sou · GOB377d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Hur ser kontakten med modern eller andra släktingar ut och hur är familjehemmets inställning till att hålla kontakten med modern, är andra frågor som väcks. En utredning om mammans vårdnadsförmåga/funktionsnivå efterfrågas också. Vårdnadsöverflyttning som ett instrument för Den sista frågan löd Anser ni vid er förvaltning att möjligheten till vårdnadsöverflyttningar används i rätt utsträckning? Drygt hälften av de svarande anser att man använder vårdnadsöverflyttning alltför sällan. En tredjedel anser att man använder det i lagom utsträckning. Övriga har inte besvarat frågan eller svarat att de inte kan bedöma den. Ingen svarar att vårdnadsöverflyttningar används för ofta. En förvalt- ning menar dock att man alltid för en diskussion om möjligheten till vårdnadsöverflyttning vid familjehemsplaceringar. Elva svarande tror att en orsak till att alltför sällan använder överflyttning är att man är rädd att döma ut vårdnadshavaren. De hänvisar till den starka svenska föräldrarätten. Många menar att detta tankesätt visar på att är dålig på att anlägga ett barnperspektiv. Flera svarande påpekar att det är en ganska stor och komplicerad process som sätter igång när man avser flytta vårdnaden. 16 av dem anser att de har bristande kunskaper, dåliga rutiner och att det saknas en tradition av att arbeta med vårdnadsöverflyttningar. De efterfrågar därför utbildning. är det familjehemmet som sätter stopp. Sex svarande påpekar att familjehemmen kan känna sig tvek- samma bland annat på grund av osäkerheten vad avser fortsatt ekono- miskt stöd. Ett antal förvaltningar uppger att de nöjer sig med att låta familje- hemsplaceringen fortgå när den fungerar; man ser det som ett tillräck- ligt instrument. Fem svarande menar att frågan om vårdnadsöverflytt- ning sällan kommer upp till diskussion. Fem svarande anser att återhållsamhet med överflyttningar är av godo. De menar att det är tveksamt om det är bra för barnen, då kon- takten med de biologiska föräldrarna och därmed ursprunget riskeras. Slutligen påpekar fler svarande att barnens trygghet kommer i första hand och att man utifrån det får bedöma om en överflyttning skall genomföras. Intervjustudiens främsta syfte har varit att få kunskap om familje- hemsbarns och familjehemsföräldrars erfarenheter av vårdnadsöver- flyttningar, och hur resultatet av dessa uppfattas av barn och familje- hemsföräldrar. En central fråga har varit att belysa barnperspektivet. De frågeställningar vi i studien har utgått ifrån kan delas in i fem frågeområden. Kontakten med biologiska föräldrar, före och efter vårdnadsöver- flyttningen Familjehemsföräldrarna som en familj för livet De följande avsnitten motsvarar i huvudsak de fem frågeblocken. Tio intervjuade unga vuxna och deras familjehemsföräldrar Vår avsikt var att intervjua tio unga vuxna och deras familjehems- föräldrar. För att hitta personer att intervjua har vi använt oss av de domar, som samlade in vid sin kartläggning 1990. Bland dessa domar tog vi fram de, som rörde barn som är minst , dvs. Totalt rörde det sig om 29 barn. I 14 ärenden framgick det inte av domen om barnen varit placerade i familjehem vid vårdnadsöverflyttningen. Ett ärende valdes bort av etiska skäl; omständigheterna i målet bedömdes som alltför plågsamma för den unge att bli intervjuad kring. I ett annat ärende har personen efter vårdnadsöverflyttningen avlidit. Vi skickade ett brev till de återstående 13 personerna med en för- frågan om att medverka i en intervju angående erfarenheter av vård- nadsöverflyttningen. Brev skickades även till respektive familjehems- Tre person valde att inte medverka och två hörde inte av sig. Ytterligare två vårdnadsöverflyttade unga tillfrågades för att få tio fall. Båda är något yngre än övriga; . En av dem valdes med hjälp av de enkätsvar, som inkommit i den kartläggning vi genomfört. Den andra var biologisk syster till en av de intervjuade, som vuxit upp i ett annat familjehem. Totalt