sou · GOB356d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Utredningen föreslår att en ägare, som har fått ersättning för egendomens värde av en förvärvare, som inte längre hade egendomen kvar, skall ha rätt att få tillbaka egendomen mot lösen. Om rättsläget är sådant att ägaren anses ha förlorat sin rätt till egendomen genom att ta emot ersättning för dess värde skulle han annars riskera att hamna i ett sämre läge, när det gäller möjligheten att få tillbaka egendomen, än vad den gör som med nuvarande regler har blivit bestulen och uppburit försäkringsersättning för egendomen. Med gällande lagstiftning om godtrosförvärv förekommer det att en bestulen person, som önskar få 132 Den som har fått ersättning för egendomens värde ... tillbaka egendom för vilken han har uppburit försäkringsersättning, med försäkringsbolagets tillåtelse använder försäkringsersättningen för att lösa till sig egendomen om han påträffar den hos en godtroende förvärvare. Om ägaren ges rätt att lösa till sig egendomen efter att ha fått ersättning för egendomens värde av en förvärvare får han därmed en motsvarande rätt. Om rättsläget är det motsatta, dvs. om ägaren anses ha kvar rätten till egendomen trots att han har fått ersättning från en tidigare förvärvare, förhindrar utredningens förslag att ägaren får dubbel kompensation för egendomen. Även om det naturligtvis kommer att höra till undantagen att en ägare först uppbär ersättning för egendomens värde och därefter påträffar egendomen och vill framställa anspråk på att få tillbaka den, anser utredningen att situationen bör regleras i godtrosförvärvslagen. Utredningen föreslår därför att en ägare, som av en godtroende förvärvare av egendom som omfattas av ägarens vindikationsrätt har fått ersättning för egendomens värde på grund av att förvärvaren inte längre hade den kvar, skall ha rätt att lösa till sig egendomen från en senare innehavare. Enligt utredningens förslag, som utvecklas närmare i avsnitt 12, skall lösenbeloppet motsvara egendomens värde. När innehavaren tvingas avstå från egendomen innebär detta att han kan framställa anspråk gentemot sin fångesman på grund av rättsligt fel (se avsnitt 9). Om innehavaren inte behöver avstå från egendomen annat än mot lösen och om lösenbeloppet motsvarar egendomens värde, får han sådan kompensation för egendomen att han oftast inte har något skäl att vända sig mot sin fångesman. Det är endast om han har betalat ett högre belopp för egendomen än vad som motsvaras av värde- ersättningen och därför vill ha kompensation för detta, eller skadestånd av fångesmannen, som han måste kräva sin fångesman. 12Hur lösenbeloppets storlek bör bestämmas Enligt gällande rätt har den som på grund av någon annans godtrosförvärv förlorat äganderätten till viss egendom rätt att få tillbaka egendomen mot lösen. Om den av utredningen föreslagna vindikationsregeln införs beträffande stulen egendom och egendom som på liknande sätt har frånhänts ägaren, kommer ägaren att ha rätt att återfå sådan egendom utan att behöva betala lösen. Lösenbestämmelsens tillämpningsområde minskar därmed väsentligt. Utredningen föreslår emellertid att även den som har förlorat äganderätten till viss egendom på grund av att någon annan har blivit ägare till den genom hävd skall ha rätt att återfå egendomen mot lösen (se avsnitt 10). Enligt utredningens förslag skall lösenrätten gälla även för den som har fått ersättning för egendomens värde av en förvärvare, som för återkravet inte hade egendomen kvar (se avsnitt 11). Enligt gällande rätt bestäms lösenbeloppet enligt den s.k. vederlags- principen, vilket innebär att det skall motsvara förvärvarens kostnader för förvärvet av egendomen och dess förbättring. Av skäl som redovisas i detta avsnitt föreslår utredningen att lösenbeloppet i stället skall bestämmas enligt den s.k. värdeprincipen, dvs. till ett belopp som motsvarar egendomens värde. Enligt den nu gällande lydelsen av 5 § godtrosförvärvslagen skall lösen motsvara ägarens kostnader för förvärv av egendomen och dess förbättring. Vid bestämmandet av lösen skall hänsyn tas till förändring- ar i penningvärdet. Beloppet skall dock motsvara högst egendomens värde i den allmänna handeln. Värdeprincipen anses innebära att lösenbeloppet bestäms till egendomens värde i den allmänna handeln då lösen- rätten utövas (se prop. 1985/86:123 s. 12). 