sou · GOB352d7 · 2001-01-01 00:00:00 — Enligt förklaring handlar bevarandearbetet på denna nivå om att se till att de olika biotoperna, till exempel hagmarker, inte blir så isolerade i landskapet att deras arter drabbas av lokala utdöende på grund av uteblivet genetiskt inflöde från näraliggande biotoper av samma slag. En hagmark kan vara aldrig så skyddad och välhävdad, men är den för isolerad försvinner många arter ändå förr eller . Antal hektar av en biotop är således inte allt – lika viktigt är det övergripande sammanhanget på landskapsnivå. Här blir det inte lätt att formulera operativa delmål, men vi blir tvungna. Den femte nivån, processnivån, är också den av övergripande, ibland diffus, karaktär. Kärv att förstå, svår att ta på. Som exempel anförde försurningen och övergödningen av mark och vatten. Hur påverkar dessa processer den biologiska mångfalden? Här måste vi också ha konkreta mål. För vad hjälper det om vi har tillräckligt många biotoper och arter tillräckligt utspridda i landskapet om det finns en försurningsprocess eller en övergödningsprocess? Här måste också finnas mål, kanske mer kopplade till konventionellt miljöarbete. När vi ska sätta mål för biologisk mångfald måste vi använda alla dessa nivåer på olika sätt och i kombination med varandra. Som sagt, enkelt blir det inte. Om ni tror – vände sig här direkt till närvarande politiker – om ni tror att det är enkla svar, och att det är forskare som kan sköta det här åt er, då gör ni kapitalt fel. Samhället måste vara engagerat i de olika nivåerna och i hur vi sätter delmål. Detta av två skäl. För det första får vi ingen uppbackning, ingen förståelse, inget genomslag om inte en hel del medborgare och en hel del politiker förstår vad det handlar om. För det andra kan vi aldrig sätta mål som bara utgår från vetenskapliga fakta. De måste kombineras med en mängd andra saker. Därför är det nödvändigt att politikerna som slutligen bestämmer är med på en hel del av detaljerna. valde sedan att närma sig de mer operativa del- målen genom att konkretisera de ovan nämnda skälen för att bevara biologisk mångfald. Det ekonomiska skälen är uppenbara – ingen be- tvivlar att arten gran har ett ekonomiskt värde, men man kan även finna exempel på enskilda gräs, dyngbaggar och bakterier som gör att de areella näringarna fungerar, vilket för oss vidare till de skäl som har att göra med ekosystemtjänster och nyckelarter, av vilka de senare har en alldeles avgörande betydelse för ekosystemens funktion. Ett dilemma är emellertid att vi inte alltid vet vilka arter som är nyckelarter. Som tidigare nämnts betonar de kulturella skälens bety- delse i sammanhanget. Många svenska växt- och djurarter finns här på grund av vår historia och således är en del av vårt kulturarv, fullt i klass med stendösar och hålvägar. De rekreativa skälen blir alltmer uppenbara i takt med att fler och fler människor uppskattar häckande kärrsnäppor och vad det nu kan vara. Hit hör även de estetiska skälen – arter och biotoper kan var mycket vackra, medan de etiska skälen kan sammanfattas med maxi- men att den som är mycket stark också måste vara mycket mild. Endast människan kan i stor skala radera ut biologisk mångfald. Ansvaret blir därefter. En annan egenskap som gör den biologiska mångfalden till en politiskt sett besvärlig fråga är att forskarna aldrig kan säga exakt hur den ska se ut. Den är helt enkelt dynamisk till sin natur – på grund av att klimatet förändras, att nya arter vandrar in spontant och inte minst på att en av de första arter som kom hit efter istiden var människan. Vi kan inte säga att vi ska ha urskogar som ser ut som äkta gamla urskogar, för de har aldrig funnits. Därmed inte sagt att vi kan tillåta oss vad som helst med motiveringen att naturen alltid har förändrats. inte stödja oss mot någon tydlig, vetenskaplig målbild. Forskningen är nödvändig, men den säger inte allt. , som hade fått mer tid till sitt förfogande än seminariets övriga talare, berörde