sou · GOB362d2 · 2001-01-01 00:00:00 — av tillgångarna som återstår sedan han tillgodogjort sig arvode och andra ersättningar. I konkurser som avslutas på annat sätt än enligt 14 kap. 10 § KL skall förvaltaren betala in kungörandeavgiften på ett särskilt i författ- ningen angivet postgirokonto. 2.6.2.3Kostnader för skriftliga kallelser och underrättelser till borgenärer under konkursen föreslog i sitt slutbetänkande att det skulle införas en möjlighet för tingsrätten att i vissa fall ersätta ett kungörelseför- farande med skriftliga underrättelser till berörda borgenärer om detta skulle kunna beräknas förbilliga informationen och det i övrigt framstod som lämpligt. I samband härmed behandlades också frågan om kostnads- ansvaret för de kallelser som kom att ersätta kungörelser. Detta ansvar borde enligt kommittén, på samma sätt som när det gäller kungörelsekost- naden, åvila konkursboet. Kostnaden föreslogs vid varje sådant tillfälle tas ut genom en schablonavgift, vars storlek skulle bestämmas av regeringen (se SOU 1983:24 s. 156 f. och 161). 1986/87:90 föreslogs när det gäller frågan om förutsättningarna för utbyte av kungörelse mot skriftliga underrättelser att ett sådan utbyte skulle ske om det i det särskilda fallet var möjligt. Rätten skulle kunna avstå från utbytet om det fanns anledning anta att kostnaden för tillkänna- givandet skulle bli lägre med kungörelse eller om kungörelse i övrigt var lämpligare (prop. 1986/87:90 s 167 f.). Såvitt avser kostnaden för under- rättelserna uttalades att ersättning borde utgå till staten för de kallelser och underrättelser som ersätter kungörelser och som alltid sänds med tjänste- brev. I annat fall skulle kostnaden liksom tidigare komma att betraktas som övriga domstolskostnader och betalas av staten. Den nya ordningen borde vidare gälla inte bara de skriftliga underrättelser till borgenären som enligt 15 kap. 2 § KL ersätter kungörelser utan också övriga skriftliga kallelser och underrättelser till borgenärer som rätten utfärdar i konkursen. Avgiftens storlek skulle det åvila regeringen eller den myndigheten rege- ringen föreslår att bestämma (nämnda prop. s 375). I betänkandet Ny konkurslag (SOU 1983:24 s. 157 f.) hade gjorts ett försök att beräkna kostnaden för utsändande av ett skriftligt meddelande baserad på principen om full kostnadstäckning. Kommittén kom därvid fram till en viss kostnad (för att sända ut en underrättelse) men uttal- ade att det inte utan vidare kunde antas att den totala kostnaden för informationen skulle bli den i exemplet framräknade kostnaden mul- tiplicerad med antalet adressater. Denna slutsats ledde bl.a. fram till att det överlämnades åt domstolen att göra en mer fri bedömning av kostnaderna för de två olika slagen av information dvs. kungörelse eller underrättelse. I en promemoria angående beräkning av kungörelse- och kallelseavgift i konkurs som upprättats av DV anknöt DV till den kostnadsberäkning som hade gjorts av 1983. Med en prisuppräkning till priser skulle kostnaden per underrättelse uppgå till . DV hade på grund av tidsbrist inte gjort någon undersök- ning av hur många underrättelser som skickades ut per konkurs men hade överslagsvis beräknat antalet till 10 stycken. Detta skulle innebära en kostnad på ca . DV ansåg därför att kallelseavgiften skulle fastställ- as till , vilket också skedde fr.o.m. . Avgiften har därefter höjts genom den nu gällande förordningen DVFS 1996:4 A:64 till . Det har inte varit möjligt att få någon särskild uppgift om storle- ken på intäkterna från kallelseavgiften. Dessa intäkter redovisas nämligen tillsammans med tillsynsavgiften som sammanlagt uppgick till . Det är svårt att uppskatta hur stor del av denna summa som här- rör från kallelseavgiften. Detta beror till viss del på att tillsynsavgiften inte tas ut i konkurser som skrivs av på grund av att tillgångarna inte räcker för att täcka konkurskostnaderna, medan kallelseavgift (och kungörandeav- gift) tas ut även i sådana konkurser i den mån det efter det att förvaltaren tagit ut arvode m.m. finns tillgångar över (jfr avsnitt 2.6.2.1). 