sou · GOB342 · 2001-01-01 00:00:00 — Med barnmisshandel avses i denna studie att ett barn har blivit misshandlad av en för offret bekant man eller kvinna . Offer och gärningsman räknas som bekanta i de fall de är bekanta med varandra mer än till namn eller utseende.1 Utgångspunkten för datama- terialet är de barnmisshandelsbrott som anmäldes åren 1990/1991 re- spektive 1996/1997. Datamaterialet för åren 1996/1997 består av 2 058 fall där det finns en skäligen misstänkt gärningsman, medan materialet för åren 1990/1991 med motsvarande begränsning består av 1299 fall. Materialen innehåller uppgifter om gärningsmannen (kön, ålder och födelseland), brottet (offrets ålderskategori, om brottet skett utomhus eller inomhus och om misshandeln varit grov eller annan), samt datum för polisanmälan, datum för åklagarinträde, datum då förundersökning- en redovisas för åklagare, datum då åklagaren fattar beslut och vilken grund beslutet fattats på. Analyserna har även kompletterats med ett mindre antal intervjuer med polisutredare och åklagare som utrett barnmisshandel i . Antalet fall i undersökningen är tillsammans betydligt färre än de officiella siffrorna för polisanmäld barnmisshandel. Detta beror i hu- vudsak på tre saker: (1) I den officiella statistiken ingår även gärnings- män , bråk mellan ungdomar under skoltid står för en stor del av den kraftiga ökningen av misshandel mot barn första hälft. (2) Den officiella statistiken innehåller samt- liga polisanmälda fall av barnmisshandel (alltså även de fall där ingen skäligen misstänkt gärningsman finns). (3) Materialet för denna studie 1 Även de fall där offret själv tagit aktiv kontakt med gärningsmannen eller gemensamt med denne åkt bil, gått till bostad eller annat mål räknas som bekant med offret. Se SCB (1994) Kodning av brott. har lagts upp så att det för varje fall endast finns en gärningsman. Om ett barn har blivit misshandlad av två gärningsmän och händelsen är anmäld vid ett och samma tillfälle (en anmälan) räknas den som två fall. Om en gärningsman är misstänkt för flera brott och dessa har an- mälts vid ett och samma tillfälle, räknas dessa händelser som ett fall. Således finns maximalt en handläggningstid per anmälan och gär- ningsman. Grov misshandel (3 kap. 6 § i ) är betydligt mer ovanligt än annan misshandel (3 kap. 6 § i ). De grova brotten utgör , dvs. 95 fall av totalt 2058. Det vanligaste är att brottet begåtts inomhus (). Våld mot barn mellan utgör av fallen. Fördelning inom olika brottstyper för polisanmälda fall av barnmisshandel och 1997. Antal brott/anmälan Gärningsmannen är oftast en man ().2 Majoriteten () befinner sig i en ålder kring medelåldern för befolkning (), alltså i de åldrar tyngdpunkten för föräldrar med barn lig- ger. Vanligast är att gärningsmannen är svensk. Drygt en tredjedel är födda utomlands. Av gärningsmännen med utländsk härkomst kommer från (av samtliga).3 Knappt var tredje anmält fall () har lett till att gärningsmannen kan sägas vara bunden till brottet, det vill säga ärendet har lett till åtal, att strafföreläggande har utfärdats och godkänts eller att åtalsunder- 2Andelen kvinnor är dock högre för barnmisshandel () än för våldsbrott (Brb 3:1-3, 3:5 och 3:6) generellt (). 3Till räknas , , , , , , , och . låtelse har meddelats.4 I av fallen har åklagaren beslutat att väcka åtal. Påfallande ofta (av fallen) har brott ej gått att styrka. Endast 40 fall () har lagts ned på grund av att gärningen ej betraktats som ett brott eller den misstänkte befunnits oskyldig. 114 fall () har lagts ner av annan anledning. Andel fall som lett till att en gärningsman bundits till brottet är något mindre 1996/1997 jämfört med /1991 då detta skedde i drygt vart tredje fall och resulterade i att åklaga- ren väckte åtal. Med handläggningstiden avses tiden från det datum brottet polisan- mälts till det datum då åklagaren fattar beslut. Den totala handlägg- ningstiden (T) består emellertid av flera deltider där polis och åklagare kan sägas vara ansvariga för olika delar. Deltiderna bygger på fyra datum: Datum för polisanmälan, datum för åklagarinträde, datum för redovisning för åklagare samt datum då åklagaren fattar beslut Väntetiden (V). Tiden från anmälningsdatum till datum för åklagar- inträde används som ett mått på hur länge ett ärende har legat och vän- tat på att en förundersökningsledare utses.5 Förundersökningstiden (F). Tiden från datum för åklagarinträde till datum för redovisning för åklagare kan sägas mäta hur det tagit för polisen