sou · GOB350d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Internet- leverantören vet då vem som erhåller tillgång till nätet och hos vem debitering skall ske. Vid anslutning till Internet erhåller användaren också en s.k. IP- adress (som är en numerisk Internetadress). Vid fast anslutning erhåller abonnenten en eller flera fasta IP-adresser. Man brukar säga att IP- adresser är icke-geografiska men operatörsbundna. Om man byter operatör/leverantör måste man således också byta IP-adress. IP- adressen är nödvändig att ha med hänsyn till hur Internet är uppbyggt; kommunikationen mellan datorerna sker utifrån dessa adresser och varje dator måste ha en egen, unik adress (som i och för sig kan ändras). Vid tillfällig anslutning tilldelas användaren en ny adress av Internetleverantören för varje gång han kopplar upp sig på nätet. En Internetleverantör har en viss mängd tillfälliga adresser att använda sig av. Tilldelningen av IP-adresser sker på internationell bas och en Internetleverantör i får adresser från RIPE NCC i att fördela till sina kunder. Varje IP-adress består av en serie nummer med punkter emellan. Det skulle vara svårt, för att inte säga omöjligt, att komma ihåg dessa numeriska IP-adresser, som också ändras . Därför har det utvecklats ett system med s.k. domännamn för att hålla reda på adresserna, DNS (). Ett domännamn består alltid av grupper av bokstäver eller siffror avdelade med tecknet punkt. Enligt internationell praxis är endast vissa tecken tillåtna i ett domännamn. Dessa är bokstäverna a-z, siffrorna 0-9 och tecknet binde- streck. Internetdomännamn närmast under den nationella toppdomänen se, s.k. huvuddomäner, tillhandahålls i av Network Information Center (NIC-SE) AB. Bolaget koordinerar och sköter också driften av det nationella registret för Internetdomännamn under beteckningen .se. Som nämnts tilldelas användarna IP-adresserna av Internetleverantören. Ett företag, t.ex. en spelanordnare, kan erhålla ett visst antal IP-adresser av sin Internetleverantör och till dessa – genom NIC-SE – knyta ett eller flera domännamn. Sedan kan företaget anordna en mängd underdomännamn, s.k. subdomäner, inom företaget. Till varje underdomännamn knyts då en eller flera IP-adresser. Kopp- lingen mellan domännamn och IP-adress sköts av datorn genom en DNS-server. DNS-servern (dvs. den dator som innehåller DNS-pro- grammet) upprättar en hierarki av domäner eller datorgrupper på Internet. Den ger varje dator på Internet ett domännamn (Internet- adress) och använder bokstäver och ord som är lätta att känna igen, t.ex. , i stället för nummer. De domäner som finns längst upp i hierarkin underhåller listor och adresser på de domäner som finns närmast under dem. De domäner som finns därunder har samma ansvar för de domäner som finns närmast under dem osv., och på detta sätt får varje dator på Internet ett domännamn. DNS-servern hjälper även Internetdatorer att skicka post till rätt destination genom att konvertera Internetadresser med bokstäver – som användaren knappar in på sin dator – till dess IP-numeriska motsvarighet. För att hitta fram till en viss dator eller en viss tjänst skall man använda domännamnen. DNS- servern spårar sedan upp vilken IP-adress den datorn eller tjänsten finns på . DNS-servern håller alltså reda på om en IP-adress ändras och skickar alltid posten till rätt ställe om domännamnet används. Normalt har varje lokalt nät en DNS-server till vilken andra datorer i närheten kan ställa sina frågor. DNS-servern tillhandahåller svaren antingen ur sin egen databas eller, om den efterfrågade informationen inte finns där, genom att hämta informationen på Internet. DNS- tjänsten tillhandahålls vanligen även en abonnent som har en uppringd Internetförbindelse. Detta sker genom Internetleverantörens försorg. En fråga som uppkommer i sammanhanget är om det finns några lagregler som styr Internetoperatörernas och Internetleverantörernas verksamhet. Av intresse är bl.a. telelagen (1993:597) som trädde i kraft . Den centrala