avslutningsvis den svåra frågan om vilken geografisk skala man bör operera på då man uppställer mål för biologisk mångfald. Han betonade vikten av att de nationella målen måste brytas ned till regional och lokal nivå för att bli operativt genomförbara. Även sektorsansvaret måste, vilket senare talare skulle utveckla närmare, brytas ned på samma sätt. Dessutom, framhöll , är det av yttersta vikt att vi utvecklar ett system för att summera de lokala och sektoriella målen så att summan motsvarar de nationella målen. Lika viktigt är ett system för att se vilka aktörer, till exempel kommuner, som lever upp respektive inte lever upp till sina åtaganden. Mål och måluppföljning saknar kraft utan morötter och piskor. Arttrender på nivå bör kunna användas som lokala miljömål i vissa fall. På likartat sätt kan man ställa upp biotopmål med utgångspunkt från lokal och regional uppföljning av trenderna för naturbetesmarker och andra biotoper. Uppföljningen bör i möjligaste mån kopplas till ekonomisk tilldelning på nivå, däribland till jordbrukets miljöstödspengar. Inköp av statlig skogsmark bör även i viss utsträckning ges en koppling för att därigenom sporra till lokalt engagemang. I detta sammanhang betonade vikten av att kommunerna skaffar sig tillräcklig kompetens på området, något som vanligen saknas. Endast en minoritet av landets kommuner har anställda kom- munekologer. Här måste till en ändring om vi ska klara av att bevara biologisk mångfald inom ramen för ett målstyrt arbete. avslutade sin digra föreläsning med en påminnelse om att den svenska modellen för naturvård inte alltid är för- enlig med motsvarande arbete på EU-nivå, till exempel inom reser- 2000, och att det därför är särskilt viktigt att sprida och söka gehör för våra idéer inom unionen. Detta kan emellertid vara lättare sagt än gjort, vilket framgick tydligt strax därpå då näste talare, , miljöansvarig på LRF, utvecklade jordbruksnäringens syn på målstyrningsarbetet. Saken är nämligen den att vi i delvis har valt en annan väg på miljöområdet än i många andra länder, en väg vars kanske tydligaste särdrag är ett med tiden allt större sektorsansvar. De areella näringarna tar del i naturvårdsarbetet som i få andra länder, och den ömsesidiga, nedärvda misstron mellan olika aktörer tenderar att avta. Samarbetet mellan naturvården och näringarna bör givetvis inte idylliseras, men mycket tyder på att en mer målstyrd naturvård i kan innebära färre detaljregleringar, mer konsumentstyrd produktion och ett samarbetsklimat som endast sällan existerar på kontinenten. Det gäller kort sagt att kommunicera vad vi sysslar med. En röd tråd genom hans kärnfulla föreläsning var det som i strategiska sammanhang kallas förtroendeskapande åtgärder. Detta är A och O i målstyrningsarbetet. För att detta skall bli framgångsrikt, menade , måste alla aktörer, däribland bönderna, känna sig inbjudna att delta och ges en del av ansvaret för att målen uppnås. Först då kan kraften och kreativiteten hos aktörerna på marken till fullo utnyttjas. Alla måste vara överens om målet – och om problembeskrivningen – och den enskilde bonden måste få ett tydligt och operativt mål. Detta kan tyckas banalt, men är ingalunda en självklarhet mot bakgrund av att bönderna (och andra aktörer) ännu i någon mån kan känna sig omyndigförklarade av dem (politiker och myndigheter) som sätter upp målen och utformar detaljreglerna. Detta uppifrånperspektiv, som delvis har sin grund i misstro och tidsbrist, kan leda till att bönderna helt enkelt inte känner till målet eller förstår syftet. De känner sig inte riktigt delaktiga och gör kanske vad detaljreglerna säger, dock inte mer. Det handlar som sagt om att skapa förtroende. Detta är en av grundpoängerna i det mer dynamiska målarbetet. beto- nade att målen måste vara tydliga och nedbrutna på den enskilda aktö- rens nivå, samt att ett framgångsrikt målarbete kräver samarbete med såväl intresseorganisationer (nationellt, regionalt och lokalt) som livs- medelsindustri