sou · GOB329d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Direktivet är dock ett s.k. minimidirektiv, vilket innebär att det står varje medlems- stat fritt att behålla eller anta strängare bestämmelser för att skydda konsumenterna i överensstämmelse med deras förpliktelser enligt EG- fördraget (art. 15). Enligt handlingsplan för konsumentpolitiken för åren 1999–2001, kommer kommissionen att lägga fram förslag för att uppdatera den nuvarande konsumentkreditlagstiftningen, dvs. direktivet 87/102/EEG om konsumentkrediter (med ändringar). Enligt handlings- planen skall det befintliga regelverket för konsumentkrediter ses över varvid hänsyn skall tas till utvecklingen på marknaden och till syn- punkter från berörda parter. Översynen skall enligt handlingsplanen även omfatta konsumentpolitiska aspekter på kreditförmedlares verk- samhet. Kommissionen kommer enligt handlingsplanen även att under- söka de olika sätten att bekämpa s.k. skuldfällor och, om det behövs, ge en rekommendation. Enligt uppgift är en översyn påbörjad men de närmare detaljerna i denna är i skrivande stund () inte kända. 6.2.3Lån utan särskild säkerhet m.m. Kommitténs förslag: ges i uppdrag att närmare analysera orsakerna till uppkomsten av s.k. skuldfällor, t.ex. varför konsumenter tar lån med mycket höga räntor och att föreslå lämpliga åtgärder för att komma till rätta med problemet. Frågan om lån utan särskild säkerhet – s.k. blancolån – behandlas i del- rapporten på s. I delrapporten berörs även frågan om s.k. skuld- fällor. Det är enligt vår uppfattning angeläget att utvecklingen beträf- fande vissa former av kreditgivning på skäl som anges i delrapporten studeras närmare. Vi föreslår därför att ges i uppdrag att närmare analysera orsakerna till uppkomsten av s.k. skuldfällor, t.ex. varför konsumenter tar lån med mycket höga räntor. Finansiella tjänster från ett konsumentperspektiv 141 bör ingå att lämna förslag om lämpliga åtgärder för att komma till rätta med problemet. bör hålla sig underrättad om den undersökning av s.k. skuldfällor som enligt kommissionens handlings- plan sker inom ramen för översynen av konsumentkreditdirektivet, se avsnitt 6.3.2. Frågan om finansiering av detta förslag tas upp i kapitel 16. 6.2.4Uttryckligt krav på kreditprövning Kommitténs förslag: Ett uttryckligt krav på kreditprövning införs i konsumentkreditlagen. ges rätt att meddela närmare föreskrifter om kreditprövning. Frågan om uttryckligt krav på kreditprövning behandlas i delrapporten på s. 108. Konsumentkreditlagen saknar närmare bestämmelser om krav på kreditprövning. , Konsu- mentråd samt i kom- munal tjänst (BuS) anser att ett uttryckligt krav på kreditprövning bör införas i konsumentkreditlagen. , Svensk Han- del, och är negativa till ett uttryckligt krav på kreditprövning. Utgångspunkten för våra överväganden är det förhållandet att även om ett kreditinstitut underlåtit att vidta en adekvat kreditprövning, kan konsumenten endast i undantagsfall befrias från sin betalningsskyldig- het. Detta slogs fast av i NJA 1996 s. 3 där domsto- len uttalade att om bank försummat sina skyldigheter i fråga om kredit- prövningen kan detta endast i undantagsfall föranleda att låntagaren blir fri från sin betalningsskyldighet för lånet och att sådan befrielse i så fall närmast kan grundas på 36 § avtalslagen (1915:218). Frågan vi ställt oss är om man mot denna bakgrund kan skärpa kravet på kredit- prövning. Det bör först framhållas att de finansiella institutens kreditgivning måste uppfylla de grundläggande krav som ställs i rörelselagstift- ningen. Enligt 2 kap. 13 § bankrörelselagen (1987:617) får kredit beviljas endast om låntagaren på goda grunder kan förväntas fullgöra låneförbindelsen. Motsvarande krav på kreditmarknadsföretag återfinns i 3 kap. 8 § lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet. Det finns således krav på att de finansiella instituten vidtar adekvat kreditprövning. Dessutom innehåller konsumentkreditlagen ett allmänt 142 