myndigheten på området är (). Syftet med telelagen är att ge staten förut- sättningar att på en öppen telemarknad styra och kontrollera verksam- heten på telekommunikationsområdet så ett de telepolitiska målen kan uppnås. Det övergripande telepolitiska målet är att enskilda och myndigheter i landets olika delar skall ha tillgång till effektiva tele- kommunikationer till lägsta möjliga samhällsekonomiska kostnad. Telelagen är tillämplig på televerksamhet (1 § telelagen). Med tele- verksamhet avses förmedling av telemeddelanden, för egen eller annans räkning, via telenät eller tillhandahållande av nätkapacitet. Lagen tar i första hand sikte på vissa typer av tjänster för vilka bl.a. reglerna om anmälningsplikt, tillståndsplikt och samtrafik i huvudsak är tillämpliga. Utöver tillhandahållande av nätkapacitet handlar det om telefonitjänst till fast nätanslutningspunkt, mobila teletjänster och tele- tjänster som kräver tilldelning av kapacitet ur nummerplan för telefoni. Det var länge oklart om aktörer på Internet omfattades av telelagen. Sedan lagen ändrades (SFS 1997:397) har dock den tillämpande myndigheten, , tolkat lagen på så sätt att de Internetleverantörer som tillhandahåller fasta nätförbindelser omfattas av lagens anmälningsplikt. Detta innebär att en sådan Internet- leverantör först efter anmälan får tillhandahålla vissa tjänster, bl.a. telefonitjänst till fast nätanslutningspunkt samt nätkapacitet, inom ett allmänt tillgängligt telenät (4 a §). Vissa större Internetleverantörer är även skyldiga att ansöka om tillstånd. Telelagens grundläggande bestämmelser om vad som utgör tele- verksamhet och teletjänster omfattar således även Internet och förmed- ling av Internettjänster. Internetleverantörer som bedriver televerksamhet som inte är anmälningspliktig omfattas av de regler som gäller för övrig tele- verksamhet, bl.a. bestämmelser om god funktion, teknisk säkerhet, samtrafik, tystnadsplikt och tillsyn. Att spela via Internet Spel via Internet går i allmänna ordalag till på följande sätt. Spelaren uppsöker önskad webbplats (webbsite) som erbjuder spelmöjligheter. Spelen kan t.ex. vara av lotteri-, sport- eller kasinotyp. platserna hittar man enklast via de stora sökmaskinerna (t.ex. Alta- ) eller liknande Internetsidor där reklam för olika spelplatser är vanligt förekommande. Man kan även göra en sökning efter den typ av spel man är intresserad av och därigenom få fram ett antal länkar som leder till önskade spelplatser. På de flesta spelplatser finns en beskriv- ning av spelanordnaren och eventuell förmånstagare, t.ex. Röda korset, samt i förekommande fall licenshandlingar. På vissa spelplatser finns testspel vilka är gratis att spela och på andra finns bilder av hur spelen ser ut. Gemensamt för spelplatserna är att spelaren för att spela med riktiga pengar måste registrera sig. Detta genomförs oftast via Internet, i vissa fall med kompletterande telefonkontakt med talsvarlösningar. När man registrerar sig öppnar man ett konto hos spelanordnaren. Detta konto är personligt och förknippat med ett användarnamn och en personlig kod. I samband med registreringen, eller vid senare tillfälle, kan spelaren föra över pengar till sitt konto via en mängd olika betalningslösningar (se nedan). När väl pengar finns registrerade är det klart att börja spela. Vissa spelplatser är uppbyggda så att spelaren kan föra över ett särskilt program till sin dator. Detta program används sedan när spelaren spelar och innehåller bl.a. de ljud och bilder som spelaren upplever via sin dator. Detta är särskilt vanligt vid spel av kasinotyp. Andra spel, som t.ex. de flesta lotterier och sportspel, kräver ingen särskild programvara utan spelas via en vanlig s.k. Internetbläddrare, browser, som t.ex. Netscape Navigator eller Microsoft Internet Explorer. Information om spelare etc. lagras centralt hos spelanord- naren i databaser. Kommunikationen över Internet mellan spelarens dator och spelanordnarens datorer är i allmänhet krypterad. Detta inne- bär