och handel. Även på och inom måste man känna till miljömålen. Men hur, undrade från , hur skall målet se ut för att bonden ska förstå det och bli entusiastisk? , som just förklarat att lagregler och andra förut- sättningar redan finns för att genomdriva åtgärder för biologisk mång- fald inom jordbruket, svarade att även detta i hög grad handlar om kommunikation. Som exempel hänvisade han till målet att bevara i princip samtliga kvarvarande naturbetesmarker. Detta mål är inte all- mänt känt. Den enskilde bonden vet inte alltid om att just hans marker är värdefulla eller vilka stödsystem som finns. Visste han det vore allting lättare. Enbart kommunikation och delaktighet löser förstås inte alla problem, men det är i den änden vi måste börja, förklarade . , riksdagsledamot (v) med stor erfarenhet av frågor som rör biologisk mångfald, tillade att arbetet bör bedrivas ännu mer offensivt i den meningen att mångfalden inte bara är något som skall bevaras, utan därtill även ökas och utvecklas. Hon hänvisade till sin valkrets i södra och fick genast medhåll från som menade att måste omdanas, bland annat genom anläggning av våtmarker och kantzoner inom ramen för miljömålsarbetet, och han tillstod att också LRF har ett stort ansvar för att detta blir verklighet. Men, som sagt, det gäller att komma ner till den enskilde bonden. Styrmedlen finns redan, enligt . från i förhöll sig emellertid tveksam till om styrmedlen på jordbruksområdet verkligen går att använda . Hur kan de förändras för att fungera i måla rbetet? svarade att de befintliga styrmedlen blir effektivare om arbetet, till exempel samarbetet mellan myndigheter och brukare med en skötselplan, blir en kontinuerlig process. Detaljreglerna kommer dessutom att fungera bättre när alla inblandade anammar en mer likartad naturvårdsetik. Ännu ser många bönder en åkerholme som ett odlingshinder och inte som en skyddsvärd biotop. Felet vi gör , menade , är att vi låter lagstiftningen driva utvecklingen innan kunskapsnivån är tillräckligt hög bland bönderna – ungefär som om man slår till med en bilbälteslag utan att det finns bilbälte i en enda bil. Som sagt, förtroendeskapande genom samarbete är grundbulten i målstyrningen. avslutade frågestunden med att än en gång poängtera detta med anledning av att , läns- styrelsen i , frågade om myndigheterna enligt LRF:s modell skulle reduceras till en sorts målbeställare. Givetvis, svarade , måste myndigheterna ha ansvaret för målformuleringen, men det gäller att inte börja med att i detalj reglera vägen till målet utan att först fråga bönderna hur de tycker att den bästa vägen ser ut. Ordförande lämnade nu över ordet till , skogsvårdschef i , som inledningsvis klargjorde att skogsägaren, precis som bonden, måste förstå och acceptera målen för att målstyrningen skall bli framgångsrik. Målen måste vara konkreta, mätbara, realistiska, tidssatta samt accepterade. Annars kan resultatet bli mindre lyckat. För att uppnå de bägge, i skogsvårdslagen jämställda produktions- respektive miljömålen, arbetar skogsindustriföretagen dels med över- gripande ekologisk landskapsplanering (på motsvarande sätt arbetar privatskogsbruket med landskapsanalys och gröna planer), dels med ståndortsanpassning och åtgärdsplanering i samband med avverkning. Dessutom pågår en kontinuerlig detaljhänsyn på fältet, utförd av natur- vårdsutbildade skogsarbetare och entreprenörer. betonade särskilt att den geografiska skalan är av central betydelse då man formulerar inriktningsmål för den biologiska mångfaldens vidkommande. har man konstaterat att det är nödvändigt med en växtgeografisk regionalisering med åtföljande bristanalys inom varje region. Dessa regioner delas sedan in i skogslandskap av olika storlek. Ett problem i sammanhanget har varit att uppnå både produktionsmålet och miljömålet i varje enhet, och därför har man inom skogsindustriföretagen funnit det mest realistiskt att bevara och utveckla mångfalden på landskapsnivå och inte nödvändigtvis