Finansiella tjänster från ett konsumentperspektiv krav på att kreditgivaren skall iaktta god kreditgivningssed, vilket nor- malt innebär att denne måste göra en seriös kreditprövning innan kredit lämnas. Tilläggas bör även att det i allmänna råd om krediter i konsumentförhållanden (FFFS 1997:33) anges vad som bör ingå i en kreditinstruktion. Frågan om kreditprövning förefaller således delvis vara en tillämpnings- och tillsynsfråga. Det huvudsakliga syftet med rörelselagstiftningen är att garantera stabiliteten i det finan- siella systemet, inte att skydda konsumenterna mot oöverlagda krediter och överskuldsättning, vilket däremot är fallet med konsumentkredit- lagen. Det är med beaktande av vad som sagts enligt vår mening angeläget att konsumentskyddet på området stärks genom ytterligare krav på kreditprövning. Vi föreslår att ett uttryckligt krav på kredit- prövning införs i konsumentkreditlagen och att får möjlighet att meddela anmärkning för det fall kravet på kreditprövning inte efterlevs. Vi föreslår även att konsumentkreditlagen kompletteras med ett bemyndigande för regeringen att meddela närmare föreskrifter om vilka principer som bör gälla vid kreditprövning. Sådana regler har stor betydelse från konsumentsynpunkt och bör därför enligt vår uppfatt- ning meddelas i form av bindande föreskrifter i stället för, som fallet är , genom allmänna råd. Regeringen bör ges rätt att delegera normgiv- ningsmakten till förvaltningsmyndighet, dvs. i förevarande fall Finan- sinspektionen. I det fortsatta arbetet med närmare bestämmelser om kreditprövning behöver bl.a. övervägas frågan om det även fortsättningsvis skall vara möjligt med s.k. förenklad kreditprövning, jfr. 20 § Finansinspektio- nens allmänna råd om krediter i konsumentförhållanden. Förslaget torde såvitt vi kan bedöma inte medföra några ekonomiska konsekvenser för kreditgivarna. Flertalet kreditgivare har genom rörelselagstiftningen krav på sig att utföra adekvat kreditpröv- ning. Kommitténs förslag: ges i uppdrag att utöva tillsyn över konsumentkreditlagens bestämmelser om kreditprö- vning. Frågan om tillsyn över kreditprövning behandlas i delrapporten bl.a. på s. 108. Finansiella tjänster från ett konsumentperspektiv 143 Konsumentkreditlagen (1992:830) är tillämplig på krediter som är avsedda huvudsakligen för enskilt bruk och som lämnas eller erbjuds en konsument av en näringsidkare i dennes yrkesmässiga verksamhet. Lagen gäller under motsvarande förutsättningar även i fråga om kredit som lämnas av någon annan än en näringsidkare, om krediten förmed- las av en näringsidkare som ombud för kreditgivaren. Lagen gäller dock inte författningsreglerade lån som lämnas av statsmedel och inte heller lån som lämnas i pantbrevsverksamhet enligt pantbankslagen (1995:1000). Lagen är således tillämplig på såväl kreditinstitut som näringsidkare vilka beviljar kredit som ett led i t.ex. försäljningsverk- samhet. Alla bestämmelser om kreditprövning bör enligt vår bedömning stå under tillsyn av en och samma myndighet. har enligt kon- sumentkreditlagen (35 §) huvudansvaret medan har tillsyn över den kreditgivning som sker i de institut som står under inspektionens tillsyn. I praktiken har tillsynen över flertalet kreditinstitut. Inspektionen torde därför ha den största kompetensen på området. Vi föreslår att bestämmelserna om kreditprövning enligt konsumentkreditlagen ställs under tillsyn. Frågan om finansiering av det merarbete kom- mer att få med anledning av den utökade tillsynen såvitt gäller icke- finansiella institut, tas upp i kapitel 16. Kommitténs förslag: Konsumentkreditlagens regler om kontantin- sats ses över. Frågan om kontantinsats behandlas i delrapporten på s. Konsumentkreditlagens krav på kontantinsats är inte tillämpligt på en stor del av kreditköpen. Den återhållande verkan som bestämmelsen syftar till har därför begränsad effekt. I delrapporten angav vi att det kan finnas skäl att överväga antingen att utöka tillämpningsområdet till att omfatta även