intervjuades således tio per- soner, för vilka vårdnaden flyttades över . Sex av dem var flickor, fyra var pojkar. Fyra familjehemspar och fyra familjehemsmammor intervjuades; ett familjehemspar hade haft vårdnaden om två intervjuade barn. I ett fall intervjuades endast barnet. Barnen placerades som mycket små och vårdnaden överflyttades i tonåren De flesta intervjuade barn var mycket små när placeringen gjordes (trots att de nu är unga vuxna kommer vi att tala om gruppen som barn). De två äldsta var . Mönstret är att de bott i familjehemmet när vårdnaden flyttas; mer än hälften har varit pla- cerade i familjen och befann sig i tonåren när den skedde. I jämförelse med genomsnittet för samtliga som vårdnads- flyttades 1997-1999 är dessa barn något yngre när de placeras och något äldre när vårdnaden flyttas över. Tre av dem adopterades av familje- hemmet när de blivit myndiga. Barnets ålder vid placering, vid vårdnadsöverflyttning, och vid eventuell adoption. Barnen har placerats i familjehem på grund av olika typer av för- summelser och misshandel från föräldrarnas sida: ett par blev över- givna i späd ålder, ett par blev misshandlade. Ett par föräldrar var psykiskt sjuka, andra var alkoholmissbrukare. Tre typfall när det gäller vårdnadsöverflyttningens konsekvenser När man sammanställer intervjumaterialet kan man urskilja tre grova typfall när det gäller omständigheter och konsekvenser av vårdnads- överflyttningen. Det vanligaste är att barnen och deras familjehems- föräldrar inte ser så stora konsekvenser av beslutet. Barnen har haft liten kontakt med sina biologiska föräldrar före vårdnadsöver- flyttningen och sett familjehemmet som sitt permanenta hem både före och efter beslutet. Överflyttningarna har gjorts enligt FB 6 kap 8 §. Det gäller för sju av barnen (fyra flickor och tre pojkar). Alla utom en i denna grupp är . Tre av dem har egna barn. För två av barnen beskrivs beslutet om vårdnadsöverflyttningen som en mer avgörande händelse. Deras föräldrar har velat få hem sina barn och relationen till dem har varit konfliktfylld och oroande. Vårdnads- överflyttningen har löst tvisterna om var barnet skall bo och ökat deras trygghet. De är 18 respektive . För en flicka, som är , har vårdnadsöverflyttningen varit en misslyckad insats. Hon uppfattar att familjehemmet inte tyckte om henne; att vårdnadsöverflyttningen kan ha försvårat kontakten med de biologiska föräldrarna och gjort henne än mer utlämnad åt familje- hemsföräldrarna. Nedan beskrivs de tre typfallen i tur och ordning. Sju barn med odramatisk vårdnadsöverflyttning Omständigheterna kring överflyttningen ibland lite oklara De sju barn för vilka vårdnadsöverflyttningen varit okomplicerad hade bott i familjehemmet när vårdnadsöverflyttningen gjordes. De var rotade i familjehemmet och uppfattade överlag familjehems- föräldrarna som sina riktiga föräldrar. De biologiska föräldrarna ställde inga krav på att få hem dem. Att den formella vårdnaden flyttades över uppmärksammades då inte av de flesta barnen. Än känner de flesta av dem inte till vem som tog initiativet till överflyttningen eller omständigheterna kring det hela. Det är bara ett par fall där vårdnaden skedde på mer uttrycklig önskan från barnet själv. Det ena fallet rör en då 14-årig pojke, som behövde ett pass. Han var utländsk medborgare och hans tidigare adop- tivföräldrar vägrade att ansöka om att han skulle få bli svensk medbor- gare. De ville inte heller medverka till att han skulle få den nya famil- I det andra fallet ville barnet få familjehemsföräldrarnas efternamn. Det som kan framstå som mer förvånande är att omständigheterna kring vårdnadsöverflyttningen tycks vara oklara även för flera av familjehemsföräldrarna. En familjehemsmamma blir varse att hon inte alltid haft den juridiska vårdnaden om flickan först under vår intervju. Att vårdnaden flyttades över placering visste hon inte. Det kanske man inte får meddelande om. Ett par föräldrar förmedlar också en bild av sig själva som objekt