmått för att förebyg- ga skada eller olägenhet för miljön, och i yrkesverksamhet använda bästa 156 Skyddet för värdefulla natur- och kulturmiljöer möjliga teknik (2 kap. 3 §). För verksamheter som tar mark- och vattenom- råden i anspråk annat än helt tillfälligt skall väljas en plats som är lämplig, bl. a. med hänsyn till 1 kap. 1 § och där ändamålet kan uppnås med minsta intrång och olägenhet för miljön (2 kap. 4 §). Man skall hushålla med rå- varor och energi samt utnyttja möjligheterna till återanvändning och åter- (2 kap. 5 §). Alla dessa hänsynskrav gäller i den utsträckning det inte är orimligt att uppfylla dem, varvid bl. a. nyttan med försiktighetsmått skall jämföras med kostnaderna för försiktighetsmåtten (2 kap. 7 §); be- visbördan för att kraven är orimliga ligger på den som driver verksamhe- ten. En särskild hänsynsregel föreskriver ansvar för alla som bedriver eller har bedrivit en verksamhet att avhjälpa uppkomna skador och olägenheter i skälig omfattning (2 kap. 8 §). Beträffande dessa hänsynsregler gäller, att bl. a. i tillståndsärenden och vid tillsyn verksamhetsutövaren är skyldig att bevisa att förpliktelserna enligt kapitlet iakttas (2 kap. 1 §). Enligt den s k stoppregeln i 2 kap. 9 § får en verksamhet, som kan befa- ras föranleda skada eller olägenhet av väsentlig betydelse för miljön även om hänsynsreglerna iakttas, tillåtas bara om det finns särskilda skäl, något som endast regeringen kan avgöra. Medför verksamheten risk för att ett stort antal människor får sina levnadsförhållanden väsentligt försämrade eller att miljön försämras avsevärt får den inte bedrivas. Regeringen kan dock tillåta detta om verksamheten är av synnerlig betydelse från allmän synpunkt. De regler som har omtalats har visserligen haft en del motsvarighe- ter i äldre lagstiftning, men genom har de fått en mera allmän räckvidd och på flera punkter skärpts. Bestämmelserna får antas ställa strängare krav också på den som bedriver mineralprospektering eller gruv- brytning. I 3 och 4 kap. finns bestämmelser om hushållning med mark och vattenområden, som i det väsentliga motsvarar den tidigare lagen om hushållning med naturresurser. Enligt vissa allmänna bestämmelser i 3 kap. skall värdefull miljö och värdefulla naturresurser skyd- das mot skadliga åtgärder, varvid skyddet är särskilt starkt för områden av riksintresse. a. sägs att mark- och vattenområden som innehåller värde- fulla ämnen eller material skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra deras utvinning och områden som innehåller fyn- digheter av ämnen eller material som är av riksintresse skall utan vidare skyddas (3 kap. 7 §). Om ett område är av riksintresse för flera oförenliga ändamål – exempelvis om hänsyn till mineralhanteringen kolliderar med miljöhänsyn – skall företräde ges åt det eller de ändamål som på lämpli- gaste sätt främjar en långsiktig hushållning med marken, vattnet och den fysiska miljön i övrigt (se närmare 3 kap. 10 §). Om ett område är av rik- sintresse eller ej avgörs i varje särskilt fall av den myndighet som har att Skyddet för värdefulla natur- och kulturmiljöer 157 tillämpa 3 kap. vid planläggning eller något tillståndsbeslut. Vissa centrala förvaltningsmyndigheter – bl. a. , och – har ålagts att upprätta listor över områden som de bedömer som riksintressanta. Dessa listor ger vägledning för den myndighet som i det enskilda fallet ska avgöra om området är av riksintresse för något än- damål, men är inte bindande för myndigheten. I 4 kap. finns särskilda geografiskt anknutna bestämmelser om hushållning med mark och vatten, vilka ger ett starkare skydd för de utpekade områdena med speciellt värdefull miljö. Detaljerna skall inte behandlas här. I 5 kap. finns vissa bestämmelser utan motsvarighet i äldre rätt om miljökvalitetsnormer. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om kvaliteten på mark, vatten, luft eller miljön i övrigt för vissa geografiska områden, eller för hela landet. En förutsättning är att det behövs för att varaktigt skydda eller avhjälpa skador på eller olägenheter för människors hälsa eller miljön(5 kap. 1 §). Normerna skall ange förorenings- eller störningsnivåer som kan tolereras. Bestämmelserna om s k miljökonsekvensbeskrivningar i 6 kap. miljö- balken har motsvarighet i tidigare lagstiftning, fast reglerna numera skärpts. De går ut på att en beskrivning och analys av följderna för miljö och naturresurser skall finnas, när en myndighet överväger om en verk- samhet eller åtgärd skall tillåtas. a. skall en miljökonsekvensbeskriv- ning ingå i ansökan om tillstånd till miljöfarlig verksamhet – exempelvis provbrytning av en mineralfyndighet eller fullskalig gruvbrytning. Även vid vattenverksamhet och enligt regeringens föreskrift i andra ärenden enligt eller annan kan en miljökonsekvensbeskrivning krävas för att bedöma miljöpåverkan (se närmare 6 kap. 1 och 2 §§). Andra regler som är av intresse i sammanhanget finns i 7 kap. miljö- balken, som handlar om olika former av områdesskydd – bl. a. national- parker samt natur- och kulturreservat. Vidare kan nämnas 12 kap. 6 § , som föreskriver anmälan för samråd hos tillsynsmyndigheten när en verksamhet eller åtgärd som inte omfattas av tillstånds- eller an- mälningsplikt enligt andra bestämmelser i balken kan komma att väsentligt ändra naturmiljön. Myndigheten kan då meddela föreskrifter om åtgärder till skydd för naturmiljön eller i yttersta fall förbjuda verksamheten. 158 Skyddet för värdefulla natur- och kulturmiljöer I utredningens uppdrag ingår att utreda behovet av ett förstärkt skydd för värdefulla natur- och kulturmiljöer. Med begreppet kulturmiljö torde i allmänhet avses kulturbetingade element i ett av människan påverkat och utnyttjat landskap. Ett sådant landskap brukar betecknas kulturlandskap1. Naturmiljön åtnjuter visst skydd genom bestämmelser bl a i . innehåller också vissa bestämmelser till skydd för kulturmil- jön, främst bestämmelsen om kulturreservat i 7 kap 9 § . Be- stämmelsen har i förarbetena motiverats av behovet av att kunna tillämpa bestämmelser på kulturlandskap som präglats av äldre tiders hävd och brukningsformer eller som innehåller värdefulla kulturlandskap- selement.2 Då det gäller kulturmiljöer som inte skyddas på detta sätt åt- njuter kulturmiljön emellertid inte samma skydd som naturmiljön. Således är t ex skyldigheten att göra anmälan för samråd enligt 12 kap 6 § miljö- balken endast tillämplig då det finns risk för skada på naturmiljön. Utgångspunkten i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. (kulturminneslagen) är att det är en nationell angelägenhet att skydda och vårda vår kulturmiljö och att ansvaret för detta delas av alla, dvs. såväl enskilda som stat och kommun (1 kap. 1 §). () har överinseende över kulturminnesvården i landet, medan länsstyrelserna ansvarar för tillsynen i länen. Förutom vissa inledande bestämmelser inne- håller kulturminneslagen föreskrifter om fornminnen, byggnadsminnen, kyrkliga kulturminnen samt om utförsel av kulturföremål. Det är i första hand bestämmelserna om fornminnen (fasta fornlämningar och fornfynd) i 2 kap. kulturminneslagen som kan vara aktuella när det gäller mineral- hantering. Även bestämmelserna om byggnadsminnen (3 kap.) kan vara tillämpliga i vissa fall, vilket framgår av enkäten till länsstyrelserna. Kul- turminneslagen innehåller inte några särskilda bestämmelser om områdes- skydd, exempelvis för kulturlandskap. 1Sveriges Nationalatlas, Kulturminnen och kulturmiljövård, s 155. 2Prop 1997/98:45, del 1 s 324-325 och del 2 s 78. Skyddet för värdefulla natur- och kulturmiljöer 159 I 2 kap. 1 § kulturminneslagen anges att fasta fornlämningar är lämningar efter människors verksamhet under forna tider, som har tillkommit genom äldre tiders bruk och som är varaktigt övergivna. Som exempel på fasta fornlämningar kan nämnas gravar, gravfält, stenar och bergytor med bl.a. ristningar eller målningar, lämningar av bostäder, boplatser och arbetsplat- ser samt ruiner av märkliga byggnader och byggnadsverk. Även naturbild- ningar till vilka ålderdomliga bruk, sägner eller märkliga historiska min- nen är knutna liksom lämningar efter