2.6.3Kostnadsansvar enligt 14 kap. 3 § KL Konkurskostnaderna skall enligt 14 kap. 2 § KL utgå ur konkursboet fram- för andra skulder som boet har ådragit sig. Som konkurskostnader anses bl.a. kostnad för förvaltararvode (jfr avsnitt 2.5) och sådana kostnader för tillsyn, kungörelse och kallelse som behandlats i avsnitt 2.6.2. I den mån konkurskostnaderna inte kan tas ut ur boet skall de enligt 14 kap. 2 § KL betalas av staten. Detta gäller dock enbart i den mån annat inte följer av bestämmelserna om sökande borgenärs ansvar för kostnader enligt 14 kap. 3 § KL. Om en konkurs har uppstått på ansökan av annan borgenär än staten och om konkursen avskrivs enligt 10 kap. 1 § KL skall borgenären svara för de kostnader som inte kan tas ur boet, dock högst intill ett belopp om en tiondel av prisbasbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän för- säkring. Bestämmelser om sökande borgenärs betalningsansvar infördes genom ÄKL och innebar att en sökande borgenär ålades betalningsansvar för konkurskostnaderna i s.k. ursprungliga fattigkonkurser, dvs. konkurser där det vid konkursbeslutet funnits anledning anta att gäldenärens bo inte räcker till betalning av konkurskostnaderna och några borgenärer inte ställt säkerhet för dessa (185 § ÄKL). Regleringen (188 § första stycket ÄKL) hade sin grund i vilket intresse en sökande borgenär kunde antas ha av att få en gäldenär försatt i konkurs mot sitt bestridande trots att det fanns anledning anta att boet inte förslog till konkurskostnaderna. Det enda praktiska intresse som borgenären enligt lagmotiven kunde antas ha var att framtvinga en manifestationsed från gäldenären. Ett sådant intresse ansågs inte vara av den arten att kostnaderna för ett konkursförfarande borde drabba staten och dess företrädare. Det kunde därför inte anses obilligt att ålägga den borgenär på vars initiativ konkursen tillkommit att vidkännas kostnaderna för förfarandet, däri inbegripet gottgörelse till god man. En sådan bestämmelse antogs vidare kunna bidra till en minskning av antalet fattigkonkurser genom att en borgenär som visste med sig att han inte kunde vinna annat med konkursen än att chikanera gäldenären skulle låta bli att påkalla konkurs om han ställdes inför utsikten att få be- tala konkurskostnaderna (se NJA II 1921 s. 612 f.). I lagmotiven till ÄKL berördes också frågan om sökanden under alla förhållanden borde svara för kostnaderna, dvs. även om ett normalt kon- kursförfarande kom till stånd. Det ansågs dock rimligt att kräva att sökan- den på förhand kunde bedöma den ekonomiska risk som han iklädde sig genom ansökningen och att hans betalningsansvar inte ökade av det skälet att konkursdomaren oriktigt antog att det fanns tillgångar i boet. Bestämmelserna om ansvaret för konkurskostnaderna i fattigkonkurser blev emellertid föremål för kritik och ansågs vara otydliga genom att det av den dåvarande bestämmelsens ordalydelse närmast verkade som om sökande borgenär skulle stå för konkurskostnaderna även om det visade sig att dessa täcktes av boets tillgångar. I en sådan situation ansågs det emellertid inte finnas några skäl för varför borgenären – som ju bedömt gäldenärens konkursmässighet riktigt – skulle svara primärt framför boet för konkurskostnaderna. I betänkande Förenklad konkurs m.m. (SOU 1974:6) övervägdes på nytt frågan om borgenärs- ansvaret. Det förslag som lämnades innebar att konkurskostnaderna alltid i första hand skulle utgå ur boet så långt detta räcker. Denna ordning skulle tillämpas oavsett om konkursen uppstått på gäldenärens egen eller en bor- genärs ansökan. Med konkurskostnader avsågs inte bara arvode och kost- nadsersättningar utan även annan kostnad för förfarandet, t.ex. kon- kurskungörelsen. Om konkursboets tillgångar inte skulle räcka för att be- tala kostnaderna och konkursen tillkommit på gäldenärens egen begäran fanns inte någon annan lösning än att låta statsverket träda in. Även i kon- kurs som