för beslut, även om de inte motsatte sig beslutet. Det var förslag. Vi hade inga egna motiv till att vård- nadsöverflytta, vi visste ju inte ens om att det fanns något sådant. Som familjehemsförälder har man ingenting att säga till om. Man har inga rättig- heter överhuvudtaget som fosterförälder. Det var som tog upp det. Vi hade inte hört talas om möjlig- heten. ringde väl och vi drack kaffe och pratade om det. Vad det innebar gick de aldrig igenom utan det var väl det att vi gick med på att ta ansvar för och hennes omvårdnad. Jag tror det var en pengafråga för kommunens del, som satt trångt åt då. Det var väl ett sätt för dem att bli av med en ekonomisk post. Arvodet försvann, vi fick behålla omkostnads- delen. Kontakt med biologiska föräldrar, före och efter vårdnadsöverflyttningen Den kontakt barnen haft med sina biologiska föräldrarna kan delas in i två typer. Den som uppfattas som relativt konfliktfri och odramatisk samt den som påverkar barnet negativt med inslag av ständiga svek och brutna löften. De intervjuade i den senare gruppen har i större eller mindre utsträckning lyckats hitta ett fungerande sätt att förhålla sig till de biologiska föräldrarna. Men för ett par av dem är svårig- heterna i relationen fortfarande mycket levande. Ingen eller sporadisk, relativt konfliktfri kontakt En övervägande del av dem som intervjuats beskriver kontakten med de biologiska föräldrarna som konfliktfri och relativt okomplicerad att förhålla sig till. Det gäller både under uppväxten och . Man var ju trygg och kontakten med de biologiska föräldrarna har inte varit så svår . De har aldrig satt sig på tvären eller så. Min biologiska mamma ringde väl en . Min riktiga mamma har inte funnits med under min uppväxt. Hon har aldrig ringt, aldrig skickat brev. Jag har inte saknat det heller...Jag har träffat henne en gång som jag kommer ihåg. Det var socialen som ordnade det. gick på mellanstadiet. Vi träffades på ett hotellrum som socialen ordnat och där fikade vi. Det var ett snabbt möte, men jag är inte missnöjd med det; jag har träffat henne och jag har kort på det. En familjehemsmamma beskriver barnens relation till den biologiska mamman såhär: Det såg man ju på barnen att när hon kom och hälsade på med presenter så var ju det jätteroligt, men när de hade fikat färdigt så var dom ute med sina kamrater och man fick ropa på dom när mamman skulle åka. Mamman blir som en kompis eller en snäll tant som kommer och hälsar på. Varken de unga själva eller de intervjuade familjehemsföräldrarna har uppfattat att vårdnadsöverflyttningen har förstört eller försvårat den kontakt med den biologiska familjen, som ändå funnits i vissa fall. Ett undantag finns dock. Det gällde en flickas kontakt med sina morför- äldrar. En familjehemsmamma inser vid intervjutillfället att överflytt- ningen av vårdnaden måste vara förklaringen till ett plötsligt avbrott i kontakten mellan flickan och morföräldrarna. när jag pratar med dig om det här med att vårdnaden togs ifrån mamman och gavs till oss, så undrar jag om det kanske var det som gjorde att biologiska mormor och morfars kontakt med så plötsligt blev sämre och de inte längre kom på besök? Jag kunde aldrig förstå vad det där var: mormor tog plötsligt kontakt och var så förtvivlad och sa att hon inte ville förlora kontakten med och kunde vi inte komma överens om hur kontakt och besök skulle se ut. Efter det blev kontakten aldrig den samma. De måste ha trott att överflyttningen skett på vårt initiativ, som en marke- ring att var vår flicka. Men jag har inte förstått när du pratar om överflyttning att vårdnaden togs ifrån mamman och gavs till oss. Jag förstod aldrig mormoderns reaktion. Jag skulle aldrig neka dom umgängesrätt. Tänk att bli av med en så god tös och inte få träffa henne , så hemskt. Det skulle jag aldrig bidra till. Den obefintliga eller sporadiska kontakten har ändå väckt många funderingar hos barnen på vem den biologiska föräldern egentligen är. Flera beskriver olika fantasibilder de har