att det är mycket komplicerat för utomstående att avlyssna och till- godogöra sig innehållet i kommunikationen. Att anordna spel över Internet För att anordna spel över Internet krävs: anslutning till Internet, dator som är kopplad till Internetanslutningen, samt programvara som hanterar spelet. I de flesta länder krävs dessutom tillstånd av lotterimyndighet eller motsvarande. För spel som anordnas i krävs tillstånd av regeringen (enligt 45 § lotterilagen). En Internetanslutning kan på de platser där det finns ett allmänt till- gängligt telenät tillhandahållas av en Internetleverantör. Vanligtvis finns flera Internetleverantörer som konkurrerar om kunderna. Spelplatsen måste ha en särskild adress på Internet. Detta arran- geras, som tidigare nämnts, genom att spelanordnaren (speloperatören) registrerar ett domännamn som sedan i en DNS-server kopplas till ett särskilt IP-nummer. De Internetsidor som spelaren ser när han kommer till spelplatsen tillhandahålls genom en Internetserver. Om spelaren vill spela sker detta med hjälp av olika tekniker eller programspråk, men med Internet som informationsbärare. Hos servern finns vanligtvis den logik som registrerar data och i vissa fall även beräknar utfallet av spelen. Detta kan vara fördelat på ett antal datorer. Data och spelhistoria lagras i databaser och på andra media. På spelarens dator visas insatser och utfall av spelen. Av säkerhetsskäl förekommer mycket sällan beräkning av spelutfall etc. på spelarens dator. Program (mjukvara) som behövs för hanteringen av ett spel finns att köpa för de flesta typer av spel. Spelanordnaren kan även utforma sina egna spel och sedan låta professionella datakonsulter göra mjukvaran. I de flesta länder är man relativt restriktiv med att meddela tillstånd till spel över Internet, undantag är bl.a. och där flera tillstånd meddelats till olika spelanordnare. 6.3Spel via telefon och TV m.m. Den tekniska utvecklingen har lett till att TV nu kan distribueras på många olika sätt – bl.a. via marknät, satellit och kabel. Vid marksänd TV distribueras signalerna via tilldelade radiofrek- venser från på marken och hushållen kan fånga upp signalerna med en egen enkel antenn. sänds tre rikstäckande kanaler – analogt – via marknätet: SVT1, SVT2 och TV4. Satellitsänd TV använder högfrekventa radiosignaler som kräver fri passage mellan sändare och mottagare. TV-programmen sänds till satelliten från en station på marken, återsänds av satelliten och tas emot med hjälp av parabolantenn. Antingen tar hushållen emot sändningarna direkt eller så vidaresänds TV-programmen via kabelnät till hushållen. När det gäller kabelsänd TV har varje kabel-TV-nät en huvudcentral varifrån TV-signalen sänds till de anslutna hushållen via koaxialkabel eller kabel av optisk fiber. Huvudcentralen tar emot de flesta TV- kanalerna från satelliter eller marknätet. Enligt uppgift är av de svenska TV-hushållen anslutna till kabel-TV. Alla kabelanslutna hushåll utnyttjar dock inte möjligheten att se satellitkanaler. koncentrerade till tätorter med goda förutsättningar att förena många hushåll. Det finns ett utbud av spel via telefon och TV. Spelaren kan i vissa spel använda sig av både telefonen och TV:n och ringer då ett visst telefonnummer, varefter han följer det fortsatta spelet via sin TV-skärm. Med knappsatsen på telefonen kan han göra sina insatser och val. Spelaren debiteras sedan via telefonräkningen. Ett exempel på denna typ av spel var det 21-spel eller Black-Jackspel som distri- buerades via . Vidare förekommer det s.k. telefonbetting. Här skaffar sig spelaren ett konto hos en spelanordnare eller ett servicebolag och spelar sedan per telefon på t.ex. olika sporthändelser. Insatser och vinster regleras via spelkontot. Detta spelande är, såvitt är känt, inte särskilt utbrett i . Men tekniken är etablerad och utomlands är telefonbetting relativt vanligt förekommande. Som nämnts inledningsvis i detta avsnitt kan TV distribueras på många sätt. Med den digitala tekniken kommer spel med stor