har uppstått efter ansökan av borgenär borde staten i sista hand svara för att konkurskostnaderna kan infrias. En konkurs tillgodoser i regel även ett allmänt intresse. En sanering kommer till stånd och frågan huru- vida gäldenärsbrott har begåtts blir belyst osv. Staten har vidare också betydande fordringsanspråk i konkurser (SOU 1974:6 s. 100 f.). När det gällde konkurssökande borgenärs ansvar övervägde om sökande borgenär helt borde befrias från kostnads- ansvaret. Som skäl härför påpekade kommittén att den omständigheten att tillgångarna i boet inte räcker för att betala kostnaderna inte behöver bety- da att borgenären varit ute efter att chikanera gäldenären. Konkursen till- godoser även i dessa fall i allmänhet också övriga borgenärers intressen och innebär en för det allmänna önskvärd sanering. Ur ekonomisk synvin- kel innebar det kostnadsansvar som åläggs borgenären inte någon större ekonomisk vinst eftersom de flesta konkursansökningar gjordes av staten eller av gäldenären själv. Kommittén ansåg emellertid trots detta inte att man borde gå så långt som att avskaffa borgenärens ansvar för kostna- derna. Fältet skulle då bli fritt för konkurser som inte tjänar något me- ningsfullt syfte. Ansvaret borde dock enligt kommittén inte sträcka sig längre än till sådana fall då konkursen avskrivits efter att ha handlagts som förenklad konkurs och konkursboet inte räcker till att betala kostnaderna. Genom den begränsningen uppnåddes en överensstämmelse med de dittills gällande reglerna om borgenärsansvaret vid fattigkonkurs. Med hänsyn till att konkursen inte tillgodoser endast sökandens intresse och till att kostnadernas storlek någorlunda borde kunna förutses ansåg kommittén att ansvaret borde begränsas. Det högsta belopp som borgenä- ren borde betala kunde enligt kommittén begränsas till en tiondel av bas- beloppet enligt lagen om allmän försäkring (SOU 1974:6 s. 101 f.). Departementschefen anslöt sig i prop. 1975/76:210 i allt väsentligt till kommitténs förslag. Härvid uttalades att de kostnader som det är fråga om i regel inte uppgick till några större belopp (400 – i ursprungliga fattigkonkurser och i övriga fall något större). Kommittén hade inte funnit det lämpligt att formellt undanta staten som sökande borgenär från det nu diskuterade borgenärsansvaret. Departementschefen menade emellertid att man nu borde ta steget fullt ut och låta de nu åsyftade reglerna om borge- närs kostnadsansvar gälla bara enskild borgenärs ansvar. För statens del borde det vara tillräckligt att klargöra att staten alltid i sista hand träder in som ansvarig för konkurskostnaderna (prop. 1975/76:210 s. 177). Trots att prop. 1975/76:210 avslogs av , kom förslagen i pro- positionen såvitt gäller sökande borgenärs betalningsansvar att leda till lagstiftning genom delbetänkande (SOU 1977:29) och den därpå grundade, sedermera av antagna, prop. 1978/79:105. (SOU 1977:29 s. 251) och departementschefen (prop. 1978/79:105 s. 233 f.) anslöt sig helt till de förslag som redovisats i den tidigare propositionen. Den nu diskuterade regeln om sökande borgenärs betalningsansvar trädde i kraft och togs in i 188 § första stycket ÄKL och sedermera även i KL. Ikraftträdandet av KL innebar bl.a. att de olika handläggningsformerna för ordinär och mindre konkurs slogs samman till en enhetlig handläggningsform (se avsnitt 2.2.3). Detta inverkade på frå- gan om borgenärs ansvar för konkurskostnader på så sätt att skiljelinjen mellan ordinär konkurs och mindre konkurs inte längre kunde användas för uppdelning av avskrivningsfallen. Enligt de dittills gällande reglerna var borgenären alltid befriad från kostnadsansvar om konkursen från bör- jan handlades som en ordinär konkurs. Detta gällde även om det senare skulle visa sig att tillgångarna inte räckte för att betala konkurs- kostnaderna. Å andra sidan hade borgenären en skyldighet att i begränsad omfattning svara för konkurskostnaderna i de fall konkurser från början handlades som en mindre konkurs för att den var av enkel beskaffenhet, om det senare skulle visa sig att tillgångarna inte räckte för att betala kon- kurskostnaderna, trots att detta inte kunde förutses då konkursen inleddes. 