levt med . Några har nöjt sig med fantasier, medan andra har känt ett större behov av ett reellt möte. Emellanåt är man mer nyfiken och skulle vilja ta reda på olika . Men det går upp och ner. Jag tänker ofta på henne när jag fyller år. Jag undrar om hon tänker på mig eller om hon har förträngt mig. Det skulle vara kul att veta. När jag började träffa dom var det en lättnad, för hade jag haft jobbiga fantasier om vilka de kunde vara. Man måste veta var man kommer ifrån, annars blir man väldigt förvirrad. En av de intervjuade kände ett starkt behov av att lära känna sina bio- logiska föräldrar och flyttade , i eget boende, in hos dem. Jag frågade själv om jag inte kunde bo med dom ett tag. Man kunde inte bo där så länge för de drack så mycket. Jag är ändå glad att jag bodde där ett tag för jag lärde känna dom bättre och är nu mer avspänd när jag träffar dom. Innan var det spänt och nervöst varje gång vi skulle träffas. har jag en kompisrelation till dom, men jag vill inte ha dom som föräldrar. En familjehemsmamma beskriver hur viktigt det var för barnen att åt- minstone en gång får träffa sina biologiska föräldrar. Det behöver bara vara att de hejar på varandra och tittar på varandra. För skull var det absolut tvunget. Han hade ingen bild av föräldrarna och började sätta upp dom på en piedestal. Han kunde säga: det hade jag minsann fått för dom. För dem som beskriver kontakten med den biologiska föräldern som konfliktfylld är relationen svårare att hantera. Konflikten har inte be- stått i att den biologiske föräldern agerar för att få hem sitt barn eller på annat sätt negativt påverka familjehemsplaceringen. Det är alltså inte rädsla för den biologiske föräldern, som de beskriver, utan snarare en känsla av att gång på gång bli sviken. Det är en grupp som sliter mycket med relationen till föräldern, de upplever att de pendlar mellan längtan efter en fungerande relation och rädslan för svek. Det enda jag minns det är de här stora sveken , de svek mig mina biologiska föräldrarDe lovade , innan man fyllde år att de skulle komma med paket och hälsa på och man gick och hoppades. När man väl fyllde år gick man och väntade på att de skulle komma men de kom aldrig, de ringde inte eller någonting. Det är väl egentligen det jag kommer ihåg av dom. De bara sviker mig , massa löften de aldrig höll. Med min biologiska mamma har jag ytterst liten kontakt men kontakten finns där. Men jag har lovat mig själv att inte ty mig till henne för mycket och inte lita på henne igen, för jag vet att jag blir ju bara ledsen. Hon har ringt till mig och i vissa fall har hon varit onykter, och det känns väldigt tråkigt. I de fall kontakten med den biologiska föräldern är svårare för barnet att hantera kan vårdnadsöverflyttningen få en viss betydelse. Familje- hemsföräldrarna får i och med överflyttningen mer inflytande över hur kontakten ska se ut och kan styra den till att i större utsträckning ske på barnets villkor. Vinsten med en vårdnadsöverflyttning för ett barn måste ju vara säker- heten. Barnet behöver inte vara osäkert utan föräldrarna är vårdnadshavare. De kan ställa krav på de biologiska föräldrarna och säga: vill du ha någon kontakt med dina barn så ser du till att komma då och då. Föräldrarna får träffa sina barn men dom som barnen bor hos är vårdnadshavare, dom be- stämmer. Den konfliktfyllda kontakten kan få ytterligare en dimension när de unga själva får barn. Då kan en önskan om en relation med de bio- logiska föräldrarna väckas på nytt. Att återuppta kontakten innebär inte sällan att sveket upprepas. När man själv fick barn ville man ta chansen att träffas. Min flicka var när vi åkte dit och hälsade på. Då var de onyktra. Efter det har det tagit emot att träffa dom. Det är ju inte alls så att man plötsligt, hastigt och lustigt, får för sig att hälsa på. Jag ringer alltid innan och be- stämmer ett datum, sedan ringer jag igen när det närmar sig. Sedan hörs man dagarna innan samt dagen innan man åker. När man väl är där så ringer vi