sou · GOB321d3 · 2001-01-01 00:00:00 — 1 Vid sjukskrivning efter skada ger det för den som har fyllt en ersättning som motsvarar av fem basbelopp. Konstateras sedan att skadan lett till bestående nedsättning av arbetsförmågan höjs ersättning enligt utredningens förslag till av 7,5 basbelopp. 400 Personskadeskyddet för totalförsvarspliktiga honom eller henne bestäms livränteunderlaget till minst sju pris- basbelopp oberoende av dennes ålder vid skadetillfället. Någon ålderstrappa tillämpas således inte. Livränteunderlaget har bestämts med utgångspunkt från vad som är lägsta lön i utlands- styrkan. Därmed säkerställs att den som skadas under tjänst- göringen i utlandsstyrkan har ett garanterat försäkringsskydd även om han eller hon vid skadetillfället ännu inte genom tjänst- göringen har kvalificerat sig för detta livränteunderlag. Garantin säkerställer vidare att den som först efter avslutad tjänstgöringen visat sig ha fått en skada under tjänstgöringen får tillgodoräkna sig minst detta underlag även om de aktuella inkomstför- hållandena skulle motivera en lägre livränta. Enligt utredningen bör samma beräkningsgrund för livränte- underlaget tillämpas för totalförsvarspliktiga, dvs. utan anknyt- ning till den skadades ålder vid skadetillfället. Bestämmelserna om en ålderstrappa i lagen om arbetsskadeförsäkring har visser- ligen kommit till mot bakgrund av att det inte har ansetts tillfreds- ställande att fastställa en livsvarig egenlivränta enbart med hänsyn till inkomstförhållandena vid skadetillfället. Detta gäller bl.a. när den försäkrade vid skadetillfället var så ung att han eller hon inte hade kunnat få full lön i sitt yrke. Trappan bygger på undersökningar av löneutvecklingen inom vissa branscher. Enligt dessa undersökningar sker en icke obetydlig ökning av lönerna och inkomstökningarna är störst i de lägsta åldrarna. Därför har föreskrivits att en uppräkning av den årliga arbetsförtjänsten skall ske vid 18, 21 och (prop. 1975/76:197 s. 78 f.). De nivåer i 12 § första stycket lagen om statligt personskadeskydd som gäller för den som fullgör längre grundutbildning än motsvarar genomsnittsinkomsten för respektive ålderskategori. Enligt utredningen bör dock garan- tinivån för totalförsvarspliktiga bestämmas till 7,5 prisbasbelopp. Två skäl kan anföras. Det första är att det i utbildningen finns en merrisk. Det andra är att den totalförsvarspliktige inte själv kan välja om han eller hon vill utsätta sig för denna risk. Utredningens förslag innebär emellertid att den totalförsvars- pliktige får ett bättre skydd än den som har sin grundanställning i Försvarsmakten. Det kan framstå som stötande särskilt när det är fråga om personal som arbetar tillsammans. Ersättningsnivån 7,5 prisbasbelopp motsvarar en årsinkomst på vilket är mer än medianinkomsten för män och kvinnor (Statistisk 99). Förslaget innebär således att många totalförsvarspliktiga garanteras en ersättningsnivå vid hel arbetsoförmåga som inte kan uppnås Personskadeskyddet för totalförsvarspliktiga 401 genom eget arbete. För jämförelsen skall som exempel nämnas att en fänriks lön uppgår till eller vilket motsvarar 4,68 prisbasbelopp. Detta innebär om en värnpliktig och en fänrik skadar sig och får identiska skador som medför hel arbetsoförmåga, att de värn- pliktige får mer i ersättning än den anställde fänriken. Risken för skada är i fallet mellan den värn- pliktige och fänriken lika. Skillnaden är att den värnpliktige inte kan välja om han eller hon vill utsätta sig för denna risk. Det motiverar också skillnaden i ersättningsnivå. Den som ådragit sig skada som omfattas av lagen om statligt per- sonskadeskydd har även rätt till ersättning av staten enligt lagen (1977:266) om statlig ersättning vid ideell skada m.m. Rätten till ersättning för skada som den totalförsvarspliktige har ådragits under ledighet eller annan fritid m.m. är därvid förmånligare för den som fullgör längre grundutbildning än . Som utred- ningen ovan anfört bör i fråga om rätten till ersättning vid skada