kontokreditköp eller att ta bort bestämmelsen. Rådets direktiv /102/EEG om konsumentkrediter reglerar inte frågan om kontantinsats i vidare mån än att för det fall sådan avtalats skall infor- mation om den lämnas (bilagan till direktivet 1./iii/ jfr. Det torde således vara formellt möjligt att slopa kravet på kontantinsats i svensk lagstiftning. är för att kravet på kontantinsats tas bort. 144 Finansiella tjänster från ett konsumentperspektiv har i yttrande anfört att lagens krav på kontantinsats enligt dess mening bör utvidgas till att gälla även vissa kontokreditköp. Det är oklart om man stärker konsumentskyddet genom att ta bort kravet på kontantinsats, vilket tillämpas vid t.ex. kreditköp av bilar och båtar. Det har inom ramen för vårt arbete inte varit möjligt att närmare analysera och överväga för- eller nackdelar med regleringen av kon- tantinsats i konsumentkreditlagen (14–15 §§). Frågan bör utredas när- mare. Kommitténs förslag: En bestämmelse om att den totala kostnaden för en kredit i kronor generellt skall anges vid marknadsföring av kredit och då ett kreditavtal träffas, införs i konsumentkreditlagen. Frågan om kreditkostnaden i kronor behandlas i delrapporten på s. i (BuS), , , , , Konsumentråd och () har ställt sig positiva till ett krav på att den totala kostnaden för en kredit skall anges i kronor. är negativ till ett sådant krav och har uppgett att det är vanligt förekommande på marknaden att fri- stående krediter löper med rörlig ränta. Det förekommer att människor har svårt att skaffa sig en uppfatt- ning om den faktiska kreditkostnaden. Att så är fallet har vi erfarit från bl.a. . Även om konsumenten förstår att en kredit med hög effektiv ränta normalt är dyrare än en kredit med låg ränta kan det vara svårt för konsumenten att omsätta denna information till en uppskattning av kreditkostnaden i kronor och ören. Den effektiva ränta som anges i ett procenttal ger nämligen inte konsumenten någon uppfattning om den totala kostnaden för krediten. I stället förekommer det, har vi uppmärksammat, att människor, särskilt i hushåll med små ekonomiska marginaler, fokuserar på uppgiften om hur mycket krediten kostar för att ta ställning till om den ryms i månadsbudgeten. Information om delbetalningarnas storlek kan dock lätt ge ett missvisande och förskönande intryck när kredittiden är lång. Svårigheten för konsumenterna att tolka uppgiften om den effektiva räntan kan vara en bidragande orsak till att konsumenter väljer krediter Finansiella tjänster från ett konsumentperspektiv 145 som är mycket dyra, trots att det kanske skulle vara möjligt för dem att få en kredit med en lägre kreditkostnad. För att öka konsumenternas möjlighet att få en klar bild av vad en kredit kostar talar enligt vår mening starka skäl för att det i konsumentkreditlagen bör införas en särskild regel om att den totala kostnaden för en kredit i kronor skall framgå även vid marknadsföring av fristående krediter och då kredit- avtal träffas, i likhet med vad som redan gäller vid erbjudanden om kreditköp av särskild vara, tjänst eller annan nyttighet (6 § första stycket). En sådan bestämmelse kan utgöra ett komplement till regeln om effektiv ränta. I och med att EG-direktivet om konsumentkrediter är ett minimidirektiv torde en sådan förstärkning av konsumentskyddet vara möjlig. Vi föreslår med beaktande av vad som sagts att en sådan regel införs i konsumentkreditlagen. En svårighet med ett sådant generellt krav kan dock vara att det träffar långfristiga krediter, där uppgiften om en totalkostnad inte alltid är relevant, t.ex. fastighetskrediter. Sådana krediter är undantagna i EG:s direktiv om konsumentkrediter men omfattas av konsument- kreditlagens krav beträffande effektiv ränta. Det kan därför finnas anledning att i det vidare arbetet med det ovan nämnda informations- kravet överväga eventuella undantag. Däremot finns det enligt vår upp- fattning inte anledning att göra undantag för krediter med rörlig ränta. Många fristående