sou · GOB321d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Det svenska påföljdssystemet innehåller böter, fängelse, villkorlig dom, skyddstillsyn och överlämnande till särskild vård (jfr 1 kap. 3 § BrB). Till skyddstillsyn och villkorlig dom kan knytas en föreskrift om samhällstjänst, vilket innebär att den dömde i stället för fängelse, om han eller hon samtycker, skall utföra ett oavlönat arbetet under minst 40 och högst . Villkorlig dom och skyddstillsyn kan även kombineras med böter. Skyddstillsyn kan också kombineras med fängelse högst eller föreskrifter om behandling s.k. kontraktsvård. För korta fängelsestraff finns en särskild verkställighetsform benämnd intensivövervakning med elektronisk kontroll. 424 Påföljdsval och straffmätning för totalvägran fängelsestraff avses i detta sammanhang högst tre månaders fängelse. Brottets straffvärde i fredstid Ett sätt att inom det nuvarande påföljdssystemet undvika fängelse är att göra brott mot totalförsvarsplikten till enbart ett bötesbrott. Enligt utredningens bedömning kan emellertid starkt ifrågasättas om detta är en tillräckligt ingripande påföljd vid totalvägran. Den som står i begrepp att göra sin första plikttjänstgöring saknar som regel egna inkomster. Visserligen är tanken bakom dagsbotsyste- met att bötesstraffet skall drabba alla lika genom att boten relate- ras till den enskildes inkomstförhållanden. Lägsta bot är 30 dagsböter á . För den som saknar egna inkomster kan det bli så att någon nära anförvant betalar det förhållandevis ringa bötesbelopp som i ett sådant fall skulle dömas ut. Straffets even- tuella avskräckande effekt skulle därmed helt försvinna. För den som skall göra repetitionsutbildning kan däremot ett bötesstraff bli förhållandevis kännbart och därmed också ha en avskräckande effekt. Det går emellertid inte att undvika att en sådan ordning kan kritiseras med utgångspunkt från att det går att köpa sig fri från plikttjänst. Många av vägransfallen beror bl.a. på att den totalförsvarspliktige har prioriterat studier och arbete eller dylikt. Utredningen har därför stannat för att fängelse även fortsättnings- vis skall ingå i straffskalan för brott mot totalförsvarsplikten. Utredningens bedömning är dock att den nuvarande fasta praxis som tillämpas vid vägransbrott är för sträng, bl.a. mot bak- grund av att endast en klar minoritet av de totalförsvarspliktiga männen som behöver göra plikttjänst. Införs även värnplikt för kvinnor, som utredningen föreslår, kommer andelen att vara . Enligt utredningen bör påföljden vid vägran i normalfallet kunna stanna vid fängelse . Brottets straffmaximum fängelse bör dock behållas av flera skäl. Det finns vägransförfaranden som har ett sådant straffvärde att det bör vara möjligt att döma ut ett förhållandevis långt fän- gelsestraff, exempelvis vid förfaranden som tar sig form av upp- vigling. Den säkerhetspolitiska situation i närområde kan ändras och därmed också behovet av antalet värn- och civilpliktiga. Avsikten är att skapa ett straffsystem som kan fun- gera i olika omvärldssituationer. Det är inte meningen att man vid varje förändring i omvärldsläget, av behovet av totalförsvars- pliktiga för personalförsörjningen m.m. skall behöva företa Påföljdsval och straffmätning för totalvägran 425 lagändring för att få ett adekvat straffsystem. Ett straffsystem som kan fungera väl i många olika lägen bör eftersträvas. Samhällstjänst som påföljd i stället för fängelse? utgör samhällstjänst ett perma- nent inslag i påföljdssystemet och har formen av en särskild före- skrift inte bara vid skyddstillsyn, som tidigare, utan också vid villkorlig dom. Det senare innebär att samhällstjänst kan komma i fråga såsom alternativ till ett fängelsestraff även när det saknas behov av att ställa den dömde under övervakning, dvs när denne inte kan befaras komma att göra sig skyldig till fortsatt brottslig- het. Som villkor för att domstolen skall få föreskriva samhälls- tjänst gäller att den tilltalade har lämnat sitt samtycke (se vidare regeringens proposition Vissa former för påföljdssystemet prop. 1997/98:96). En föreskrift om samhällstjänst innebär att den dömde åläggs att utföra oavlönat arbete , lägst 40 och högst . I domslutet skall anges hur långt fängelsestraff som skulle ha dömts ut, om fängelse i stället hade valts som påföljd (27 kap. 2 a § och 28 kap. 2 a § BrB). Antalet timmar bestäms av domstolen efter brottslighetens straffvärde. Minimiantalet motsvarar en månads alternativt fängelsestraff. Antalet timmar ökas sedan med 20 för varje ytterligare månads alternativt fängelsestraff , motsvarande elva månaders fängelse. I rättsfallet NJA 1992 s. 590 hade HD att pröva om det var möjligt att som påföljd vid vägran att fullgöra militär grundutbildning som alternativ till fängelse döma till skyddstillsyn med samhällstjänst. Enligt HD var bl.a. med hänsynen till den militära disciplinen inte möjligt att bestämma påföljden till samhällstjänst. HD har därefter i beslut i mål nr B 4401-99 inte funnit skäl att meddela prövningstillstånd i ett mål om brott mot totalför- svarsplikten. Enligt hovrättens domskäl finns det inte av hänsyn till den militära disciplinen och till intresset av att tjänstgörings- plikten inom totalförsvaret skall kunna upprätthållas med rimlig konsekvens och effektivitet skäl att överväga villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst som påföljd i stället för fängelse. Utredningen anser nuvarande praxis motiverad. Mot att använ- da samhällstjänst som ett alternativ till fängelse kan i huvudsak anföras att totalvägran i grunden är en vägran att utföra en form 426 Påföljdsval och straffmätning för totalvägran Att under sådana omständigheter döma till en annan form av samhällstjänst framstår inte som en konsekvent reaktion på brottet. I praktiken skulle det kunna innebära att 7,5 till 15 månaders plikttjänst ersätts med kanske på sin höjd 60 tim- mar samhällstjänst (Utredningen har i exemplet räknat med fän- gelse vid vägran). 16.7.5Intensivövervakning med elektronisk kontroll Utredningens bedömning: Intensivövervakning med elektro- nisk kontroll är en verkställighetsform av fängelse i anstalt. Genomförs utredningens förslag när det gäller påföljdsval och straffmätning vid totalvägran kommer det att bli möjligt för i stort sett alla som döms till fängelse för brottet att kunna få detta verkställt utom anstalt. Från har intensivövervakning med elektronisk kontroll införts som ett nytt permanent inslag i straffsystemet som verkställighetsform för korta fängelsestraff, högst . Intensivövervakning får inte användas vid fängelse enligt 28 kap. 3 § BrB (skyddstillsyn och fängelse). Intensivövervakning anses i princip vara lika ingripande som verkställighet i anstalt av ett kor- tare fängelsestraff. Avsikten är att de som uppfyller kraven i fråga om straffets längd skall kunna få det verkställt i form av intensivövervakning. Det grundläggande innehållet i intensivövervakningen innefattar ett krav på att den dömde skall uppehålla sig i sin bostad under tid då han inte fullgör en sysselsättningsplikt eller deltar i någon god- känd aktivitet och att han därvid fullständigt skall avhålla sig från alkohol och andra droger. Den som avtjänar ett fängelsestraff genom intensivöver- vakning måste därefter avhålla sig från brott som föranleder strängare straff än böter under för att på nytt komma i fråga för denna verkställighetsform Intensivövervakning med elektronisk kontroll är som sagts upplagd som en ren verkställighetsreglering. Det innebär att dom- stolarna skall välja och utmäta påföljder enligt vanliga regler, utan hänsyn till att korta fängelsestraff i vissa fall kan verkställas genom intensivövervakning. Påföljdsval och straffmätning för totalvägran 427 Formellt torde därmed ett kortare fängelsestraff för brott mot totalförsvarsplikten kunna verkställas genom intensivövervakning med elektronisk kontroll. HD har i NJA 1997 s. 862 uttalat att påföljden för brott mot totalförsvarsplikten bör bestämmas utan hänsyn