inte göras skillnad mellan dem som fullgör kortare eller längre grundutbildning eller repetitionsutbildning. Enligt utredningen bör därför bestämmelserna om ersättning vid ideell skada m.m. ändras så att rätten till ersättning är lika oberoende av utbild- ningen. Utredningens förslag: Försvarsmakten skall ha samma reha- biliteringsansvar för den som fullgör värnplikt eller repetitions- utbildning som för den som tjänstgör i utlandsstyrkan, dvs. utreda behovet, planera insatserna samt stödja och hjälpa den skadade så att han eller hon får lämplig arbetsträning eller utbildning. En myndighet eller en kommun som är utbildnings- ansvarig för den som fullgör civilplikt skall ha samma reha- biliteringsansvar som Försvarsmakten har för den som fullgör värnplikt. Försvarsmakten och de myndigheter eller kommuner som svarar för värnplikts- respektive civilpliktsutbildning skall ekonomiskt bidra till en utbildning som motiveras eller för- längs till följd av skadan. De skall även ekonomiskt bidra till andra kostnader. 402 Personskadeskyddet för totalförsvarspliktiga Var skall det primära rehabiliteringsansvaret ligga? Bestämmelser om rehabilitering finns i 22 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring. Enligt dessa bestämmelser är det arbets- givaren som har det primära ansvaret för rehabiliteringen. Den allmänna har det övergripande ansvaret för att rehabiliteringen kommer till stånd. När det gäller totalförsvars- pliktiga är det som tidigare nämnts vanligast att det är den all- männa som har hela rehabiliteringsansvaret på grund av att totalförsvarspliktiga ofta saknar arbetsgivare. Försvarsmakten har i sin redovisning till regeringen ansett att om en värnpliktig skadas bör Försvarsmakten även efter utryckningen, ha ett ansvar för att sådana rehabiliteringsuppgifter fullgörs som enligt 22 kap. lagen om allmän försäkring åvilar en arbetsgivare. Försvarsmaktens ansvar skulle inte frånta den skadades arbetsgivare dennes ansvar för rehabilitering enligt arbetsmiljölagen (1977:1160). För den som är anställd i utlandsstyrkan har Försvarsmakten genom lagen om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten ett uttryck- ligt rehabiliteringsansvar. Det är enligt utredningens uppfattning en fördel för den värn- pliktige om rehabiliteringsansvaret ligger hos Försvarsmakten. Försvarsmakten torde på samma sätt som för den som skadas vid utlandstjänstgöring ha bättre möjligheter att se till den enskildes särskilda behov och situation (jfr prop. 1998/99:68 s. 18). Rehabi- literingsansvaret i 22 kap. lagen om allmän försäkring bör därför kompletteras så att det framgår att Försvarsmakten har ett ansvar i detta avseende. För den som fullgör civilplikt bör motsvarande regler gälla. Ansvaret bör därvid läggas hos den myndigheten eller kommun som svarar för grundutbildningen av den civilpliktige. Myndig- hetens eller kommunens rehabiliteringsansvar skall därvid omfatta också skador som den enskilde ådrar sig under sin utbildningstjänstgöring hos annan myndighet eller kommun, dvs. under s.k. praktiktjänstgöring efter den inledande utbildningen. Den myndighet som har svarat för den civilpliktiges grund- utbildningen skall dock inte ha ett rehabiliteringsansvar för ska- dor som den civilpliktige ådrager sig under repetitionsutbildning. Den som svarar för repetitionsutbildningen skall också ha reha- biliteringsansvaret. Rehabiliteringsansvaret omfattar även psykiska besvär. Det är utredningens uppfattning att frågan får lösas enligt de presum- tionsregler som gäller enligt lagen om statligt personskadeskydd. Personskadeskyddet för totalförsvarspliktiga 403 Det innebär att psykiska besvär som visar sig efter den s.k. skyddstiden skall anses vara ådragna om verk- samheten skäligen kan antas ha väsentligen bidragit till besvären. För anställda i utlandsstyrkan gäller att Försvarsmakten i samråd med den skadade skall 1) utreda behovet av åtgärder för att den skadade skall återfå full arbetsförmåga eller för att stärka den ska- dades möjligheter