alltid från parkeringen också, innan vi går upp. Det är för att ha koll om det skulle vara någonting, om de har druckit. Det vill man inte utsätta sig för. En intervjuad beskriver hur den kärlek hon känner för sitt eget barn gör det så mycket svårare att förstå den egna förälderns agerande. För- älderns agerande, som hon tidigare kunde finna olika försonande orsaker till, ter sig plötsligt helt obegripligt i ljuset av de oerhört starka känslor hon har för sitt eget barn. Jag skulle aldrig kunna lämna bort mitt barn, vad som än hände. Det finns ju inte en chans. Så det är ju svårt att förstå att hon klarade att lämna iväg oss. Det har man väl haft svårt att fatta innan man själv fick barn också men känslan är ju starkare , det är en stor skillnad, det är detTänk dig att lämna bort sina egna barn och inte träffa dom, det har hon gjort. Så vill hon träffas , men det finns ju ingenting där. Man är ju deras barn fastän de inte är mina föräldrar I vilken utsträckning vårdnadsöverflyttningen har hjälpt barnen att känna sig trygga i sitt val av föräldrar har varit svårt att få svar på. Många menar att de aldrig har vetat någonting annat än att foster- hemmet är hemma och fosterföräldrarna är mamma och pappa. Detta att ändå vara barn till en förälder man inte själv upplever som sin förälder kan vara svårt att hantera: Man är ju deras barn fastän de inte är mina föräldrar. När man hörs blir man påmind om och tvingas förhålla sig till en relation man inte anser sig ha. Den biologiska för- äldern tilldelar barnet en roll i kontakten som det inte kan identifierar sig med. Att hon har mage att säga: hej, det är mamma, jag älskar dig, då när hon ringer, det är nästan så att man mår illaMan blir väldigt ställd när hon ringer och säger sådana dumma saker. Jag mår väldigt dåligt när hon har ringtJag skrev ett brev och talade om för henne att jag vet mer än du tror. Jag tror inte att hon vet att vi vet hur vi har haft det. Jag tror inte ens att hon vet att vi säger mamma och pappa till och . Hon tror ju liksom att hon är mamma. Hon har aldrig snackat om det [placeringen eller vårdnadsöverflyttningen]. Man träffas och sedan ska allt vara som vanligt, det är ju konstigt. Hon ville nog gå in i någon mammaroll men hon märkte ju, jag tog avstånd direktden relationen vill jag inte ha. Rädslan för det biologiska arvet Trots att barnet känner tillhörighet till familjehemmet och en vårdnads- överflyttning kan bidra med ytterligare trygghet, är det ingenting som kan skydda barnet från de tankar det bär med sig kring arv och biologisk tillhörighet. Många uttrycker en rädsla för att bli som dom. Jag tycker inte alls att det är trevligt att ha de gener jag har. Jag försöker ju bearbeta det med förnuftet; man är ju inte bara arv, man är miljö också. Jag försöker intala mig det. Det väcker ju mycket, särskilt när man får ett eget barn. När jag har pratat med min biologiska syster så känner hon precis samma sak: hjälp, vågar vi skaffa barn när vi har en sådan mamma som vi har? De flesta av de intervjuade barnen upplever inte att vårdnadsöver- flyttningen innebar någon förändring när det gällde relationen till familjehemsföräldrarna. De märkte aldrig att överflyttningen gjordes. Deras familjehemsföräldrar har samma bild; att barnen redan innan var ganska trygga i att detta var deras hem. Av vårdnadsöverflyttningen minns jag att det var någonting lite speciellt, att det var inte alla som hade det så. Men mamma [familjehemsmamma] har ju alltid varit mamma för mig, så egentligen var det inget konstigt Den positiva konsekvens, som flera nämner är möjligheten att ta familjehemsföräldrarnas efternamn. Att få ha samma efternamn som fosterföräldrarna var en stark önskan hos flera av barnen när de var yngre, och en del löste det genom att använda det i skolan trots att det inte var juridiskt korrekt. I ett par fall skedde också, som nämnts, över- flyttningen delvis för att tillgodose barnets önskan om att få byta efternamn. En del bytte dock inte efternamn när