till de möjligheter till alternativ verkställighet av korta fängelsestraff som tillskapats genom lagen (1994:451) om för- söksverksamhet med intensivövervakning med elektronisk kont- roll. Med uttalandet avses intet annat än att de möjligheter till verkställighet av korta fängelsestraff som öppnats genom den då gällande försökslagen saknar betydelse för frågan om en vägran att inställa sig till tjänstgöring grundad på i huvudsak andra skäl än ideologiskt betingande invändningar mot militär verksamhet skall medför en förändrad syn på fängelsestraffet som påföljd för brottet, dvs. att man skall döma till villkorlig dom och böter i stället för till ett kortare fängelsestraff.. För dem som vägrar att fullgöra sin plikttjänst för att i stället arbeta eller studera innebär en intensivövervakning sannolikt att den dömde kan arbeta eller studera under verkställigheten. Detta kan enligt utredningen framstå som om påföljden urholkas efter- som den dömde i de här fallen får behålla vinningen av brottet. Det ankommer emellertid inte på den myndighet som beslutar om verkställighet att göra sådana bedömningar vid prövningen av om fängelse skall verkställas i eller utom anstalt. 16.7.6Ingen ny inkallelse efter en vägran Utredningens förslag: Den som vägrat en gång bör inte kallas in på nytt, om han eller hon inte säger sig komma att fullgöra tjänstgöringen nästa gång. Enligt 10 kap. 8 § 1 lagen om totalförsvarsplikt får i särskilda fall besluta att en totalförsvarspliktig tills vidare inte skall inkallas till vänplikt eller civilplikt, om han eller hon vägrar eller underlåter att fullgöra vad som åligger honom eller henne eller avviker eller uteblir från tjänstgöringsstället och det kan antas att han eller hon inte kommer att fullgöra den värnplikt eller civilplikt som inskrivningen avser. Vägledande för tillämpningen av denna bestämmelse är enligt lagmotiven (prop. 1994/95:6 s. 199) den praxis som hade utvecklats vid prövning enligt 46 § värpliktslagen för de som fullgjorde värnplikt eller vapenfri tjänst. Enligt denna praxis krävdes för ett beslut att inte kalla in 428 Påföljdsval och straffmätning för totalvägran en värnpliktig till grundutbildning att han hade dömts till fängelse . Enligt då gällande påföljdspraxis dömde dom- stolarna till fängelse för den som vägrade . Detta är förklaringen till, som utredningen redogjort för, att ny inkallelse inte utfärdas för den som har dömts för vägran två gånger. För den som av ideella skäl vägrar är påföljden villkorlig dom och böter första gången och fängelse . För den som vägrar av andra skäl är påföljden fängelse första gången och fängelse . Genom denna praxis är det tänkt att tjänstgöringsplikten inom totalförsva- ret skall kunna upprätthållas med rimlig konsekvens och effektivitet. Enligt vad utredningen inhämtat är det bara ett fåtal av förstagångsvägrarna som kallas in på nytt av . Några krigsplaceras direkt på grund av sin civila kompetens, andra befrias från vidare tjänstgöringsskyldighet eller skrivs in i utbild- ningsreserven medan det för merparten överhuvud taget inte vid- tas någon åtgärd alls. I praktiken innebär detta att nästan ingen av de som har gjorts sig skyldiga till vägran kallas på nytt. Enligt 3 kap. 9 § lagen om totalförsvarsplikt får ändra ett inskrivningsbeslut. I lagen har inte angetts att några för- utsättningar skall vara uppfyllda för att ett inskrivningsbeslut skall få ändras. Men naturligtvis gäller att det måste ha framkommit något skäl till ändring av beslutet (prop. 1994/95:6 s. 171). Det förhållandet att den totalförsvarspliktige dömts för vägran är således inte något hinder i sig för att ändra ett inskriv- ningsbeslut. har i de ovan angivna fallen tillämpat bestämmelserna i 3 kap. 2 § lagen om totalförsvarsplikt som föreskriver att ur varje befattningsgrupp skall de som är bäst lämpade skrivas in för tjänstgöring. Den som efter inskrivning har vägrat att fullgöra vad som åligger honom eller henne har inte ansetts höra till de bäst lämpade. Utredningens