äldre folklig kult är fasta fornläm- ningar. Till en fast fornlämning hör ett så stort område på marken som behövs för att bevara fornlämningen (fornlämningsområde). Området skall vara så stort som behövs för att bevara fornlämningen och bereda den ett tillräckligt utrymme med hänsyn till dess art och beskaffenhet. I det ligger att området inte bara skall dimensioneras efter vad som behövs för forn- lämningens direkta skydd, utan det finns också ett krav på att fornläm- ningen skall bevaras i en lämplig miljö. Det är en uppgift för att bestämma omfattningen av ett fornlämningsområde. Fornfynd definieras som föremål som saknar ägare när de hittas och som antingen påträffas i eller vid en fast fornlämning och har samband med denna eller påträffas i annat sammanhang och som antas vara gamla (2 kap. 3 §). Fornfynd som har direkt anknytning till en fast fornlämning tillfaller staten. Övriga fynd tillfaller upphittaren, vars rätt dock inskränks genom en skyldighet att i vissa fall erbjuda staten att lösa in föremålen. Sådan hembudsplikt gäller dels i fråga om föremål av guld, silver, koppar, brons eller annan legering med koppar, dels beträf- fande två eller flera föremål som kan antas ha blivit nedlagda tillsammans. Skyddet för fasta fornlämningar är generellt och gäller utan någon myndighets beslut (2 kap. 1 §). Det är förbjudet att utan tillstånd rubba, ta bort, gräva ut, täcka över eller genom bebyggelse, plan- tering eller på annat sätt ändra eller skada en fast fornlämning (2 kap. 6 och 12 §§). Skyddet gäller även för fornlämningar utan synligt märke ovan jord. Vidare skyddas också sådana fornlämningar som är okända, men som upptäcks under arbetet. Skyddet för fornlämningar omfattar inte bara själ- va fornlämningen utan också fornlämningsområdet (se ovan). Ansvaret för att ta reda på om någon fast fornlämning kan beröras av ett planerat arbetsföretag vilar på arbetsföretagaren. Var och en som tänker uppföra en byggnad, en anläggning eller genomföra ett annat arbetsföretag bör ta reda på om någon fast fornlämning kan beröras av arbets- företaget (2 kap. 10 §). Uppgifter om registrerade fornlämningar finns i fornlämningsregistret Om en fast fornlämning berörs av ett arbetsföretag skall arbetsföretagaren samråda med . 160 Skyddet för värdefulla natur- och kulturmiljöer ning under grävning eller annat arbete skall den del av arbetet som berör fornlämningen avbrytas och den som leder arbetet skall ome- delbart ta kontakt med . Vid en planerad exploatering av ett större markområde kan länsstyrel- sen besluta om en särskild utredning för att ta reda på om någon fast fornlämning berörs (2 kap. 11 §). Det är i så fall arbetsföretagaren som svarar för kostnaden för utredningen. Syftet med en särskild utredning är att ge ett fördjupat beslutsunderlag. Den kunskap som erhålls kan också vara ett hjälpmedel för arbetsföretagaren i den fortsatta plane- ringen. Det är alltså förbjudet att utan tillstånd rubba, ändra eller ta bort en fast fornlämning (2 kap. 12 §). Ett tillstånd till ingrepp får läm- nas endast om fornlämningen medför hinder eller olägenhet som inte står i rimligt förhållande till dess betydelse. Vid prövningen skall väga intresset av att bevara fornlämningen mot intresset av att utföra in- greppet. Vid bedömningen av exploateringsintresset skall man väga in arbetsföretagets betydelse ur såväl enskild som allmän synpunkt. Tillstånd skall lämnas bara om exploateringsintresset väsentligt väger över bevaran- deintresset (se prop. 1987/88:104 s. 79). Varje ingrepp bör begränsas i så stor utsträckning som möjligt. Om någon annan än markägaren begär till- stånd, skall ansökningen avslås om ägaren motsätter sig åtgärden och syn- nerliga skäl inte föreligger. har möjlighet att förena ett tillstånd till ingrepp i en fast fornlämning med villkor om en särskild undersökning för att dokumentera fornlämningen (2 kap. 13 §). Vidare kan ställa krav på sär- skilda åtgärder för att bevara fornlämningen. För att skaffa ett bättre be- slutsunderlag inför prövningen i ett tillståndsärende kan be- sluta om