att försörja sig genom förvärvs- arbete, 2) om det är möjligt, ge den skadade lämplig arbetsträning inom ramen för Försvarsmaktens verksamhet, samt 3) medverka till att den skadade får tillgång till lämplig yrkesutbildning eller fortbildning som är ägnad att stärka hans eller hennes förvärvs- förmåga. Utredningen skall resultera i en skriftlig plan. Försvars- makten skall vidare ge ekonomiskt stöd till en utbildning som motiverats av eller förlängts till följd av skadan. Utgångspunkten är därvid att den skadade i vart fall inte skall försättas i en sämre ekonomisk situation än om han eller hon hade kunnat fullfölja sina ursprungliga utbildnings- eller yrkesplaner. Försvarsmakten skall också ge stöd till andra åtgärder som främjar den skadades återgång till arbetslivet samt till anskaffande av hjälpmedel som den skadade behöver Detta är huvuddragen i rehabiliterings- processen för anställda i utlandsstyrkan (jfr prop. 1998/99:68 s. 19–20). Enligt utredningens mening bör i sak samma rehabiliterings- process gälla också för den som skadas under fullgörande av värnplikt eller civilplikt vid grundutbildning och repetitions- utbildning. För anställd i utlandsstyrkan som till följd av en skada inte kom- mer att kunna återgå till förvärvsarbete gäller att Försvarsmaktens insatser skall inriktas på att stödja den skadades möjligheter att leva ett aktivt självständigt liv. Det följer av 20 § förordningen (1999:569) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten (jfr prop. 1998/99:68 s. 20–21). Det är utredningens bedömning att samma ansvar för social rehabilitering skall gälla även den som skadas under fullgörande 404 Personskadeskyddet för totalförsvarspliktiga av värnplikt eller civilplikt vid grundutbildning och repetitions- utbildning. För utlandsstyrkan gäller enligt 19 § nämna förordning att Försvarsmakten skall ha en på lämpligt sätt organiserad verksam- het för att fullgöra sitt rehabiliteringsansvar som följer av lag. En kontaktperson skall utses inom rehabiliteringsorganisationen för den som skadats under sin anställning i utlandsstyrkan. Kontakt- personen skall stödja och vägleda den skadade (jfr prop. 1998/99:68 s. 21). Det är utredningens bedömning att en sådan kontaktperson skall utses för den som skadas under fullgörande av värnplikt eller civilplikt vid grundutbildning och repetitionsutbildning För den som skadas under värnplikten finns således en redan för uppgiften anpassad rehabiliteringsorganisation. För den som skadas under civilplikten förutsätter utredningens förslag att de myndigheter och kommuner på den civila sidan som svarar för utbildningen av de civilpliktiga anpassar den organisation för rehabilitering som finns för den anställda personalen till de nya uppgifterna. 15.4.4Begränsningar av rehabiliteringsansvaret i tiden Utredningens förslag: Rehabiliteringsansvaret för den som skadas vid fullgörande av värnplikt eller civilplikt under grundutbildning eller repetitionsutbildning skall bestå . Tiden skall dock kunna förlängas . Den som har det primära rehabiliteringsansvaret skall sam- arbeta med andra berörda myndigheter och samordna sina rehabiliteringsinsatser med eventuell annan arbetsgivares åtgär- der. Rehabiliteringsinsatserna enligt lagen om arbetsskadeförsäkring begränsas i princip till med hänsyn till reglerna om rehabiliteringspenning. Det finns vissa möjligheter till för- längning. Arbetsgivares rehabiliteringsansvar gäller dock så länge anställningen fortgår. Personskadeskyddet för totalförsvarspliktiga 405 Genom 8 och 9 §§ lagen om utlandsstyrkan inom Försvars- makten har Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar för anställda i utlandsstyrkan sträcks ut till och med möjlighet till förläng- ning . Tidsfristen börjar löpa från och med den tidpunkt då de faktiska rehabiliteringsåtgärderna kan inledas. Det innebär att Försvarsmaktens utredning av behovet av åtgärder kommer att genomföras innan tidsfristen börjar löpa. Enligt utred- ningens mening bör motsvarande regler gälla för