krediter, t.ex. telefonlån eller andra typer av snabblån, lån från postorderföretag m.fl., ges med rörlig ränta. Ett undantag för sådana krediter skulle innebära att förslaget endast skulle få marginell effekt. Enligt vår mening är det av stort värde för konsu- menten att få den föreslagna informationen, beräknad efter den ränte- sats som vid tillfället för marknadsföringen eller kreditgivningen är aktuell. Förslaget torde enligt vår bedömning inte medföra några ökade kostnader för kreditgivarna. Kommitténs förslag: Frågan om kredittidens längd i förhållande till den beviljade krediten övervägs närmare. Frågan om långfristiga krediter behandlas i delrapporten på s. 111. Vi har även uppmärksammat att det förekommer att krediter som t.ex. används för inköp av kläder, resor och andra konsumtionsvaror ges med en mycket lång kredittid. Den beviljade krediten utgörs ofta av ett relativt litet belopp, som dock kan ha stor betydelse i ett hushåll med små inkomster. Då återbetalningstiden är lång blir amorteringarna 146 Finansiella tjänster från ett konsumentperspektiv små, vilket är önskvärt för den konsument som har små marginaler. Det totala beloppet som konsumenten kommer att betala blir dock stort, kanske orimligt stort i förhållande till motsvarande kontantbelopp. Inte sällan ges krediter av detta slag dessutom till hög ränta. Mot denna bakgrund kan det eventuellt finnas anledning att överväga behovet av en bestämmelse som reglerar kredittidens längd i förhållande till den beviljade krediten. Även en konsumentskyddande reglering på detta område torde vara möjlig genom att EG-direktivet om konsumentkrediter är ett minimidirektiv. Det har inte inom ramen för vårt arbete varit möjligt att närmare analysera och överväga för- och nackdelar med en bestämmelse som reglerar kredittidens längd i förhållande till den beviljade krediten. Frågan bör utredas närmare. 6.2.9Betalningsansvar vid förlust av kontokort m.m. Kommitténs förslag: Konsumentkreditlagens bestämmelser om betalningsansvar vid förlust av kontokort m.m. ändras med utgångs- punkt från det förslag som lämnades av i betänkandet Betaltjänster (SOU 1995:69). Frågan om betalningsansvar vid förlust av kontokort m.m. behandlas i delrapporten på s. 103, där vi bl.a. nämner att vi avser att titta närmare på förslag till regler om betalningsansvar vid förlust av kontokort m.m. (SOU 1995:69). Några av remissinstanserna har berört för- slag. har anfört att en mycket stor del av de tvister som anmäls till nämndens bankavdelning rör frågan om betalningsansvar vid förlust av kontokort. Nämnden anser att regle- ringen på området bör reformeras i enlighet med Betaltjänstutredning- ens förslag. finner det befogat att vidare överväga införandet av en betaltjänstlag och har preliminärt inställ- ningen att en sådan lag är önskvärd. tillstyrker på konsumenträttsliga grunder införandet av civilrättsliga regler som bl.a. reglerar ansvaret vid obehörigt utnyttjande av kontokort. är negativ till ett genomförande av Betaltjänstutred- ningens förslag i frågan. I det arbete som följt på delrapporten har flera instanser berört förslag. Finansiella tjänster från ett konsumentperspektiv 147 Konsumentråd anser att det är mycket viktigt att konsu- menterna får ett starkare skydd mot obehörigt utnyttjande av kontokort och kontokortsnummer. har anfört att fungerande kort- system kräver strikta regler vid förlust av kort och att Betaltjänstutred- ningens precisering, som också inkluderar hanteringen av PIN-koden, kan vara användbar. anser att förslagen från Betal- tjänstutredningen bör aktualiseras och uppdateras för att sedan läggas till grund för konsumentskyddande lagregler. har framhållit vikten av att spärranmälan görs möjligt och regler som i preventivt syfte ålägger kontohavaren att göra spärranmälan vid äventyr att han eller hon annars får svara även för sådana förluster som inte hade kunnat förhindras även om spärranmälan gjorts . Sve- riges är tveksamma till om genomförandet av förslag i