en arkeologisk förundersökning för att fastställa en redan känd fornlämnings art och beskaffenhet. Beslut om förundersökning kan också meddelas om det behövs för att bedöma behovet av villkor om särskild undersökning. Av 2 kap. 14 § framgår att en särskild undersökning eller förundersökning skall bekostas av den som utför arbetsföretaget som berör den fasta fornlämningen. Under vissa särskilt angivna förutsättningar kan befria arbetsföretagaren från kostnaden (2 kap. 14 § andra stycket). Detta gäller exempelvis i fråga om en kostnad som hänför sig till en fornlämning som inte tidigare var känd eller om det skulle visa sig vid undersökningen att någon fornlämning inte berörs av arbetsföretaget. Skyddet för värdefulla natur- och kulturmiljöer 161 Bestämmelserna till skydd för fasta fornlämningar gäller parallellt med bestämmelserna i minerallagen. Kulturminneslagens krav på tillstånd till ingrepp i en fast fornlämning gäller alltså oberoende av om tillstånd enligt minerallagen har lämnats till undersökning eller bearbetning av . Även sådan eftersökning av som inte kräver tillstånd enligt mine- rallagen kan, i vart fall teoretiskt, innefatta en åtgärd som utgör ingrepp i fast fornlämning och därför kräver ett tillstånd enligt kulturminneslagen. Som framgår ovan har arbetsföretagaren ansvar för att ta reda på om ett arbetsföretag kan komma att beröra fasta fornlämningar. Syftet med be- stämmelsen är att tillvarata kulturminnesvårdens intresse, men den bör också tjäna arbetsföretagarens ekonomiska intressen, eftersom förekoms- ten av fornlämningar kan utgöra ett hinder mot framtida verksamhet. arbetar med att bygga upp ett geo- grafiskt informationssystem som skall innehålla information om landets kända kulturhistoriska lämningar. Det framtida systemet kommer att er- sätta dagens manuellt förda fornminnesregister och liksom detta kommer det att innehålla lägesuppgifter samt beskrivande text. Informationssystemet planeras vara driftklart . I första skedet kommer det att vara tillgängligt för dem som är verksamma inom kultur- miljövården samt inom planering och beslutsfattande som rör markan- vändning. Utvecklingsarbetet sker inom ramen för Projekt formation som är ett samverkansprojekt mellan och berörda organisationer. Det skydd som finns för byggnadsminnen är – till skillnad från skyddet för fornminnen – inte generellt. Byggnadsminnesskydd förutsätter nämligen ett särskilt beslut av . En byggnad kan förklaras som bygg- nadsminne om den är synnerligen märklig genom sitt kulturhistoriska vär- de eller som ingår i ett synnerligen märkligt bebyggelseområde (3 kap. 1 §). Bestämmelserna om byggnadsminnen kan även tillämpas på kulturhis- toriskt synnerligen märkliga parker, trädgårdar och liknande anläggningar. I samband med att en byggnad förklaras som byggnadsminne skall länssty- relsen besluta om skyddsföreskrifterna.. 162 Skyddet för värdefulla natur- och kulturmiljöer har i enlighet med bestämmelserna i 3 kap. 6 § angett områden som bedöms vara av riksintresse för kultur- miljön. Dessa områdena skall så långt som möjligt skyddas mot åtgärder som kan skada kulturmiljön. För att få reda på vilka områden av riksintres- se för kulturmiljön som utpekats, kan man vända sig antingen till länssty- relsen eller till kommunen (översiktsplanen). I detta sammanhang skall också nämnas den möjlighet som finns att förklara ett område som kultur- reservat i syfte att bevara värdefulla kulturpräglade landskap (7 kap. 9 § ). 