att utreda brottet, det vill säga bedriva förundersökningen. Tid för åklagarbeslut (Å). Tiden från datum för redovisning för åklagare till det datum då åklagaren fattar beslut mäter hur det har tagit för åklagaren att fatta beslut (åklagarbeslut). Medan väntetiden och tiden för förundersökning främst påverkas av polisens arbetsmetoder och resurser samt omständigheter kring brottet, torde tiden för åklagarbeslut påverkas av resurser, belastning och arbetsmetoder inom åklagarväsendet. Den genomsnittliga handläggningstiden i riket och genomsnittet för deltiderna, som presenteras löpande i texten i form av medelvärden, baseras på de 1351 fall som har uppgifter om samtliga deltider (av fallen). I 707 fall () saknas uppgifter om datum för åklagarinträde och/eller datum för redovisning för åklagare varför deltiderna för dessa 4Beslut om åtalsunderlåtelse med stöd av RB 20:7 samt RB 23:4a med hänvisning till RB 20:7 är mest frekvent. 5Att åklagarinträde inte skett betyder inte nödvändigtvis att ärendet bara legat på ett bord och väntat. Polisen kan ha arbetat med ärendet innan åklagaren har trätt in. Även om väntetiden definierad på detta sätt därmed inte exakt avspeglar tiden tills förundersökningen tar sin början, torde den ändå utgöra ett bra mått tills ärendet på ett mer avgörande sätt börjar utredas. En förundersökning som avser brott mot kap 3 och 4 i med ett offer under skall ledas av åklagare. I materialet har förundersökningsledaren i 9 fall av 10 varit en åklagare. fall inte går att beräkna. I sambandsanalyser och tabeller för länsskill- nader baseras dock den genomsnittliga handläggningstiden och de genomsnittliga deltiderna på maximalt antal fall där uppgift för aktuell deltid finns. Vissa variationer för de genomsnittliga handläggnings- tiderna och deltiderna förekommer således. I genomsnitt (för hela riket) tar det att handlägga ett fall av barnmisshandel (1996/1997). åren 1990/1991 var . Handläggningen av barnmisshandelsfall gick alltså ungefär en månad snabbare . Den genomsnittliga handlägg- ningstiden för barnmisshandelsfall /1997 kan också jämföras med genomsnittet för samtliga misshandelsfall med skäligen misstänkt gär- ningsman . I genomsnitt tog det drygt tre och en halv månad () från det att ett fall av misshandel (Brb 3:5 och 3:6) anmäldes till polisen till det att åklagaren fattade beslut. Genomsnittet för samtliga brott var något lägre ().6 Handläggningstiden för ett barnmisshandelsfall är således i genomsnitt längre än för misshandelsfall generellt. Studien visar att det i barnmisshandelsärendena endast föreligger måttliga skillnader i den totala handläggningstiden (T) beroende på brottets art. Olikheter i gärningsmannens kön, ålder och födelseland genererar inga skillnader, varken för handläggningstiden totalt sett eller deltiderna. De största skillnaderna framkommer i den genomsnittliga väntetiden (V) beroende på om brottet bedömts som grovt eller ej. Skillnaderna i väntetid beror på att de grövre fallen ges högre prioritet, vilket medför att en åklagare snabbare utses. Att brottets art i stort sett saknar betydelse för handläggningstiderna har också i viss mån be- kräftas av intervjuer. Intervjuade polisutredare upplever inte att brottets egenskaper har någon avgörande betydelse för om en utredning går fort eller långsamt. Det man ser som ett problem är att ärendena ligger för länge (lång väntetid) innan förundersökningen påbörjas. När den väl har påbörjats anser man att arbetet går ganska fort. visar materialet (tabell 2) att väntetiden endast utgör av den totala handläggningstiden /1997. Förundersökningen är de facto den deltid som utgör störst del av tiden (). 6 Uppgifterna (som baseras för samtliga misshandelsfall oavsett offrets ålder) är framtagna av Riksåklagaren, men korrigerade utifrån att materialet i denna studie endast omfattar de fall som haft en handläggningstid eller kortare. Riksgenomsnitt i handläggningstid och deltider för där datum för beräkning av samtliga deltider funnits tillgängliga 1996/1997 respektive 1990/1991. Väntetid (V) Förundersökningstid (F) Åklagarbeslut (Å) Väntetid (V) Förundersökningstid (F) Åklagarbeslut (Å) Väntetiden utgör en relativt liten del av den totala handläggningstiden. Trots att det naturligtvis alltid är angeläget att korta ned denna, är inte vinsterna med detta så stora sett till den totala handläggningstiden. Man måste också vara medveten om att en förkortning av väntetiderna handlar om en ökad prioritering på dessa brott. Jämförelser