i varje bestånd. Som exempel på hur det konkreta arbetet bedrivs nämnde den numera rutinmässiga hygges- och naturvårdsbränningen i syfte att bevara och stärka de brandgynnade arterna på bolagets marker. Han berättade även om arbetet med att åstadkomma lövdominans på 5pro- cent av den produktiva skogsmarken, åter igen med betoning på att det är betydligt lättare att vinna gehör för målen om de är regionalt an- passade. I fråga om lövinslaget innebär detta att man inte nödvändigtvis tvingar fram löv i områden (t.ex. i ) som historiskt är kraftigt barrträdsdominerade, medan man siktar på en högre andel i och andra områden där det alltid har funnits ganska mycket lövskog. har bolagets alla marker inventerats på nyckelbiotoper och andra hänsynsområden, och dessa ska bevaras eller skötas så att den biologiska mångfalden bevaras och utvecklas inom varje skogslandskap. och skogsvårdsstyrelserna har gjort motsvarande arbete hos de privata markägarna. Utöver detta tillämpas en generell detaljhänsyn, bland annat i form av att i genomsnitt tio naturvårdsträd sparas per avverkad hektar skog, samt att högstubbar, kantzoner, trädgrupper osv. Rutinmässigt tas även hänsyn till kulturmarker och fornlämningar, och man har utvecklat rutiner för att samverka med lokalbefolkningen, däribland samerna. Målstyrningen inom skogsbruket sker således på ett antal olika nivåer, och förordade att den nationella politiken baseras på övergripande inriktningsmål som, om alla parter är överens om dem, kan brytas ned på regional nivå och kompletteras med mer operativa åtgärdsmål. Organisationsstrukturen måste under arbetets gång vara tydlig och inte alltför variabel. En annan viktig punkt är upp- följningen och här finns bra system inom skogsnäringen. Till exempel finns kompetens och rutiner inom Riksskogstaxeringen för att mäta skogliga och miljöanknutna data, och de bör ges i uppgift att följa upp arbetet med att nå de nationella och regionala målen. Då får vi en enhetlighet inom riket och en nödvändig koordinering med skogliga data. I direkt anslutning till anförande frågade huruvida kalkning, som enligt nyare undersökningar kan skada vissa biotoper, är en lämplig åtgärd i skogsbruket. , som bedömde att kalkning mera är en politisk än en faktisk fråga, ansåg för sin del att vi gott kan avvakta med storskalig kalkning, dels på grund av att skogsträden trots allt tycks klara försurningen ganska bra, dels på grund av att det försurande nedfallet kan förutses minska. , naturvårdschef på , som har arbetat med biologisk mångfald så länge någon kan minnas, noterade med veteranens milda överseende att inte bara de nationella miljömålen, utan även föreslagna delmål kan vara så övergripande att de närmast är att betrakta som en sorts visioner. För att exemplifiera detta citerade han ur regeringens proposition delmålet Hotade arter bör ges möjlighet att sprida sig till nya lokaler inom sin naturliga utbredningsområden så att livskraftiga populationer säkras, varvid han höll med om att detta förvisso är vackra ord, dock omöjliga att mäta och följa upp. Istället föreslog han följande konkreta delmål av delmålet: ska det finnas reproducerande stammar av lodjur i hela . Därmed angav han också tonen för sitt anförande, uttryckligen medveten om den rena påtryckarorganisationens något privilegierade ställning i debatten. Följande operativa delmål kan tjäna som ytterligare exempel på hur SNF helst ser att arbetet bör bedrivas. Areal skyddad skogsmark. Ett konkret mål är att ytterligare skyddas som naturreservat, 25 000 ha som biotop- skyddsområden samt ca 600 000 ha genom frivilliga insatser från skogsbruket, sammanlagt av den produktiva skogs- arealen. Dock, menade , är detta bara ett kortsiktigt mål. På 40–bedömer Miljövårdsberedningen att andelen skyddad skog bör vara 9–för att målet om bevarande av biologisk mångfald ska uppnås. 