ambition när det gäller det framtida inskriv- ningssystemet är att det skall bli möjligt att ta större hänsyn till frivilligheten10. Redan den nuvarande ordningen vid inskrivningen innebär att i den utsträckning det kan ske skall hänsyn tas till önskemål från den som skrivs in. De totalförsvarspliktigas moti- vation för plikttjänstgöringen måste enligt utredningens bedöm- ning få ökad betydelse vid uttagningen. Utredningen ser därför inga starkare skäl till att behålla den nuvarande ordningen med 10 Jfr nya tilläggsdirektiven (Dir. 1999:85). Påföljdsval och straffmätning för totalvägran 429 två inkallelser vid vägran. Utredningen menar att tjänstgörings- plikten inom totalförsvaret kan upprätthållas med rimlig kon- sekvens och effektivitet även om den som vägrar inte kallas in på nytt. Om han eller hon säger sig komma att fullgöra tjänst- göringen nästa gång bör dock som ny inkallelse ske. Utredningens bedömning: Genom utredningens lagförslag om att den som har dömts för vägran en gång inte skall kallas in på nytt ändras förutsättningarna för tillämpningen av lagrummet. Härigenom blir det utan att behöva ändra de materiella bestämmelserna i lagrummet möjligt att ändra nuvarande praxis i enlighet med utredningens tankegångar att påföljden vid vägran bör vara fängelse . Utredningen har i det föregående uttalat sig om brottets straff- värde och framhållit vikten av att av allmänpreventiva skäl kunna ingripa med en sträng påföljd trots att straffvärdet i sig inte är påtagligt högt, dvs. mindre än fängelse, men att de påföljder som domstolarna tillämpar framstår som alltför stränga. Utredningen föreslår dock inte någon ändring av de mate- riella straffbestämmelserna i 10 kap. 2 § lagen om totalförsvars- plikt. Den nuvarande straffskalan med böter eller fängelse i högst behålls. Det finns som utredningen sagt vägransför- faranden som är betydligt allvarligare än t.ex. en vägran på grund av ideella skäl. Utredningen har som exempel anfört uppvigling o.dyl. Det gör att straffmaximum inte bör sättas ned. Det behövs ett tillräckligt brett spann för att kunna täcka in de vägransförfa- randen som kan tänkas förekomma. till den praxis som utvecklats med fängelse som den nor- mala påföljden för en vägran skulle emellertid en ändring av straffbestämmelserna främst av pedagogiska skäl vara motiverad. Som bestämmelserna är avfattade ger de intryck av att böter är den påföljd som i första hand skall väljas vid ett vägransbrott och inte fängelse. kan konstateras att påföljden böter används endast vid förstagångsvägran på grund av ideella skäl. När nu utredningen föreslår som huvudregel att all vägran oavsett skäl i påföljdshänseende skall behandlas lika bör också i konsekvens härmed framgå av bestämmelserna att normal- påföljden är fängelse och att böter endast skall användas när 430 Påföljdsval och straffmätning för totalvägran vägransbrottet är ringa. Formellt sett skulle dock med bibehållen straffskala en sådan ändring av bestämmelserna innebära en straffskärpning. Utredningens avsikt är emellertid den motsatta, nämligen att åstadkomma en strafflindring i tillämpningen för s.k. totalvägran. Utredning har därför stannat för en annan lösning. Nuvarande påföljdspraxis och straffmätning bygger bl.a. på att den totalförsvarspliktige inkallas två gånger. Det är således i praktiken staten som ytterst avgör hur den totalför- svarspliktige kan göra sig skyldig till vägransbrott. I ett system där större hänsyn till frivilligheten skall tas bör emellertid enligt utredningen den nuvarande ordningen med två inkallelser slopas (se utredningens förslag till ändring av 10 kap. 8 § lagen om totalförsvarsplikt). En ändring från två inkallelser till en inkallelse innebär också ändrade förutsättningar för domstolarnas straffmät- ningen. Härigenom blir det möjligt att utan att ändra i de mate- riella bestämmelserna i 10 kap. 4 § lagen om totalförsvarsplikt få till stånd en ändring av nuvarande praxis i den riktning utred- ningen förordar. Enligt utredningen bör påföljden för s.k. total- vägran oavsett om den grundas på ideella skäl eller andra skäl vara fängelse . Detta innebär i sig inte någon formell straffskärpning. De konsekvenser förslaget får för praxis kan dock komma att uppfattas som skärpande för kategorin vägrar en gång och sedan fullgör tjänstgöringen efter en andra kallelse. För kategorin vägrar konsekvent kan förslaget komma att uppfattas som strafflindrande. 