aktuell del leder till ett klargörande av definitionen grov oaktsamhet. har framhål- lit att hanteringen av PIN-koden omgående bör bli föremål för regle- ring, dock inte i linje med förslag. Ett avtalsvillkor som innebär att en kontohavare skall vara betal- ningsskyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett konto- kort har använts av någon obehörig person får – enligt 34 § konsument- kreditlagen – göras gällande mot kontohavaren endast om denna eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda kontokortet har 1.lämnat ifrån sig kortet till någon annan, 2.genom grov oaktsamhet förlorat kortet, eller 3.på något annat sätt förlorat besittningen av kortet och inte efter upptäckten anmält förlusten hos kreditgivaren. Om ett belopp har påförts kontot på det sätt som sagts efter det att kreditgivaren har mottagit en anmälan om att kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda kontokortet inte längre har detta i sin besittning, är kontohavaren betalningsskyldig för beloppet endast om han eller hon har förfarit svikligt. Bestämmelsen gäller uttryckligen enbart avtalsvillkor i kreditavtal. Vad som gäller om det saknas villkor om kredittagarens ansvar i avtalet har diskuterats i doktrinen (se t.ex. /Lambertz, Konsumentkre- diter, 1993 s. 324 och Håstad, Den nya köprätten, 4 uppl. 1998 s. 281). Konsumentkreditlagens tillämpningsområde är uttryckligen begränsat till krediter och när det gäller kontokort är lagen således direkt tillämp- lig bara på sådana kontokort som är förknippade med kredit. Lagen anses emellertid analogt tillämplig på andra kontokort (prop. 1991/92:83 s. 144). 148 Finansiella tjänster från ett konsumentperspektiv lade fram förslag till följande nya regler om betalningsansvar vid förlust av kontokort m.m. (SOU 1995:69, förslag till lag om betaltjänster, 2 kap. 12–20 §§). Den betaltjänstansvarige skall tillhandahålla möjlighet för kontohavare att till den betaltjänstansvarige eller till någon som denne anvisar göra anmälan om att han förlorat kontrollen över sitt kontokort, sin personliga kod eller annat legitimationsmedel som hör till kontot (spärranmälan). Kontohavaren är skyldig att göra en spärranmälan efter det att han upptäckt eller fått skälig anledning misstänka att han förlorat kontrollen över sådant legitimationsmedel som avses i 12 §. Den betaltjänstansvarige skall genast sända en skriftlig bekräftelse till kontohavaren om att spärranmälan har tagits emot. Datum och tidpunkt för när anmälan togs emot skall framgå av bekräftelsen. Kontohavaren skall också erinras om vad anmälan innebär för hans ansvar för obehöriga utnyttjanden av kontot. Den betaltjänstansvarige skall registrera och bevara mottagna spärranmälningar på ett säkert sätt. Ansvar för obehörigt utnyttjande av konto Kontohavaren är betalningsskyldig för belopp som debiterats kontot genom obehörigt utnyttjande, om 1.kontohavaren har förfarit svikligt mot den betaltjänstansvarige eller någon i dennes ställe. 2.kontohavaren frivilligt har lämnat ut sitt kontokort, sin personliga kod eller annat legitimationsmedel som hör till kontot till någon annan och utlämnandet inte kan anses ingå som ett normalt led i användningen av tjänsten, 3.kontohavaren har underlåtit att göra spärranmälan, eller 4.kontohavaren på annat sätt har gjort utnyttjandet möjligt genom grov oaktsamhet vid hanteringen av sitt kontokort, sin personliga kod eller annat legitimationsmedel som hör till kontot. I andra fall än som avses i första stycket gäller vad som föreskrivs i 16 §. Kontohavaren är betalningsskyldig för belopp som har debiterats kontot genom obehörigt utnyttjande, om kontohavaren har gjort utnyttjandet möjligt genom oaktsamhet vid hanteringen av sitt kontokort, sin personliga kod eller annat legitimationsmedel som hör till kontot. Finansiella tjänster från ett konsumentperspektiv 149 Oavsett om det visas att kontohavaren varit oaktsam är denne alltid betalningsskyldig för belopp som har debiterats kontot genom obehörigt