sanno- likhet att distribueras även med hjälp av dessa kanaler, bl.a. via satellit och kabel, och på så sätt bli mer lättillgängligt och attraktivt än . Jämfört med den nuvarande analoga sändningstekniken medger den digitala tekniken högre överföringskapacitet. Utbudet blir större och bildkvaliteten bättre. Digitala signaler är vidare lätta att kryptera vilket medför att det kan bli lättare att betala och ta betalt för olika tjänster. I stället för att tittaren abonnerar på och betalar för en TV-kanals hela utbud, kan tittaren välja att endast betala för de program som tittaren vill se. Tekniken möjliggör även tjänster utan koppling till det vanliga utbudet av TV-program, t.ex. spel. Ett tiotal bolag i har erhållit tillstånd att bedriva marksänd digital TV. Program kan sändas digitalt från marksändare, via satellit, genom kabel och över telenät. Digital TV finns på ett fyrtiotal orter i landet. startade SVT en marksänd nyhetskanal med digital sändningsteknik, SVT24. Den som skall ta emot en digital TV-sändning måste ha en av- kodare, en s.k. set-top box. En sådan kan antingen vara inbyggd i TV- mottagaren eller vara ett tillbehör till denna. En avkodare urskiljer det valda programmet och omvandlar de digitala signalerna till analoga som TV-mottagaren kan tolka. Den kan också utföra åtkomstkontroll om det krävs en särskild auktorisation för att ta emot programmet. Via en returkanal kan den t.ex. överföra beställningar eller underlag för debitering av betal-TV-tjänster. Avkodaren kan också innehålla en s.k. elektronisk programguide som är ett sökprogram för att tittaren lätt skall hitta önskat program. Utöver set-top boxen behöver tittaren också ett programkort med det utbud av program denne abonnerar på. Den som har tillgång till digital TV och införskaffat en set-top box kommer att ha möjlighet att spela via sin TV. Som exempel kan nämnas att AB har utvecklat en prototyp för spel via digital TV. Denna kan beskrivas enligt följande. Innan något spel kan ske måste spelaren registrera sig hos spelanordnaren. I samband där- med får spelaren ett användarnamn och en pin-kod som han anger vid spel för att identifiera sig. Dessutom måste spelaren öppna ett spel- konto hos spelanordnaren, vilket konto i sin tur är knutet till ett spelaren tillhörigt bankkonto. När spelaren vill spela markerar han detta med hjälp av sin fjärr- kontroll. Spelprogrammet, som finns lagrat i spelarens set-top box, aktiveras därmed. Spelaren anger därefter sin användar-kod och sin pin-kod, varvid modemet i set-top boxen aktiverar programservern hos programvaruleverantören. Denna förmedling sker via det allmänna telenätet. Transaktionen vidareförmedlas därefter till spelanordnaren. Hos spelanordnaren kontrolleras och verifieras transaktionen, bl.a. kontrolleras att spelaren har pengar att spela för på sitt spelkonto. En retursignal sänds sedan till spelarens set-top box och spelaren får då veta hur mycket pengar som finns på spelkontot samt om det går bra att spela. Därefter kan spelaren göra sina insatser. När han har gjort detta via fjärrkontrollen skapas en ny transaktion i set-top boxen och även denna sänds via programvaruleverantören till spelanordnaren. Hos spelanordnaren registreras spelet och en bekräftelse sänds åter till spelarens set-top box, via programvaruleverantören. Spelaren får veta att insatsen har registrerats och att pengar har dragits från hans spelkonto. Han erhåller också ett unikt id-nummer som är knutet till hans insats. När spelet skett underrättas spelaren via TV-skärmen om resultatet och eventuella vinster sätts in på hans spelkonto. Framgent kommer säkerligen även dessa spelformer att utvecklas och förädlas, i viss mån beroende på utvecklingen vad gäller hem- elektronik. Här kan bl.a. nämnas den förhållandevis nya skapelsen PC- TV, som är en slags hybrid mellan en vanlig TV och en vanlig PC. Den ser ut som en TV med en stor skärm men har en dators funktioner. PC- TV:n kan användas för att se på TV, surfa på Internet, sända och ta