134 Hur lösenbeloppets storlek bör bestämmas Såsom har redogjorts för i avsnitt 3 diskuterades i förarbetena till godtrosförvärvslagen om lösenbeloppet borde bestämmas enligt vederlagsprincipen eller enligt värdeprincipen. Värdeprincipen, som medför att den godtroende förvärvaren försätts i samma läge som om han fått behålla egendomen, förordades inledningsvis i propositionen. Som skäl härför framhölls bl.a. att resultatet av vederlagsprincipen framstod som mindre tilltalande om det hade förflutit från det att egendomen frånhänts den ursprungliga ägaren till den tidpunkt då återlösen skulle ske, eftersom det för sådana situationer blev nödvändigt med komplicerade regler om hur inflation och andra värde- förändrande faktorer skulle beaktas när lösenbeloppet skulle fastställas. Värdeprincipen ansågs mera praktisk än vederlagsprincipen eftersom den inte krävde några särskilda utfyllnadsregler för sådana fall då den som innehade egendomen hade erhållit den utan vederlag, dvs. genom gåva, arv, testamente eller bodelning. Det ansågs vidare rimligt att den som trots att han har gjort ett godtrosförvärv tvingades avstå från egendomen så långt det var möjligt hölls skadeslös. En tillämpning av värdeprincipen ansågs inte heller oskälig gentemot den ursprungliga ägaren eftersom han i de flesta fall hade fått ut försäkringsersättning med ett belopp som motsvarade egendomens värde och det därför var rimligt att han fick lösa tillbaka egendomen efter samma grunder (se a. prop. s. 12 f.) Lagrådet invände mot resonemanget och uttalade att vederlags- principen var att föredra framför värdeprincipen. Enligt Lagrådet var vederlagsprincipen enklare att tillämpa i praktiken och kunde underlätta uppgörelser, medan bestämmandet av ett marknadsvärde kunde vara förenat med stora svårigheter. Härtill kom enligt Lagrådet att tillämpningen av värdeprincipen kunde vålla problem om egendomen hade stigit i värde efter förvärvet. Om det var fråga om museiföremål eller personliga värdeföremål med affektionsvärde som hade ökat i värde ansågs det inte självklart att förvärvarens anspråk på vinst skulle gå före den ursprungliga ägarens önskan att få köpa tillbaka det stulna till ett överkomligt pris. Lagrådet framhöll att i de fall ägaren hade fått försäkringsersättning hade ersättningsbeloppet bestämts på grundval av värdet vid förlusttillfället och att man då det gällde personliga värdeföremål med annat värde än det rent ekonomiska måste räkna med att ägaren ofta skulle dröja med ett ersättningsköp av olika skäl, t.ex. förhoppningar om att återfå det stulna eller helt enkelt svårigheter att ersätta föremål med affektionsvärde. Vidare uttalades att om värdestegringen, som ofta är avsevärd på sådana saker som det är fråga om här, skulle tillfalla förvärvaren, kunde lösenrätten lätt bli illusorisk. I fråga om stulna museiföremål skulle det överhuvudtaget vara svårt att föra ett träffande resonemang om försäkring och Hur lösenbeloppets storlek bör bestämmas 135 Vederlagsprincipen ansågs därför särskilt naturlig i fråga om sådana föremål. En regel som garanterade förvärvaren värdestegring eller handelsvinst kunde leda till otillfredsställande resultat. Som exempel anfördes fallet då någon hade förvärvat ett föremål inte till uppenbart underpris utan till normalt inköpspris för den som driver yrkesmässig handel med liknande föremål. Att den ursprungliga ägaren, som hade frånstulits egendomen, skulle nödgas betala handelsvinst ansågs som klart stötande. Det som kunde tala mot en renodlad vederlagsprincip var att hänsynen till den ursprungliga ägaren avtog och de till förvärvaren ökade i tyngd med tidsavståndet (se a. prop. s. 29 f.). Lagrådets uppfattning i frågan ledde till att lösenbeloppets storlek kom att bestämmas med tillämpning av vederlagsprincipen. I propositionen framhölls att vederlagsprincipen onekligen ger en bättre garanti för att den ursprungliga ägaren verkligen kommer att ha ekonomisk möjlighet att lösa till sig egendomen samt att det är mindre tillfredsställande att lösen skall motsvara det fulla värdet när förvärvaren har innehaft egendomen endast och erlagt ett lägre belopp för den (se a. prop. s. 33). Enligt utredningens förslag kommer en ursprunglig ägare ha rätt att få tillbaka egendom mot lösen i tre olika situationer, nämligen när en förvärvare har blivit ägare till egendomen på grund av att han gjort ett giltigt godtrosförvärv, dvs. då vindikationsregeln inte är tillämplig, då en förvärvare har blivit ägare till egendomen genom hävd och då ägaren har fått ersättning för egendomens värde av en tidigare förvärvare av egendomen. I det följande diskuteras efter vilken princip lösenbeloppet lämpligen bör bestämmas i de olika situationerna. 