totalförsvars- pliktiga vid fullgörande av grundutbildning eller repetitionsutbild- ning för värnplikt eller civilplikt. Vid sidan av FM och övriga utbildningsansvariga myndigheter och kommuner finns myndigheter och andra som har ansvar för rehabilitering av en skadad. När det gäller anställda i utlandsstyr- kan har Försvarsmakten ålagts att samarbeta med berörda myn- digheter, exempelvis med den allmänna och länsarbetsnämnden. Det är utredningens mening att ett motsva- rande krav på samverkan med berörda myndigheter kring rehabi- literingen bör ställas upp för Försvarsmakten och övriga utbild- ningsansvariga myndigheter och kommuner också för den som skadas under fullgörandet av grundutbildning och repetitions- utbildning för värnplikt eller civilplikt. I de fall den skadade har en annan arbetsgivare som därmed också har ansvar för rehabiliteringen, skall Försvarsmaktens m.fl. rehabiliteringsuppgifter samordnas med arbetsgivarens. En sådan regel om samordning av uppgifter gäller redan för Försvars- makten när det gäller anställda i utlandsstyrkan. Utredningens förslag: Anhöriga till den som skadas skall få ersättning för vissa kostnader från Försvarsmakten och de myndigheter eller kommuner som svarar för värnplikts- respek- tive civilpliktsutbildning. Försvarsmakten har i sin redovisning till regeringen ansett att de förslag som övervägdes av Utredningen om utlands- styrkan avseende stöd till anhöriga till skadade bör övervägas även för den värnpliktiga. Det gällde dels ersättning för kostnader som uppkommer då anhörigs medverkan är av särskild betydelse för den skadades rehabilitering, dels en mer schabloniserad anpassning av vissa ersättningar som de anhöriga kan få när 406 Personskadeskyddet för totalförsvarspliktiga SOU 2000:21 utomlands skadade flygs hem och dels skäligt bidrag till psykosocialt stöd i vissa fall. På grundval av de förslag Utredningen om utlandsstyrkan läm- nade (se SOU 1998:30) har ett särskilt anhörigstöd införts för denna grupp. Enligt 11 § lagen om utlandsstyrkan inom Försvars- makten kan således anhöriga till den som skadas få ersättning för vissa kostnader från Försvarsmakten. Syftet är att underlätta för anhöriga att engagera sig i rehabiliteringen av en skadad. Enligt dessa bestämmelser kan den anhörige få skälig ersättning för de kostnader som uppstår, t.ex. för ökade boendekostnader, kostna- der för barntillsyn, kostnader för resor till en plats där arbetsträ- ning eller andra rehabiliteringsinsatser äger rum. Bestämmelserna omfattar inte ersättning för utebliven arbetsinkomst. Det är också möjligt för en anhörig vid långvarig läkarvård att få ersättning för minst ett besök för sjukhusvistelsen. En sådan ersättning kan ges för resa, uppehälle och förlorad inkomst efter samma grunder som gäller i fråga om ersättning av allmänna medel till vittnen m.fl. regeln ger även utrymme för till att ge skä- ligt ekonomiskt bidrag till kostnader för psykosocialt stöd till anhöriga som Försvarsmakten inte själv kan tillhandahålla (prop. 1998/99:68 s. 22–23). redovisade regler om ersättning till anhöriga gäller inte för anställda i Försvarsmakten. Enligt utredningens mening bör ändå motsvarande ersättningsregler gälla för anhöriga till totalförsvars- pliktiga vid fullgörande av grundutbildning eller repetitionsutbild- ning för värnplikt eller civilplikt. Utredningens förslag: En riskgaranti införs för den som under fullgörande av grundutbildning eller repetitionsutbildning för värnplikt eller civilplikt ådrar sig svårare skador eller förolyckas. Staten lämnar inte någon riskgaranti för den som skadats under grundutbildning eller repetitionsutbildning för värnplikt eller civilplikt. Det gör däremot staten för anställda i utlands- styrkan som skadats under tjänstgöringen utomlands. Garantin gäller dock inte för skador som den anställde i utlandsstyrkan ådragit i , t.ex. under förberedelserna för avresan. Riskgarantin gäller inte heller för skador som inträffar utomlands Personskadeskyddet för totalförsvarspliktiga 407 