16.7.8Medlemmar i samfundet Jehovas vittnen Utredningens förslag: Det särskilda undantaget för medlem- mar i sekten vittnen att inte kallas till mönstring eller tjänstgöring slopas. gäller för medlemmar i sekten vittnen ett särskilt undantag. Efter en lagändring kallas inte sådana värnpliktiga till mönstring eller tjänstgöring, om de förklarar att de på grund av sitt medlemskap inte kommer att fullgöra vare sig värnplikt eller civilplikt. Detta regleras genom bestämmelserna i 10 kap. 8 § 2 lagen om totalförsvarsplikt och 7 kap. 3 § förord- ningen om totalförsvarsplikt (regeringens verkställighetsföreskrif- ter). Påföljdsval och straffmätning för totalvägran 431 Bibel- och traktatsällskapet Vakttornet har i en skrivelse till regeringen anfört att medlemmar i sekten vittnen inte har någonting emot att numera utföra någon form av samhällsnyttig tjänst i stället för värnplikt. Mot bakgrund av den ståndpunkt sektens medlemmar nu intagit till frågan om plikttjänstgöring finns det enligt utredningens mening inte längre skäl att behålla det särskilda undantaget för sektens medlemmar. I 10 kap. 8 § 2 anges visserligen inte vilka eller vilket religiöst samfund som undantaget skall gälla för. Men i regeringens verkställig- hetsföreskrifter sägs att det är sekten vittnen som avses. I motiven till 10 kap. 8 § 2 har regeringen också givit uttryck för att det inte är fråga om att utnyttja bestämmelsen för någon utvid- gning till andra religiösa samfund än Jehovas vittnen (prop. 1994/95:6 s. 200). Punkten 2 i 10 kap. 8 § fyller därmed inte längre någon funktion. Utredningen har i den här delen till uppdrag att utreda och lägga fram förslag till förändringar i lagen (1994:1811) om disciplin- ansvar inom totalförsvaret, m.m. i fråga om beslutanderätten i första instans samt avseende påföljderna för disciplinförseelser. I direktiven framhålls beträffande frågan om beslutanderätten i första instans, att kompanichefen har en stark ställning över de totalförsvarspliktiga. Detsamma kan sägas gälla för förbands- chefen. Detta i kombination med att man inom statsförvaltningen i övrigt alltmer övergår till personalansvarsnämnder är ett skäl att se över denna del av systemet. En fråga i sammanhanget är om det är lämpligt med olika system för fred och krig. Ställning måste också tas till hur man bör göra med utlandsstyrkans perso- nal, som befinner sig i en situation som kan sägas vara i viss mån krigsliknande. De disciplinpåföljder som tillämpas är desamma som tillämpats . har dock tjänstgöringsom- rådena för de totalförsvarspliktiga utökats, inte minst inom den civila delen av totalförsvaret. Enligt direktiven skall utredningen därför se över disciplinpåföljderna. 17.2Kort om bakgrunden till nuvarande ordning Den militära strafflagstiftningen genomgick genomgripande reformer . Brottspåföljderna och disciplin- medlen fick då i huvudsak den utformning som blev gällande fram till nästa lagreform . Regleringen återfanns i brotts- balken och i lagen (1973:18) om disciplinstraff för krigsmän. De militära straffen och disciplinmedlen var endast tillämpliga på den personal inom försvarsmakten som var krigsmän. män var enligt definition yrkesofficerare, reserv- officerare och anställda meniga vid försvarsmakten, kvinnor som genomgick utbildning för att få anställning som officerare, värn- pliktiga (dock inte de med vapenfri tjänst), hemvärnsmän och vissa andra personer med tjänstgöringsskyldighet inom försvar- smakten. Militära brottmål handlades vid allmän domstol eller - om påföljden bedömdes kunna stanna vid ett disciplinstraff