med hand- läggningstider vid barnmisshandel åren 1990/1991 visar att priorite- ringen av barnmisshandelsbrott ökat, väntetiderna har kortats ned . Skillnader mellan olika länspolismyndigheter Skillnaderna i handläggningstiden (T) mellan de olika länspolismyn- digheterna är stora (tabell 3). Kortast genomsnittlig handläggningstid har och län. har längst handlägg- ningstider (per fall) tätt följt av och och (179 resp ). Anmärkningsvärt är att , med tredje största stad, en re- lativt hög brottslighet totalt och många fall av barnmisshandel, har för- hållandevis korta handläggningstider ().7 Generellt finns en tendens till att handläggningstiderna är längre ju högre tätortsgrad länet har. 7 Det ska även noteras att har ett fall med en handläggningstid , något som påverkar medelvärdet kraftigt eftersom länet /1997 endast har haft 19 fall av barnmisshandel. Om man räknar bort det fallet får en genomsnittlig handläggningstid . Genomsnittlig handläggningstid (T) för polisanmälda fall av barnmisshandel vid länspolismyndigheterna 1996/1997. Rang- ordnat efter genomsnittlig handläggningstid. Ett ärende ligger i genomsnitt hos polisen innan en åklagare utses som förundersökningsledare.8 Polismyndigheter med hög belast- ning (i form av anmälda fall av barnmisshandel) tenderar att ha genom- snittligt längre väntetider (V). Detta resultat tyder på att det kan finnas tidsmässiga vinster i att se över fördelningen av landets resurser för att utreda barnmisshandel. Dessa utredningar fordrar ofta en viss special- kompetens, varför det i tidshänseende skulle vara fördelaktigt att för- dela landets totala resurs av kompetens proportionellt mot länsmyndig- heternas belastning vad gäller barnmisshandel. 8 1990/1991 var väntetiden (V) . delning skulle exempelvis kunna genomföras med hjälp av utbild- ningsinsatser i de olika länspolismyndigheterna. Däremot saknas samband mellan belastningen och tiden för att genomföra förundersökningen (F). Detta resultat kan grovt sett kom- menteras så, att när väl förundersökningen påbörjats så ges denna typ av ärenden viss prioritet. I genomsnitt för landet tar en förundersökning hos polisen (åren 1996/1997), åren 1990/1991 var . Genomsnittlig väntetid (V) för polisanmälda fall av barnmisshandel vid länspolismyndigheterna 1996/1997. Rangord- nat efter genomsnittlig väntetid. Genomsnittlig tid för förundersökning (F) vid polisanmälda fall av barnmisshandel vid länspolismyndigheterna 1996/1997. Rang- ordnat för förundersökning. Den genomsnittliga tiden för åklagaren att fatta beslut (Å) är . och har betydligt för åklagarbeslut än övriga landet. Där tar det drygt innan åklagarna fattar beslut, att jämföra med där det tar (tabell 6). Genomsnittlig tid för åklagarbeslut (Å) för polisanmälda fall av barnmisshandel vid länspolismyndigheterna 1996/1997. Rangordnat för åklagarbeslut. På länsnivå föreligger ett statistiskt säkerställt samband mellan tiden för polisens förundersökning (F) och tid för åklagarbeslut (Å). Där för- undersökningarna gått snabbt har även tiden till åklagarbeslut gått rela- tivt snabbt. Detta gäller dock inte om analyserna görs för de enskilda fallen. Med fallen som enhet råder det inget som helst samband mellan förundersökningstid och tid för åklagarbeslut. Dessa resultat tyder på att samarbetet mellan polis och åklagare fungerar bättre vid vissa läns- polismyndigheter än vid andra. Det är rimligen så att om åklagare är mer aktiv i förundersökningen, så kan denna påskyndas, som han sedan behöver mindre tid för att fatta beslut. Avsaknaden av sam- band på individnivå visar att det däremot inte finns någon generell ten- dens till att snabba förundersökningar underlättar för åklagaren att fatta beslut, vilket förefaller högst rimligt. Det tycks således som om samar- betet polis – åklagare är nyckeln. Länsskillnader beroende på bakgrundsvariabler Som tidigare nämnts spelar brottets grovhet i kombination med brotts- platsen en viss roll för hur brottet tar att handlägga. Rangord- ningen mellan länen skulle därför kunna vara ett resultat av att de län som uppvisar långa handläggningstider missgynnas med avseende på egenskaper hos brotten som påverkar handläggningstiderna. Man kan exempelvis ha förhållandevis liten andel fall av grov misshandel eller liten andel yngre barn, faktorer som tenderar att förlänga handlägg- ningtiderna. En kontroll av den länsvisa rangordningen utifrån övriga brott- segenskaper har därför gjorts. Länspolismyndigheterna uppvisar dock även efter denna analys