utnyttjande, om en personlig kod som hör till kontot har använts. Detta gäller inte om det skulle vara uppenbart oskäligt med hänsyn till de omständigheter som gjorde det obehöriga uttaget möjligt. Kontohavaren svarar enligt 15 och 16 §§ även för annan persons oakt- samhet och grova oaktsamhet, om denne enligt betaltjänstavtalet var behörig att disponera över kontot. Detsamma gäller när den andre personen inte sett till att spärranmälan kunnat göras eller när denne förfarit svikligt mot den betaltjänstansvarige. Kontohavaren ansvarar i fall som avses i 15 § första stycket 2–4 och 16 § inte för 1.belopp som överstiger vad som enligt avtalet var disponibelt för kon- tohavaren, 2.obehörigt utnyttjande av kontot som skett efter att spärranmälan mot- tagits av den betaltjänstansvarige eller någon annan som denne anvisat som mottagare av sådan anmälan, eller 3.obehörigt utnyttjande av kontot som varit möjligt genom en brist i säkerheten i systemet. Säkerhetsbrist enligt första stycket 3 skall anses föreligga, om inte den betaltjänstansvarige kan visa att sådana säkerhetsrutiner förelegat som innebär att risken för manipulation av systemet varit oväsentlig och att rutinerna följts vid den aktuella transaktionen. Kontohavaren kan åberopa säkerhetsbrist även i delar av systemet som den betaltjänstansvarige inte har direkt kontroll över. För belopp som kontohavaren enligt 15–18 §§ inte är betalningsskyldig svarar den betaltjänstansvarige. Ansvaret omfattar det debiterade beloppet jämte utebliven ränta och påförda avgifter. Den betaltjänstansvarige skall också ersätta kontohavaren för annan skada, om utnyttjande varit möjligt till följd av oaktsamhet från den betaltjänstansvarige eller någon i dennes ställe. Om det uppstår tvist om betalningsskyldighet enligt 15 eller 16 §, skall den betaltjänstansvarige kreditera kontot för det debiterade beloppet jämte förlorad ränta och debiterade dröjsmålskostnader utan att avvakta prövningen av tvisten. Om transaktionen är av sådan art att 16 § andra stycket är tillämplig, får den betaltjänstansvarige underlåta att kreditera kontot för det belopp som kunden därigenom kan åläggas att betala. Att en reformering av bestämmelserna kring betalningsansvar vid för- lust av kontokort m.m. behövs, har stått klart . Betaltjänstutred- ningen konstaterade i sitt slutbetänkande (s. 272) att den grova oakt- samhet som avses i konsumentkreditlagen i själva verket innefattar situationer som i andra delar av lagstiftningen närmast skulle betraktas 150 Finansiella tjänster från ett konsumentperspektiv som enkel oaktsamhet. Visserligen behöver man med hänsyn bl.a. till den informationstekniska utvecklingen se över och uppdatera Betal- tjänstutredningens förslag, men enligt vår mening är huvuddragen i den föreslagna regleringen alltjämt giltiga. Enligt vår mening bör lagstift- ningen i frågan justeras i linje med förslag. Konsumentskyddet på området bör således stärkas. Utgångspunkten bör enligt vår mening vara att risken för ekonomisk förlust i första hand skall bäras av kreditgivaren. Konsumenten bör kunna göras ansvarig endast vid medvetet risktagande och grov oaktsamhet (jfr 15 § i försla- get). Förslaget föranleds av behovet att stärka konsumentskyddet och få klarhet i rättsläget på området. Det är därför inte möjligt att på detta stadium bedöma om förslaget kommer att få några negativa ekono- miska konsekvenser för kreditgivarna. 6.2.10Reglering av ansvar för finansiell rådgivning Kommitténs förslag: Konsumentskyddet beträffande de finansiella institutens ansvar vid rådgivning vid finansiella tjänster förstärks genom civilrättslig lagstiftning som är tvingande till konsumenternas förmån. Viktiga inslag i en sådan lagstiftning bör enligt vår bedömning vara en lättnad i konsumentens bevisbörda, skyldighet för rådgivaren att dokumentera uppdraget, och skyldighet för rådgivaren att med omsorg tillvarata konsumentens intressen. Frågan om ansvar vid finansiell rådgivning behandlas i delrapporten på s.