1986/87:90 (s. 377) uttalas att det egentligen saknas anledning att låta den omständigheten att konkursdomaren beslutar om ordinär konkurs vara avgörande för borgenärens kostnadsansvar. I stället ålades annan sö- kande borgenär än staten en generell skyldighet att i den utsträckning som boet inte förmår bära konkurskostnaderna, betala dessa intill ett visst hög- sta belopp, om konkursen avskrivs på grund av otillräckliga tillgångar en- ligt 10 kap. 1 § KL. I övrigt överensstämde den bestämmelse som fr.o.m. trädde i kraft – och som alltjämt gäller – med den reg- lering som tidigare fanns i 188 § första stycket andra – femte meningen ÄKL. 2.6.4Andra kostnader i samband med konkurs Som framhållits inledningsvis är konkurshanteringen även förknippad med andra kostnader för staten än de kostnader som följer av statens slutliga ansvar för konkurskostnader i KL:s mening. Tingsrättens administrations- kostnader (löner, lokal m.m.) för konkursärenden uppgick till . Motsvarande kostnad var , , och för /96 (18 månader) . Härtill kommer även kostnad för behandlingen av konkursärenden i överrätt. Des- sa administrationskostnader finansieras genom skattemedel och är alltså, till skillnad från statens tillsynskostnad, inte att betrakta som en konkur- skostnad. Ytterligare en tillsynskostnad, som inte inräknats i den tillsynskost- nad som enligt vad som redovisats i avsnitt 2.6.2.1 utgör konkurskostnad, är kostnaden för den förvaring av gäldenärens räkenskapshandlingar m.m. som enligt 7 kap. 22 § KL skall ombesörjas av TSM, om förvaltaren inte anser att han bör bevara dem och om materialet inte kan återställas till gäldenären. Denna kostnad, som uppgick till , belastar förslagsanslaget Förrättningskostnader och disponeras av KFM. I avsnitt 2.6.4.2 kommer de nuvarande bestämmelserna om förvaring av gäldenä- rens räkenskapshandlingar att behandlas närmare. 2.6.4.1Ansökningsavgift i samband med konkursansökan Kostnaderna för domstolarnas administration när det gäller handläggning av konkurser finansieras till största delen av skattemedel. En viss del av kostnaden finansieras emellertid, på samma sätt som domstolarnas verk- samhet i övrigt, av en ansökningsavgift som tas ut samband med kon- kursansökan. Bestämmelser härom ges i förordningen (1987:452) om av- gifter vid de allmänna domstolarna. Ansökningsavgift skall betalas av den som anhängiggör en konkursan- sökan. Befriad från skyldighet att betala avgift är emellertid den som an- söker om att själv få bli försatt i konkurs. Ansökningsavgiften uppgår se- dan till . Vid införandet av konkurslag fanns bestämmelser om avgift vid ansökan om konkurs i form av stämpelavgift i förordningen (1914:383) angående stämpelavgiften och i form av expeditionslösen i förordningen (1883:64) angående expeditionslösen. Stämpelavgiften var, i vart fall såvitt gäller enskilda handlingar, att behandla som skatt, medan syftet bakom lösen i stället var att den som påkallade offentlig myndighets bistånd skulle bidra till förvaltningskostnaderna. Genom införandet av stämpelskattelagen (1964:308) samlades bestämmelser om stämpel på enskilda handlingar i en lag, medan bestämmelser om stämpel på offent- liga handlingar och lösen reglerades i expeditionskungörelsen (1964:618). När det gällde storleken av lösenavgiften och frågan om grunderna för hur denna skulle beräknas ansåg den särskilt tillkallade utredningsmannen (SOU 1961:37 Stämpel- och expeditionsavgifter) att det var uteslutet att göra någon beräkning av statsverkets verkliga kostnader om det därvid skulle tas hänsyn till de allmänna kostnaderna för den berörda myndighe- ten. I stället skulle graderingen göras mer schabloniserad. I propositionen med förslag till stämpelskattelag uttalade departementschefen att själv- kostnadsprincipen skulle vara vägledande såtillvida att avgifterna inte i något