12.2.1Lösen då vindikationsregeln inte är tillämplig Såsom har framgått har ett av skälen till att vederlagsprincipen valts för att bestämma lösenbeloppet varit att man har velat ta större hänsyn till den ursprungliga ägaren än till förvärvaren. Med den nu gällande exstinktionsprincipen har ju den ursprungliga ägaren inte rätt att återfå stulen egendom från någon som har förvärvat den i god tro, om han inte betalar lösen för den. Hänsynen till ägaren har ansetts medföra att det är angeläget att lösenbeloppet bestäms på ett sådant sätt att denne har ekonomisk möjlighet att utöva sin lösenrätt. 136 Hur lösenbeloppets storlek bör bestämmas Om den av utredningen föreslagna vindikationsregeln införs beträffande stulen egendom kommer den ursprungliga ägaren att ha rätt att återfå sådan egendom utan att behöva betala lösen. I de fall den ursprungliga ägaren behöver lösa till sig egendomen har han frånhänts den på ett sådant sätt att vindikationsregeln inte är tillämplig, t.ex. genom förfaranden som straffrättsligt vanligen är att bedöma som förskingring, olovligt förfogande eller bedrägeri. I dessa fall har den ursprungliga ägaren anförtrott egendomen åt någon annan eller på annat sätt själv medverkat till att han frånhänts egendomen. I sådana situationer har utredningen ansett att avvägningen mellan den ursprungliga ägarens och den godtroende förvärvarens intressen bör utfalla till förmån för exstinktionsprincipen, dvs. den ursprungliga ägaren får stå risken för att han blir av med egendomen genom ett brottsligt förfarande och den som i god tro förvärvat egendomen därefter bör hållas skadeslös. Om ägaren blir av med egendomen på ett sådant sätt och sedan vill utöva sin rätt att lösa till sig egendomen från en godtroende förvärvare, framstår det enligt utredningens uppfattning inte som självklart att man skall ta större hänsyn till den ursprungliga ägaren än till den godtroende förvärvaren när lösenbeloppet skall bestämmas. I konsekvens med det förda resonemanget om hur riskfördelningen bör ske mellan den ursprungliga ägaren och den godtroende förvärvaren bör enligt utredningens uppfattning större hänsyn tas till förvärvarens intressen. Det är rimligt att den som trots att han har gjort ett godtrosförvärv tvingas avstå från egendomen så långt det är möjligt hålls skadeslös. Även processekonomiska skäl talar för att lösenbeloppet bestäms enligt värdeprincipen. En köpare som tvingas att avstå från den köpta egendomen mot lösen kan med fog göra gällande att egendomen är behäftad med ett rättsligt fel. Om köparen i en lösensituation får ersättning för egendomens aktuella värde saknar han oftast skäl att rikta ersättningsanspråk mot sin säljare. Utredningen anser således att värdeprincipen är mest ändamålsenlig när det gäller att bestämma lösenbeloppets storlek i nu angivna situationer. I förarbetena till den nu gällande lagstiftningen har framhållits att vederlagsprincipen är särskilt tilltalande i de fall förvärvaren har innehaft egendomen . Utredningens förslag att den ursprungliga ägaren skall ha en rätt att lösa till sig egendom från den som har förvärvat äganderätten till denna genom hävd innebär att Hur lösenbeloppets storlek bör bestämmas 137 lösenrätten kan aktualiseras när förvärvaren har innehaft egendomen under en mycket . Såsom har anförts avtar hänsynen till den ursprungliga ägaren allteftersom tiden går, medan hänsynen till förvärvaren ökar. Det finns även andra skäl för att ifrågasätta det lämpliga i att tillämpa vederlagsprincipen när har förflutit från innehavarens förvärv. Denne kan helt enkelt ha glömt hur mycket han betalat för egendomen och har inte längre kvar någon dokumen- tation om köpet, eller han kan ha avlidit varvid egendomen har ärvts av någon som inte känner till vad arvlåtaren har betalat för den. I sådana fall är det inte möjligt att tillämpa vederlagsprincipen utan man är hänvisad till att bestämma lösenbeloppet på annat sätt. Utredningen anser därför att övervägande talar för att lösenbeloppet även i hävdesituationer bestäms på grundval av värdeprincipen. 