under s.k. PFF-övningar som genomföras med stöd av lagen (1994:588) om utbildning för fredsfrämjande verksamhet. Däre- mot brukar regeringen regelmässigt besluta om att den gäller vid t.ex. minröjningsuppdrag i . Enligt 15–17 §§ förordningen (1999:569) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten, som trädde i kraft , lämnar staten en riskgaranti som är ett dödsfalls- och invaliditetskapital. Vid fullständig invaliditet betalas ersättning enligt riskgarantin ut med tjugotvå prisbasbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Vid annan invaliditet betalas ersättning ut med det lägre belopp som svarar mot invaliditetsgraden Vid dödsfall beta- las ersättning enligt riskgarantin ut med tjugotvå prisbasbelopp till dödsboet, om den avlidne efterlämnar arvingar som nämns i 2 kap. 1 och 2 §§ . Dessutom betalas ut tre prisbas- belopp till varje efterlevande barn som vid dödsfallet är under tju- goett år. Har ersättning tidigare betalats ut som ersättning vid invaliditet, skall ersättningen till dödsboet minskas med motsva- rande belopp. Enligt utredningens mening bör en motsvarande riskgaranti införas för den som under fullgörande av grundutbildning eller repetitionsutbildning för värnplikt eller civilplikt. skadas svårt eller förolyckas. Bestämmelserna om denna riskgaranti kan regle- ras i förordningen (1995:239) om förmåner till totalförsvarsplik- tiga. (se närmare utredningens författningsförslag). 16Påföljdsval och straffmätning för totalvägran För att pliktsystemet skall kunna upprätthållas måste det finnas fungerande och trovärdiga påföljder för underlåtenhet att fullgöra sådan tjänstgöring som omfattas av totalförsvarsplikten (prop. 1994/95:23 s. 52 f). tillämpas en mycket fast praxis när det gäller påföljdsval och straffmätning för s.k. total- vägran En ändrad utformning av pliktsystemet i riktning mot ett mer flexibelt system ger emellertid anledning att ta upp frågan om denna praxis bör ändras i något avseende. Det finns dock viktiga begränsningar. Regering och riksdag kan inte ändra praxis efter- som den utformas i domstol. Det som kan ändras är straffskalorna eller reglerna om påföljdsbestämning. Men reglerna är på detta område speciella. Det är i princip statsmakterna som genom reg- lerna om inkallelse till tjänstgöring som avgör hur en totalförsvarspliktig kan göra sig skyldig till vägransbrott. Enligt utredningens direktiv (dir. 1998:49) skall utredningen med utgångspunkt i utredningens överväganden när det gäller plikt- systemets utformning behandla frågan om hur vägran att fullgöra tjänstgöring bör bedömas i påföljdshänseende. Bland annat skall utredningen undersöka om de olika alternativen till fängelse i anstalt kan komma till användning i större utsträckning än såsom påföljd för totalvägran. En annan närliggande fråga som i detta sammanhang behöver övervägas gäller möjligheten att inte inkalla personer som tillhör ett visst religiöst samfund (dir. 1997:106). Bibel- och traktatsäll- skapet Vakttornet har i en skrivelse till regeringen anfört att med- lemmar i samfundet Jehovas vittnen inte har någonting emot att 410 Påföljdsval och straffmätning för totalvägran numera utföra någon form av samhällsnyttig tjänst i stället för värnplikt. Vad avses med begreppet totalvägrare? Begreppen totalvägrare och vapenvägrare är två begrepp som brukar användas om den som vägrar att fullgöra totalförvarsplikt. Med vapenvägrare avses den som vägrar fullgöra sådan plikt- tjänstgöring som är förenad med bruk av vapen. Med totalvägrare avses i allmänhet den som vägrar alla former av plikttjänstgöring inom totalförsvaret (se SOU 1992:139 s. 161), dvs. inte bara värnplikt utan också civilplikt och allmän tjänsteplikt. används begreppet totalvägrare oftare än begreppet vapenvägrare. Detta beror i hög grad på den ändring av prövningsförfarandet när det gäller rätten att fullgöra vapenfri tjänst som gjordes (prop. 1990/91:169, bet. 1990/91:FöU9, rskr. 1990/91:347). Änd- ringen innebar att praktiskt taget alla som vill vara