och den misstänkte stod under militärt befäl - av en befattningshavare vid försvarsmakten. Disciplinstraffen var fritidsstraff (utegångsförbud ) och disciplinbot (löneavdrag i eller motsvarande betalning i pengar). För mindre förseelser kunde till- rättavisning ske istället för användandet av disciplinstraffet. Till- rättavisningsformerna bestod av varning, extratjänst, utegångsför- bud (i ) och landgångsförbud (i princip utegångs- förbud för den som var förlagd ombord på ett fartyg). För dem som hade vapenfri tjänst gällde ansvarsbestämmel- serna i lagen (1966:413) om vapenfri tjänst. Den som var vapenfri tjänstepliktig och som av försummelse, oförstånd eller oskicklighet åsidosatte vad som ålåg honom enligt reglemente, instruktion eller annan allmän bestämmelse, särskild föreskrift eller tjänstens beskaffenhet kunde dömas till böter. Ansvaret var sålunda straffrättsligt även för denna kategori tjänstepliktiga. Om brottet var att anse som ringa kunde tillrättavisning - i princip i samma former som för krigsmän enligt lagen om disciplinstraff för sådana - i stället användas. Genom lagreform togs det militära straffansvaret för såväl anställd personal som för värnpliktig personal bort ur . Detta innebar för den fast anställda personalen inom Försvarsmakten att samma regler - i fredstid - blev gällande för dem som de som tillämpas för övriga offentliga anställda, dvs. det arbetsrättsliga disciplinsystemet i den då gällande lagen (1976:600) om offentlig anställning (äldre ). För den värn- pliktiga personalens del innebar ändringen att disciplinansvars- frågorna fördes över till en ny särskild lag och att dessa rättssys- tematiskt kom att hänföras till förvaltningsrättens område istället för straffrättens. Den nya lagen (1986:644) om disciplinförseelser av krigsmän m.m. (LDK) reglerade inte den värnpliktiga perso- nalens straffansvar utan enbart det på förvaltningsrättens grund vilande disciplinansvaret. Huvuddelen av de gärningar som en värnpliktig kunde göra sig skyldig till i tjänsten avkriminalisera- des och ansågs följaktligen inte längre som brott. De disciplin- påföljder som kunde komma i fråga var varning, extratjänst, löne- avdrag och utegångsförbud. Frågan om disciplinansvar prövades som regel av den myndighet där den misstänkte tjänstgjorde. Myndighetschefen (förbandschef eller motsvarande) avgjorde ärendena men kunde i vissa fall delegera beslutanderätten till lägst kompanichef (eller motsvarande befattningshavare) under förutsättning att förfarandet inte kunde antas utgöra en brottslig gärning, att förseelsen erkänts samt att svårare påföljd än varning eller extratjänst eller utegångsförbud i inte var aktuell. Skyldighet att inhämta yttrande från auditör förelåg i de fall ären- det inte var sk. kompanichefsärende. För de vapenfria bestod dock de straffrättsliga ansvarsbestäm- melserna enligt lagen om vapenfri tjänst. I och med att det nya systemet med totalförsvarsplikt infördes ändrades också bestämmelserna om disciplinansvar för pliktper- sonal. Fr. o. m. regleras disciplinansvaret i lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m. (LDT). Den nya lagen bygger helt lag. Det som skett är till största delen tekniska anpassningar till det nya begreppet totalförsvarsplikt. Behov av översyn av disciplinansvarssyste- met ansågs inte föreligga vid lagstiftningsreformen. En väsentlig nyhet var dock att disciplinansvaret utsträcktes till att omfatta även dem som utan att vara krigsmän fullgör civilplikt enligt lagen om totalförsvarsplikt. (Vapenfri tjänstgöring regleras inte längre i en särskild lag.) Som en konsekvens härav har krigsman- nabegreppet i lagen ersatts av disciplinansvarig. Lagen om disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m. gäller enligt 1 § för 1.totalförsvarspliktiga de är skyldiga att fullgöra värnplikt eller civilplikt enligt lagen om totalförsvarsplikt, 2.dem som genomgår utbildning för att få militär anställning i Försvarsmakten, 3.hemvärnsmän de är tjänstgöringsskyldiga,