2.Mängd sparade stora/gamla träd per areal. Gamla träd är en av de viktigaste faktorerna som påverkar förekomsten av hotade arter. Ett lämpligt delmål här, menade , vore löv i och samt i . (, som just nämnt siffran löv, påpekade senare att man på beståndsnivå har mål som ligger mellan ). 4.Förekomst av död ved, mätt i kubikmeter per areal. Minskad före- komst av död ved är en viktig orsak till många arters tillbakagång, varför delmålet kubikmeter död ved per hektar bör övervägas. 5.Areal bevarad och brukad ängs- och hagmark. Dagens 440 000 ha betesmarker bör bevaras. Ett kortsiktigare delmål kan vara att säkra de 220 000 ha som är mest värdefulla enligt ängs- och hagmarksinventeringen. 6.Ett indirekt mål som är en förutsättning för direkta mål i naturen bör enligt SNF vara minskning/stopp för nedläggning av nötkötts- och mjölkgårdar i skogs- och mellanbygder. Kan även uttryckas som fler betande djur. 7.Andel mark i ekologisk odling. Nytt delmål till 2005 bör vara 8.Restaurering av betesmark. Varje län bör sätta upp ett delmål. 9.Återskapande av det gamla åkerlandskapet och dess variation, i form av åkerholmar, diken, förflyttningskorridorer t.ex. Givetvis, konstaterade , uppstår ibland målkonflikter som åtminstone på kort sikt kan vara svåra att lösa, och han höll med om att skogsvårdslagens likställda produktions- och miljömål delvis är svårförenliga. Dock borde produktions- och beva- randeintressena vara förenliga enligt syn på saken. Därpå övergick till att tala om styrmedel och åtgärder, och valde även här att närma sig ämnet genom ett antal konkreta exempel. 1.Lagstiftning är ett uppenbart styrmedel men även nödvändigtvis utmynnar i nya lagar. Här har vi kommit långt på skogssidan; det finns långtgående regler för naturhänsyn, låt vara att systemen för uppföljning och påföljder ännu är svaga. En regionalisering av kraven torde vara ändamålsenlig. 2.Ekonomiska styrmedel i form av statsanslag, skatter, avgifter och direkta bidrag. Även här har vi kommit långt. Dock är det viktigt att nuvarande anslagsnivå ligger kvar om målet rörande skydd av skog ska kunna nås . På jordbrukssidan är nu det viktigaste styrmedlet ersättningar till brukarna via miljöprogrammet. bör dock de mer generella bidragen användas som styrmedel för att bevara biologisk mångfald. Omfattningen av miljöprogrammet måste ligga kvar på . 3.Genom frivilliga system för miljömärkning (FSC, Bra Miljöval, KRAV och olika miljöledningssystem) är marknadskrafterna ett mycket verksamt styrmedel. Miljömärkning av papper är ett ut- märkt exempel. 4.Till de mjukare styrmedlen hör information och utbildning. En möjlighet här kan vara att förstärka rådgivande myndigheter genom särskilda informatörer med ansvar för just biologisk mångfald Beträffande uppföljningsarbetet och mätbarhetens problem hänvisade till den aktuella debatten våra stora rovdjur. Det nationella målet är att bevara livskraftiga populationer, men vad innebär egentligen det? Här har vi en tydlig målkonflikt, där även värderingar måste vägas in. SNF menar dock att bedömningarna måste grundas på vetenskapliga fakta. Uppföljningen av rovdjursstammarnas utveckling måste utföras på ett vetenskapligt sätt och bekostas av staten. För flertalet andra arter (det finns ungefär 50 000 djur- och växtarter i ) är dock sådan detaljerad uppföljning praktiskt ogenomförbar. Istället måste man finna arter som fungerar som indikatorer på till- ståndet i miljön. Ett par exempel på sådana arter är vitryggig hackspett och flodpärlmussla. påpekade att man får passa sig så att man inte sparar ihjäl vissa arter genom att upphöra med olika former av störningar i skogen. höll med om att man ofta måste till- lämpa en kombination av skydd och brukande i form av till exempel bränning. Här lämnade vi tillfälligt de areella näringarna för att ta del av ett spännande anförande av , kommunekolog från (nu utlånad till ), om biologisk mångfald i våra tätorter och i randzonen kring dem, delvis med utgångspunkt från , ett EU-finansierat samarbete mellan och om samhällsplanering med miljömål. Stadsmiljön hyser en mängd olika biotoper – trädgårdar, parker med lång trädkontinuitet, alléer, kyrkogårdar, rester av skogar och odlings- landskap etc – som gör att staden ofta är något av en för många växt- och djurarter. Och eftersom det i regel inte finns något krav på avkastning är möjligheterna för bevarande förhållandevis goda. Möjlig- heterna att skapa nya biotoper är också goda, bland annat i form av kompensationsbiotoper i samband med exploatering, låt vara att det inte är lätt att nyskapa till exempel en slåtteräng. Tätortsnaturen, förklarade , är nu inte bara till för den biologiska mångfalden. Först och främst är den till för människor, inte bara genom att vara estetiskt tilltalande utan även för att den skapar ett bra lokalklimat, bidrar till luft- och vattenrening, bullerdämpning osv. Bara det faktum att av landets befolkning bor i tätorter säger något om stadsnaturens betydelse, inte minst för skolundervisningen och barnens lekar. Det är angeläget att förstärka grönstrukturer och spridningskorridorer, att vidmakthålla variationen av biotoper genom att behålla gamla träd, koloniområden, våtmarker osv. Och för att gå i land med detta gäller det att använda de möjligheter som ges i , och inte minst genom att initiera samarbete mellan biologer och stadsplanerare. Även biotopskyddet kan användas i tätortsmiljöer. Kommunerna bör generellt utarbeta grönstrukturprogram och leta reda på var i staden de rika nyckelbiotoperna finns. avslutade sitt anförande med en utförlig redogörelse för en arbetsmetod – det så kallade fokusdiagrammet – som har visat sig mycket användbar. Metoden, som i princip kan tillämpas av vilken aktör som helst, går i all enkelhet ut på att de problem man vill åtgärda placeras in i ett diagram där den vertikala axeln anger problembilden, den horisontella anger möjligheten att påverka genom fysisk planering, och diagonalen, slutligen, betecknar angelägenhetsgraden. Små problem som är lätta att påverka hamnar i diagrammets nedre högra hörn, och stora problem som är mycket svåra att påverka hamnar i det övre vänstra. Inget av dessa bägge problem är således särskilt angelägna att ge sig på. Istället bör man inrikta sig på de förhållandevis mer angelägna problem (stora och lätta att påverka) som hamnar långt ut på diagonalen i diagrammets övre högra hörn. Tillämpas metoden med avseende på biologisk mångfald i tätorter visar det sig bland annat att det är betydligt mer angeläget att satsa på skydd av biotoper med hjälp av befintlig lagstiftning än på skydd av enskilda arter. Löjligt enkelt, som så många andra geniala arbetsmeto- der. från anmälde visserligen ett försiktigt tvivel rörande metodens användbarhet i analytiska sammanhang, främst på grund av att möjligheten att påverka (horisontella axeln) varierar med vilken kunskap som finns tillgänglig för ögonblicket. förklarade då att det inte är fråga om en absolut analysmetod med graderade axlar, men ett likafullt mycket verksamt hjälpmedel, till exempel när en biolog och en planerare vrider och vänder på ett problemkomplex för att nå samsyn kring vad som bör göras. På en fråga från , om hur man inom SAMS- projektet ser på den fysiska planeringens nuvarande möjligheter att lösa den kommunala målkonflikten mellan trafik- och bevarandeintressen, svarade att lagstiftningen sannolikt duger gott under för- utsättning att den tillämpas, vilket i och för sig inte alltid är fallet. står sig de gröna frågorna slätt mot de tekniska trafik- och VA- frågorna, men det är kanske mer en politisk prioriteringsfråga än en brist i regelsystemet. , numera verksam vid , är med sin långa erfarenhet från forskning, myndigheter och ideell naturvård bättre skickad än kanske någon annan att i hela dess vidd se och sammanfatta arbetet med att bevara biologisk mångfald. Hans roll under seminariet var också tämligen fri i den meningen att han delvis lämnade sitt manus därhän och istället kommenterade föregående talare genom att sätta in delar av det vi redan lärt i ett historiskt sammanhang.