emot e-post samt spela spel. Redan nu kan man köpa en tillsats till sin TV, en slags set-top box, och därmed förvandla TV:n till en typ av PC (Webbtv). lämnade sitt betänkande Konvergens och förändring – Samordning av lagstiftning för medie- och telesektorerna, till regeringen (SOU 1999:55). Utredaren hade i uppdrag att utreda behovet av en samordning mellan lagstiftning för radio-, TV- och televerksamhet samt bedöma om det i detta samman- hang behövs ytterligare lagstiftning för att säkerställa yttrandefrihet, tillgänglighet och mångfald och för att motverka skadliga konkurrens- begränsningar. Vidare skulle han ge förslag till hur det fortsatta arbetet med konvergensfrågor bör bedrivas. När det gäller den framtida utvecklingen på konvergensområdet uttalar utredaren bl.a. följande (a.a. s. 44): Den framtida utvecklingen är inte lätt att förutspå, men det är ändå möjligt att dra vissa slutsatser utifrån vad som är känt. Det kan först konstateras att de tekniska förutsättningarna för en konvergens mellan IT-, tele- och mediesektorn finns och att vi redan nu ser praktiska exempel på detta. Det visar sig t.ex. genom att traditionellt olika och urskiljbara tjänste- typer, såsom tele-, data-, radio- och TV-tjänster kan integreras och för- medlas genom infrastrukturer som varit mer eller mindre tekniskt avgränsade för en viss typ av tjänst (t.ex. digitala TV-tjänster, IP-telefoni, försök med Internet och telefoni över el- och kabel-TV-nät samt förmedling av rörliga bilder över telenät). Det finns inte några tecken på att denna utveckling kommer att avta. Vi kan således förvänta oss en fortsatt för- bättring av distributionssystemens kapacitet och av interoperabilitet dem emellan. Inte minst torde detta innebära dels ökad utbytbarhet mellan befintliga och nya distributionssystem, dels förbättrade möjligheter att med kommersiellt gångbar kvalitet förmedla bredbandstjänster genom infra- strukturer som i grunden är avsedda för smalbandstjänster (t.ex. förmedling av rörliga bilder över nätet). Det ovan sagda förstärker ytterligare bilden av att den tekniska utveck- lingen kommer att fortgå i oförminskad takt och att det är svårt att sia om framtiden. Detta är viktigt att ha i åtanke när det gäller det fortsatta lagstiftningsarbetet på lotteriområdet. En företeelse som växer snabbt på spelområdet är s.k. Internet- eller spelkaféer. På dessa ställen kan man få tillgång antingen till en dator med ett spelprogram eller en dator med Internetuppkoppling. Kunden betalar en summa pengar för att få tillgång till datorn och i vissa fall kan penningvinster utbetalas i anslutning till spelet. Det är här inte fråga om någon spelautomat utan det är helt enkelt en vanlig dator där man kan spela spel, i likhet med vad som kan ske i hemmet. Datorspelen på spelkaféerna bör från lotterisynpunkt uppenbarligen bedömas på vanligt sätt, dvs. spelen bedöms på grundval av de för- utsättningar som gäller för spelen och den omständigheten att spelen tillhandahålls på särskilda spelplatser förändrar i och för sig inte karakteriseringen av spelen. Utgår vinst och beror vinstmöjligheterna helt eller delvis på slumpen till följd av lottning, gissning, vadhållning eller därmed jämförliga förfaranden utgör verksamheten ett lotteri. Det innebär att verksamheten i princip blir tillståndspliktig och att i regel endast ideella föreningar o.d. kan få tillstånd att bedriva verksamheten. Enligt utredningens mening finns det inte anledning att särreglera den ifrågavarande verksamheten. Det finns ett flertal sätt att betala via elektroniska hjälpmedel, bl.a. vid handel eller spel över Internet. Ett av de vanligaste betalnings- sätten är att använda sig av betal- eller kreditkort. Köparen/spelaren lämnar då kortnumret direkt till säljaren/spelanordnaren via e-post eller formulär som sänds över Internet. Säljaren/spelanordnaren kontrollerar sedan via sin egen bank att det finns täckning för transaktionen och köparens/spelarens konto belastas. Ett annat sätt att betala är att använda