fall fick överstiga statsverkets självkostnader för expeditionen (prop 1964:75 s. 312). gav regeringen i uppdrag åt en särskild utredare att se över bl.a. reglerna om stämpelskatt och expeditionsavgift. Utredningen, som antog namnet , redovisade sina förslag bl.a. i delbetänkandet Avgifter vid tingsrätt m.m. (Ds B 1980:7). Enligt direkti- ven skulle översynen i första hand syfta till ett förenklat och mer lättöver- skådligt system. Behovet av förenklingar ansågs särskilt påtagligt i fråga om expeditionsavgifterna. I betänkandet lämnades förslag till en särskild förordning som tar upp de avgiftsregler som avser tingsrätterna. Av direk- tiven framgick också att utredningens översyn av avgiftslistan skulle byg- ga på självkostnadsprincipen. Utredningen skulle förutom grövre schablo- ner överväga om prestationer för vilka expeditionsavgifter nu tas ut i stället kan beläggas med kostnadstäckande avgifter av det slag som nume- ra tillämpas vid en rad statliga myndigheter. I sina överväganden konstaterade att ett be- slut som innebär att kostnaderna i en verksamhet helt eller till viss del skall täckas av avgifter innebär att ett ekonomiskt mål läggs fast för verk- samheten. Frågan om kostnadstäckning blir härigenom föremål för beslut på den politiska nivån där olika intressen kan vägas mot varandra. Den myndighet som har ansvaret för verksamheten får en klar utgångspunkt för sin ekonomiska uppföljning. Den som konfronteras med en avgift får vida- re en motivering till avgiftens höjd. Utredningen konstaterade också att frågan om avgiftspliktens omfattning i de allmänna domstolarna tidigare hade behandlats av Stämpelutredning men att något klart ekono- miskt mål inte hade formulerats (Ds B 1980:7 s. 142). När det gällde frågan om att formulera ett ekonomiskt mål för verk- samheten vid domstolarna framhöll att de stats- finansiella aspekterna och önskemålet om ett rättvist kostnadsansvar måste vägas mot argument som hänger samman med den särskilda karaktär som verksamheten vid domstol har. I en del fall utesluter denna avgiftsfinansie- ring. Vidare anfördes (Ds B 1980:7 s 143): En generell invändning som ibland förs fram mot avgiftsbeläggning av sam- hällets prestationer är att en verksamhet i första hand kommit till för det all- männas bästa och inte primärt för att betjäna den som anlitar verksamheten. Detta argument har dock i en rad fall inte ansetts utgöra något hinder mot statsmakternas beslut om avgiftsbeläggning. Sålunda belastar kostnaderna för en rad av samhällets kontrollfunktioner de kollektiv som på ett eller annat sätt föranleder kontrollen. Någon värdering av hur stor samhällets nytta av kon- trollverksamheten är i förhållande till avgiftsbetalarnas har inte gjorts. Stats- makterna har i stället bedömt det som rimligt att de som föranleder verksam- heten helt får täcka kostnaderna för denna med avgifter, även om verksamheten också är av betydande värde för samhället. Mot denna bakgrund lämnade utredningen förslag till vilka ekonomiska mål som borde gälla för de olika verksamheter som förekommer vid dom- stolarnas målenheter och vid inskrivningsmyndigheter. En utgångspunkt var därvid att avgift vid tingsrätterna skulle tas ut som avgift för olika be- gärda åtgärder och inte för den utgående handlingen i sig eller för registre- ring eller prövning av en ansökan. De ekonomiska målen innebar alltså att hela eller delar av självkostnaden för olika mål och ärenden skulle täckas av avgifterna. När det gäller verksamheten vid en målenhet delade utred- ningen upp denna i olika grupper. Beträffande gruppen lagsökningar och betalningsföreläggande gjordes en beräkning av självkostnaden för hand- läggningen av dessa mål. På grundval av denna beräkning föreslogs en ansökningsavgift. Utredningen ansåg att principen om full kostnadstäck- ning här borde gälla som ekonomiskt mål. Motsvarande ekonomiska mål föreslogs emellertid inte när det gäller övriga dispositiva tvistemål (FT- mål och ordinära tvistemål) och inte heller i de indispositiva