överflyttningen gjordes. De hade bott i fosterfamiljer med flera andra placerade barn, för vilka vårdnaden inte flyttats över. Alla hade olika namn i vår familj! För en flicka blev namnfrågan viktig först när hon själv skulle gifta sig. Då ville hon ha samma efternamn som familjehemsföräldrarna, som hon upplevde som sina riktiga föräldrar. När jag gifte mig blev det viktigt att få heta som min mamma och pappa. Jag ville inte stå i kyrkan och säga det där efternamnet som jag inte iden- tifierar mig med. Det kändes som att - jag är er dotter, det är ni som gifter bort mig och jag vill tillhöra er. Flickan blev adopterad av familjehemsföräldrarna kort före bröllopet och fick därmed deras namn. De flesta familjehemsföräldrarna uppfattar inte heller att vårdnadsöver- flyttningen innebar några större känslomässiga förändringar. Känslomässigt var det ingen skillnad. Hon var ju så inlemmad med oss. Det var helt naturligt, hon var ju vår tös. Men ett par av dem beskriver hur de kände sig tryggare efter över- flyttningen. Det kändes tryggt för mig, ja för oss alla, för våra barn, att nu var de här barnen deras syskon. Vi blev mer föräldrar. Det är det här att man själv kan ta ställning till saker och ting. Som man gör med sina egna barn, man behöver inte springa runt och fråga. Det har varit en trygghet. Mamma- och papparollen blir mer hel kan man säga. Vi upplever överflyttningen positivt; det gör vi definitivt. Flera av familjehemsföräldrarna nämner dock att beslutet hade positiva praktiska konsekvenser. De fick möjlighet att fatta beslut i t.ex. skol- frågor, när det gällde betyg och intyg där vårdnadshavares namnteck- ning krävdes, likaså vad gällde resor, aktiviteter. Myndighetskontakter och olika ekonomiska göromål underlättades även de när vårdnaden flyttades över. Fortsatt ersättning och stöd till flertalet familjehem Alla familjehem utom två har fått oförändrad ersättning efter vård- nadsöverflyttningen. För två familjer togs arvodet bort och de fick fortsättningsvis enbart omkostnadsersättning. fortsatte också att besöka familjehemmet för att överväga frivilliga placeringar och ompröva placeringar enligt LVU var sjätte månad. Flera av de intervjuade barnen beskriver hur jobbiga de tyckte att dessa besök var.9 En familj för livet Alla barn i denna grupp uppfattar familjehemsföräldrarna, och i syn- nerhet familjehemsmamman, som deras föräldrar för livet. Många beskriver sin relation till familjehemsmamman som mycket viktig och tät. Det är inget snack om vem som är mormor till mitt barn, det är Inga [familjehemsmamma]. Det är livslångt, det är som för vem som helst. Hon finns där som ett stöd för mig. Man kan ju ringa och fråga om stöd eller vad som än är, familjeproblem eller man behöver hjälp med något. Då ställer de ju upp. Jag har läst något ord någonstans: att idiotälska någon. Mina föräldrar har idiotälskat och de har alltid ställt upp, alltid. De ställer upp nu med. Jag ringer, de ringer; vi hörs . Jag har allt stöd jag någonsin kan önska mig. De kunde inte få egna barn, så de har väl älskat oss över allt annat. Vi är väl deras gåva på ett sätt, fast vi har våra trassliga bakgrunder. Ja, de är ju min mamma och pappa, så är det bara. Jag har stort stöd i dom och kan prata med dom om det här [att hon har en upprivande relation till sin biologiska mamma, vår anm.]. Det händer att jag kommer hem ibland och är jätteledsen eller ringer och säger att jag måste komma över eller att de kommer till mig, för att jag blir så jätteledsen . Man behöver ju aldrig vara rädd att tala om att hon har ringt eller så. De ställer verkligen upp . De är min riktiga mamma och pappa och sedan har jag min biologiska mamma och pappa. Visst är det en familj för livet. En familj för livet betyder väl att man åldras tillsammans, att man följer varandra i livets alla skeden. 9 Två av dem som intervjuats beskriver hur misslyckade det tyckte att dessa besök var. En säger: Det är självklart att man säger att det är bra fast det kanske inte är det.