sig av aktiva kort eller s.k. smart cards. Dessa kort är utrustade med ett datachip som har en komplett datorfunktion med processor – minne – samt in- och utbetal- ningsorgan. Detta gör att kortet har egenskaper som inte finns hos vanliga betal- och kreditkort. Kortet används i en kortläsare som kan ändra kortets innehåll som det förses med ström. På baksidan av kortet kan det också finnas en magnetremsa som på vanliga bankomatkort men i motsats till dessa kort kan det aktiva kortet bl.a. utföra egna beräkningar. Kortläsare kan bli standardutrust- ning på alla nya persondatorer och till befintliga datorer finns nu på marknaden en relativt enkel utrustning som gör att man kan utnyttja datorns diskettläsare för att läsa ett aktivt kort. Ett exempel på ett aktivt kort av enkel beskaffenhet är telefonkortet som är förprogrammerat för ett visst antal markeringar. Kortet avmagnetiseras efter hand som markeringarna förbrukas. Det finns i en viss användning av smarta kort. Några banker har lanserat kontantkort som man kan ladda med kontanter i särskilda automater och som kan användas inom vissa butikskedjor. Utveckling pågår också för att telefonkort skall kunna fungera som betalkort även på andra områden än telefoni. En annan form av elektroniska pengar än smarta kort är värde- enheter som laddas på en diskett eller på hårddisken i en dator (s.k. cyber money eller network money). En person kan med sin dator via ett datornät, t.ex. Internet, köpa varor och tjänster och därvid betala med de värdeenheter som finns laddade på disketten eller hårddisken. Härigenom öppnas nya möjligheter att även utan förmedling av en bank eller annat företag göra överföringar och betalningar via datornät eller direkt mellan två datorer. I har introducerats två betalningssystem, Cybercash och First Virtual. Den stora fördelen med dem är att man inte behöver skicka sitt kortnummer över Internet. I Cybercash får kunden ett program som installeras i datorn och startas när en betalning skall göras. Kort- eller checkkontonumret måste lämnas till företaget . Kunden skickar sin beställning via programmet till säljaren. Denne skickar kundens kod till Cybercash som avkodar och sänder beställningen vidare till säljarens bank, där kontroll av kortet görs genom kontakt med kundens bank. Denna bank betalar sedan ut pengarna. I First Virtual (FV) lämnar kunden sitt kortnummer endast till FV och erhåller en kod i gengäld. Kunden skickar sedan koden till säljaren/spelanordnaren via e-post eller ett formulär över Internet. Säljaren/spelanordnaren skickar kundens kod och beloppet vidare till FV. FV frågar sedan via e-post om kunden godkänner transaktionen. Om svaret blir ja belastar FV kundens konto. Kunder i Internetbanker kan betala direkt via bankgirot till de säljare som slutit avtal med respektive bank. Kunden klickar på betalknappen på säljarens/spelanordnarens spelplats och hamnar hos sin bank. Där godkänner kunden betalningen till säljaren/spelanord- naren och banken överför pengarna. som förmedlar tjänster på Internet, t.ex. de företag som har webbplatserna Torget och Passagen, erbjuder kunderna en möjlighet att efter kreditprövning få rätt att betala via faktura även om de är privatpersoner. Betalning kan också ske via kreditkort. Om kunden får denna rätt erhåller han en kod som han sedan använder vid transaktioner på Internet. Kunden gör sin beställning och förmedlaren belastar kundens kortkonto eller skickar faktura hem till denne. För att säkra betalningar med kort över öppna nätverk, som t.ex. Internet, finns en teknisk specifikation som kallas för (Transactions). Initiativet till togs av Visa . Bakom står bl.a. Visa, och programvaru- leverantörerna Microsoft och Netscape. är inte en fastställd standard men betraktas ändå som en sådan. Försöksverksamhet med bedrivs i bl.a. och . I deltar fyra banker i testverksamheten: , , och . kom i gång i och fortskrider enligt uppgift långsamt bl.a. på grund av de stora kostnader och tekniska utmaningar som systemet medför.