tvistemålen. När det gäller konkurs- och ackordsärenden konstaterade utredningen att konkurskostnaderna bestod i konkursdomarens och förvaltarens utlägg för boets räkning, förvaltarens arvodesfordran och en tillsynsavgift enligt förordningen (1979:9872) om tillsynsavgift i konkurs. Det hade beräknats att av alla konkurser skulle komma att handläggas som mindre konkurs (enligt de regler som hade trätt i kraft ) och att konkurskostnaderna i dessa konkurser i allmänhet helt eller delvis skulle till övervägande del stanna på statsverket. Utredningen framhöll att det skulle kunna övervägas att ålägga konkursboet ansvar också för kost- naderna vid konkursdomstolen. Utredningen valde dock att inte lämna ett sådant förslag, bl.a. eftersom detta skulle förutsätta att avgiften i det en- skilda fallet beräknades på grundval av det arbete som utförts av dom- stolen. Utredningen förordade i stället att en avgift skulle tas ut i konkurs- ärenden på samma sätt som övriga avgifter i förordningen om avgifter vid tingsrätt. Ingen beräkning hade dock gjorts av självkostnaden. I ordinära konkurser föreslogs den schablonavgift som hade föreslagits beträffande vanliga tvistemål. När det gällde mindre konkurser föreslog utredningen att någon avgift inte skulle tas ut. Utredningens förslag om att fastställa ekonomiska mål för delar av verksamheten vid tingsrätt fick emellertid inte gehör hos regeringen. Även om det hade skett avgiftshöjningar som innebar att av- gifterna i vissa delar låg på en nivå som överensstämde med utredningens förslag förklarade chefen för att han inte var beredd att föreslå att ekonomiska mål sattes upp för verksamheten. I stället borde schablonmässiga avgifter tas ut vilka, på samma sätt som fram till den tidpunkten, skulle fastställas av regeringen med den begränsningen att avgifterna inte fick sättas högre än kostnaderna (prop. 1981/82:31 s. 9 f.). Förslagen i propositionen ledde bl.a. till ändringar i expeditionskungörel- sen som innebar att avgiften för ansökan om konkurs fr.o.m. bestämdes till . förslag om en särskild förordning om av- gifter vid tingsrätt ledde emellertid till införandet av för- ordningen (1987:452) om avgifter vid de allmänna domstolarna. Ansök- ningsavgiften i konkurs sattes i denna förordning till . Avgiften höj- des därefter 1996 så att den fr.o.m. det året uppgår till . 2.6.4.2Förvaring av gäldenärens räkenskapsmaterial m.m. I 7 kap. 22 § KL regleras den situationen att gäldenären efter konkursens avslutande inte kan ta hand om räkenskapsmaterialet eller andra hand- lingar rörande boet. Orsaken till detta kan t.ex. vara att gäldenären varit en juridisk person som upplösts genom konkursen eller att gäldenären är oanträffbar. Av regeln framgår att det ankommer på förvaltaren att avgöra om materialet skall förvaras hos TSM eller om det är lämpligare att förva- ring sker hos förvaltaren. Beroende av valet kommer ansvaret för förva- ringskostnaderna att utfalla olika. Om TSM bevarar materialet svarar stat- en för finansieringen och om förvaltaren väljer att själv fortsätta bevaran- det måste han avsätta medel ur konkursboet för förvaringskostnaderna. I sist nämnda fall kommer borgenärerna att finansiera förvaringen genom minskad utdelning i konkursen. Med utgångspunkt i förarbetena till 1979 och reformer (SOU 1977:29, prop. 1978/79:105 och prop. 1986/87:90), rap- port Översyn av vissa konkursrättsliga föreskrifter, 1992:2 (se avsnitt 4.2.4), fördjupade anslagsframställning för åren 1997 – 1999 för skatteförvaltningen och exekutionsväsendet, bil 1 (se av- snitt 4.2.5), Konkursförvaltarkollegiernas Förenings skrift Synpunkter på det obeståndsrättsliga regelsystemet (se avsnitt 4.3.7), Översyn av redo- visningslagstiftningen (SOU 1996:157) och prop. 1998/99:130 samt syn- punkter som framförts av företrädare för åklagar- och skatteväsendet, föl- jer nedan en beskrivning av bakgrunden till nuvarande förhållanden lik- som en kortfattad framställning av reformönskemålen (se vidare under ovan angivna avsnitt).