6.3.1Plan och bygglagen (1987:10) Genom plan- och bygglagens (PBL:s) bestämmelser om planläggning och prövning av bygglov har kommunen givits det dominerande myndighetsin- flytandet över användningen av mark- och vattenområden. Då det gäller planläggning ankommer det på varje kommun att ha en aktuell översiktsplan. I denna skall kommunen bl. a. ange grunddragen i den framtida användningen av mark samt vilka områden kommunen anser vara av riksintresse enligt 3 kap. miljöbalken.3 Översiktsplanen är visserli- gen inte bindande för kommunen eller för markägarna men har ändå en mycket stor betydelse genom att den visar hur kommunen sannolikt kom- mer att förhålla sig vid ett framtida detaljplaneärende eller en bygglovs- prövning. Genom att granskar alla översiktsplaner och avger ett granskningsyttrande som skall bifogas den antagna planen, synliggörs även skillnader mellan kommunens och bedömningar då det gäller vilka områden som är av riksintresse. Vid planeringen av mineralprospektering torde de kommunala över- siktsplanerna vara av stor betydelse för den som ansöker om undersök- ningstillstånd, dels genom att de utvisar särskilt skyddsvärda natur- och kulturmiljöer m m , dels genom att de kan ge vissa möjligheter att bedöma huruvida en framtida gruvbrytning i områden är förenlig med motstående allmänna intressen. Kommunen har i planarbetet också möjlighet att mera direkt och med bindande verkan styra markanvändningen. Genom att anta områdesbe- stämmelser kan man säkerställa att syftet med översiktsplanen uppnås och 3 se 4 kap 1 § PBL Skyddet för värdefulla natur- och kulturmiljöer 163 skydda områden som man bedömt vara av riksintresse. 4 Områdesbestäm- melserna kan vara mer eller mindre långtgående; såväl bygglovsplikt som placering och utförande av byggnader kan regleras men bestämmelserna kan också reglera användning och utformning av allmänna platser och innehålla skyddsbestämmelser för sådana platser som är särskilt värdefulla från historisk, kulturhistorisk, miljömässig eller konstnärlig synpunkt. Områdesbestämmelser är juridiskt bindande. Även genom detaljplanlägg- ning kan ett starkt skydd för t ex en värdefull miljö åstadkommas. Undersökningsarbete får enligt 3 kap. 7 § minerallagen som huvudregel inte äga rum inom område med detaljplan eller områdesbestämmelser. Bergmästaren får heller inte lämna medgivande till sådana undersöknings- arbeten i strid med planen eller bestämmelserna. Det bör i detta sammanhang även erinras om att bestämmelserna om bygglov och bygglovsplikt gäller fullt ut vid mineralprospektering. Ett undersökningstillstånd ger således inte rätt att vidta bygglovspliktiga åt- gärder utan bygglov. 6.3.2Terrängkörningslagen (1975:1313) Av terrängkörningslagens första paragraf framgår att körning i terräng med motordrivet fordon för annat ändamål än jordbruk eller skogsbruk är förbjuden i hela landet på barmark, på snötäckt skogsmark med plant- och ungskog om det inte är uppenbart att körningen kan ske utan risk för skada på skogen samt på snötäckt jordbruksmark om det inte är uppenbart att körningen kan ske utan risk för skada på marken. kan medge undantag från förbudet. Den som bryter mot förbudet kan dömas till böter. Bestämmelsen är tillämplig även vid undersökningsarbeten enligt mi- nerallagen. Den som erhållit undersökningstillstånd och vill använda sig av fordon i terrängen måste alltså ansöka om särskilt tillstånd till detta hos . 4 se 5 kap. 16 § PBL 164 Skyddet för värdefulla natur- och kulturmiljöer 6.4Minerallagens bestämmelser om miljö- skydd och kulturminneslagens bestämmelser gäller – som framgått ovan – parallellt med minerallagen och är tillämpliga såväl på undersök- ningsarbete som vid mineralbrytning. Redan vid eftersökning kan miljö- balken spela viss roll, bl a genom den allmänt hållna bestämmelsen i 7 kap. 1 § om att var och en som utnyttjar allemansrätten eller annars vistas i naturen är skyldig att visa hänsyn och varsamhet i sitt um- gänge med den och genom straffstadgandet mot nedskräpning i 29 kap. 7 § . De undersökningsarbeten som här är aktuella, såsom flyg- mätningar, mätningar med handburna instrument, blockletning och ytliga undersökningar av marken samt sten och moränprovtagning i mindre om- fattning medför dock normalt inte någon miljöpåverkan. Även kulturmin- neslagens bestämmelser om tillstånd för ingrepp i fast fornlämning är till- lämpliga. 6.4.2Bestämmelser i minerallagen som är av betydel- se för miljöskyddet Undersökningsarbeten som innefattar mer ingripande åtgärder omfattas bl. a. av bestämmelserna i och – i vissa fall – kulturminneslagen. innebär inte heller sådant undersökningsarbete några större ingrepp i miljön.