vapenfria beviljas vapenfri tjänst (99,av de sökande). Förfarandet har oförändrat överförts till den nu gällande lagen om totalförsvars- plikt. Tre grupper av totalvägrare kan urskiljas Följande tre grupper av totalvägrare kan urskiljas. G Den som vägrar av ideella skäl. Han eller hon vill inte delta i totalförsvaret på något sätt och kan inte tänka sig att gör någon form av tjänstgöring som leder till krigsplacering inom det militära eller civila försvaret. G Den som vägrar av andra skäl, t.ex. på grund av studier, arbete (ekonomiska förhållanden) eller av andra personliga skäl (familjeförhållanden) etc. G Den som utan något uttalat skäl underlåter att inställa sig till tjänstgöring. Påföljdsval och straffmätning för totalvägran 411 Vilka förfaranden avses? Totalvägran är inte någon vedertagen brottsrubricering. Totalväg- ran ingår bland de förfaranden som sammanfattningsvis går under benämningen brott mot totalförsvarsplikten och som innefattar en vägran från den totalförsvarspliktige att fullgöra värnplikt, civil- plikt (grundutbildning/repetitionsutbildning) eller allmän tjänste- plikt och regleras i 10 kap. 2 § lagen om totalförsvarsplikt. För att förfarandet skall vara straffbart enligt lagrummet krävs dels att det sker med uppsåt, dels att det är ägnat att medföra avsevärt men för utbildningen eller tjänsten i övrigt. Två förfaranden inryms i brottet. Det ena är att den totalförsvarspliktige avviker eller uteblir från tjänstgöringen. Det andra är att den total- försvarspliktige vägrar eller underlåter att lyda en förmans eller annan chefs order eller på annat sätt åsidosätter vad som åligger honom eller henne. Straffet är satt till böter eller fängelse högst om brottet begås i fredstid. Begås det under höjd beredskap döms, om brottet medför avsevärt men för totalförsvaret eller annars är att anse som grovt, till fängelse i lägst och högst (10 kap. 3 § lagen om totalförsvarsplikt). För krigsmän1 gäller bestämmelserna i 21 kap. . I fråga om gränsdragningen mot vad som bör utgöra enbart di- sciplinförseelse gäller de riktlinjer departementschefen lämnade för rättstillämpningen i propositionen 1985/86:9 om lag om disciplinförseelser av krigsmän m.m. (prop. 1994/95:6 s. 197). Utgångspunkten är därvid att disciplinförfarandet skall vara det vanliga korrektionsmedlet när värnpliktiga i fredstid överskrider tjänsteföreskrifter. För sen ankomst, underlåtenhet att fullgöra givna order osv. skall därför i normalfallet föranleda disciplin- påföljd (se vidare avsnittet Disciplinärenden). Straffbestämmelsen är avsedd för de fall överträdelsen är så allvarlig att ett disciplin- förfarande framstår som otillräckligt. I lagtexten har detta ut- 1 Med krigsmän avses alla som är tjänstgöringsskyldiga vid försvarsmakten. Krigsmän är dessutom polismän, vissa särskilt förordnade skyddsvakter och skyddsområdesvakter, alla som annars vistas vid avdelningar av försvarsmakten samt medlemmar av den organiserade motståndsrörelsen (se närmare 21 kap. 3 § BrB). 412 Påföljdsval och straffmätning för totalvägran tryckts genom kravet att gärningen skall vara ägnad att medföra avsevärt men för utbildningen eller för tjänsten i övrigt. Hit räknas förutom de allvarligare rymnings- och lydnadsbrottssitua- tionerna också andra brott mot tjänsteföreskrifter. Som exempel härpå anges underlåtenhet att rätta sig efter beslut om åläggande av disciplinpåföljd (t.ex. utegångsförbud) särskilt om detta sker vid upprepade tillfällen. När det gäller gränsen mellan brott och disciplinförseelser vid olovlig utevaro anges att en frånvaro under en hel tjänstgöringsvecka som regel får anses ägnad att medföra avsevärt men för utbildningen eller för tjänsten i övrigt. Hänsyn bör också tas till bland annat beskaffenheten av tjänstgöringen i fråga, vilket i vissa fall kan föranleda att rekvisitet2 anses uppfyllt vid såväl en kortare som vid en längre tids utevaro. För att brott mot lydnadsplikten skall medföra straff anges som exempel vägran att delta i viktigare tillämpningsövningar.