överlag samma plats i rangordningen. Att så blir fallet beror till stor del på att det inte föreligger några större skill- nader mellan länspolismyndigheterna med avseende på brottsegenska- per, som ju dessa inte heller i så hög grad påverkade hand- läggningstiderna. Handläggningstid i förhållande till åklagarbeslut Det tar för åklagaren att fatta beslut (Å) i de fall ärendet le- der till åtal (tabell 6). Beträffande förundersökningstiden (F) är förhål- landet det omvända: De fall som leder till åtal har i genomsnitt gått snabbare att utreda än övriga fall. Att de olika deltiderna på detta sätt tar ut varandra gör att den totala handläggningstiden (T) är den- samma oavsett om fallet går till åtal eller ej. länspolismyndig- het har till exempel näst kortast genomsnittlig handläggningstid, men störst andel fall till åtal. Omvänt gäller för länspolismyndig- het där av fallen lett till åtal medan länet har näst längst handläggningstid (tabell 7). Skillnader i handläggningstid och deltider 1996/1997 mellan fall lett till åtal respektive fall som ej lett till åtal. * Samtliga skillnader för de genomsnittliga deltiderna är statistiskt säkerställda (p<.01) På länsnivå finns en tendens till att ju längre ärendena ligger hos poli- sen och väntar på att bli utredda (V) desto lägre andel leder till åtal. Resultat ger en antydan om vad som varit föremål för dis- kussioner, nämligen att långa väntetider innan förundersökningen på- börjas minskar möjligheterna till väl genomförda utredningar. Det skulle i så fall bland annat kunna bero på att möjligheterna att använda färskt bevismaterial – inklusive vittnesutsagor – minskar, som inblandade parter vid långa väntetider kan glömma detaljer och kanske även få sin minnesbild förändrad av saker som händer . Genomsnittlig handläggningstid (T) samt andel fall till åtal vid länspolismyndigheterna 1996/1997. Polisanmälda fall av barnmisshandel. Rangordnat efter genomsnittlig handläggningstid respektive andel fall till åtal.. Ranking efter andel fall till åtal Undersökningen visar att det finns möjligheter att korta ned handlägg- ningstiderna för barnmisshandel i landet. Att korta ned den så kallade väntetiden, dvs den tid ärendet får ligga innan förundersökningen påbörjas, är givetvis en åtgärd som alltid ger effekter på handläggningstiderna. Det har dock i detta avseende skett en förbättring . Det är angeläget att ytterli- gare korta ned , även om det är möjligt att det inom många polismyndigheter inte finns så stora möjligheter att ytterligare pressa ned väntetiderna för just dessa brott. Åtgärden för att inom en myndig- het åstadkomma detta är ju att öka prioriteringen av just barnmisshan- delsbrotten, att så att säga ta dessa brott först. Detta innebär i så fall med nödvändighet att andra brott måste nedprioriteras. Un- dersökningen visar också att en förkortning av väntetiderna inte medför så betydande vinster för handläggningstiderna totalt sett. Den dominerande delen av den totala handläggningstiden åtgår till att genomföra förundersökningen. Det är alltså i detta moment som de stora tidsvinsterna kan göras. I denna snabbproducerade och mer över- gripande undersökning har det inte varit möjligt att peka ut vilka åtgär- der som kan vidtas för åstadkomma en förkortning av förundersök- ningstiderna. För detta krävs en kartläggning och analys av alla de delmoment som ingår i en förundersökning. Det vi däremot kunnat peka ut är att vissa län har betydligt kortare förundersökningstid, vilket borde kunna användas som utgångspunkt i ett fortsatt arbete. Det är så: att om ett polisanmält barnmisshandelsfall skulle ligga och vänta hos länspolismyndigheten i (i ge- nomsnitt), och om förundersökningen sedan genomfördes av Värm- lands länspolismyndighet (i genomsnitt) samt att slutligen åklagarna som handhar ärendena för polismyndigheten i fattade beslutet (i genomsnitt), så skulle den genomsnittliga totala handläggningstiden i landet uppgå (15+40+12). Att jämföra med det riksgenomsnitt vi har . Detta resultat visar dels på den potential som finns för att korta handläggningstiderna och pekar på en med säkerhet fruktbar väg att gå vidare på. Vad det är i arbetssätt, organisation osv som gör att dessa myndigheter får så korta handläggningstider i de olika del- momenten. Utan tvekan finns det kunskap att hämta hos dessa myndig- heter som sedan kunde appliceras på andra myndigheter och på så vis åstadkomma en generell förkortning av handläggningstiderna för polis- anmäld barnmisshandel i landet.