12.2.3Lösen efter erhållen värdeersättning Även i de fall en ägare som har fått ersättning för egendomens värde påträffar egendomen hos en senare förvärvare och då vill lösa till sig den, kan man utgå ifrån att har hunnit förflyta sedan ägaren frånhändes egendomen. De skäl som har anförts under avsnitt 12.2.2 beträffande värdeprincipen är därför giltiga även i den här avsedda situationen. 12.3Lösenbeloppet bör beräknas enligt värdeprincipen Utredningens förslag om ett införande av vindikationsprincipen för stulen egendom innebär att en ägare i de flesta fall har rätt att återfå egendom som frånhänts honom utan att behöva betala lösen. Med hänsyn till att det vanligen är fråga om tillgreppsbrott när någon ofrivilligt har blivit av med sin egendom kan man utgå ifrån att rätten att återfå egendom mot lösen kommer att få en begränsad praktisk betydelse . Även fall då någon vill lösa till sig egendom från någon som har fått äganderätten till den genom hävd torde bli tämligen ovanliga. Detsamma gäller situationer då ägaren vill återfå egendomen mot lösen efter att fått ersättning för dess värde. Av skäl som anförts ovan anser utredningen dock att principen för att bestämma lösenbelop- pets storlek bör ändras från den nu gällande vederlagsprincipen till värdeprincipen. Ett lösenbelopp bestämt enligt värdeprincipen skall i princip motsvara egendomens värde i den allmänna handeln 138 Hur lösenbeloppets storlek bör bestämmas då lösenrätten utövas. Med den allmänna handeln avses den normala handeln med föremål av ifrågavarande art. I möjligaste mån bör man bortse från lokala och liknande variationer i egendomens värde (jfr prop. 1985/86:123 s. 23). Om egendomen är av en sådan art att den normalt inte överlåts, såsom är fallet med t.ex. unika museiföremål eller olika slags kultur- egendom, torde värdet få anses motsvara vad egendomen kunde förväntas inbringa vid en så omsorgsfullt genomförd försäljning som kan anses rimlig när det gäller egendom av den art det är fråga om. 12.4Värdeprincipen medför att det inte behövs särregler för förvärv utan vederlag I den nu gällande bestämmelsen i 5 § godtrosförvärvslagen om lösenbeloppets storlek finns det en speciell reglering för de fall ägaren har förvärvat egendomen utan vederlag, dvs. genom gåva, arv, testamente eller bodelning. I sådana situationer skall även kostnad som ägarens fångesman haft för förvärvet av egendomen och dess förbättring räknas in i lösenbeloppet, under förutsättning att fånges- mannen skulle ha haft rätt till lösen om ett återkrav hade riktats mot honom. Kravet på att även fångesmannen skulle ha haft rätt till lösen innebär att den som har erhållit egendom genom ett benefikt förvärv från någon som inte har gjort ett giltigt godtrosförvärv av den inte har rätt till lösen. Såsom har framhållits i avsnitt 3 innebär detta att den som fått stulen egendom i gåva av en tjuv visserligen kan ha gjort ett godtrosförvärv, men måste lämna tillbaka egendomen utan lösen om den bestulna begär det. En övergång till värdeprincipen vid bestämmandet av lösen innebär att en särregel för benefika eller liknande förvärv kan undvaras. Detta innebär visserligen att även den som har fått egendomen i gåva från någon som inte skulle ha haft rätt till lösen får en sådan rätt, om han tvingas att lämna ifrån sig egendomen. Den som har erhållit egendomen genom ett universalfång får däremot, såsom , rätt till lösen endast om fångesmannen skulle ha haft en sådan rätt, eftersom han trots sin goda tro inte kan få bättre rätt till egendomen än sin fångesman. Om utrymmet för godtrosförvärv krymps i enlighet med förslaget finns det enligt utredningens mening inte skäl att särbehandla gåvofallen. 13Förslagets relevans för annan lagstiftning om godtrosförvärv Enligt direktiven till utredningsuppdraget skall utredaren med utgångs- punkt från de förslag som lämnas i fråga om godtrosförvärvslagen bedöma om även de särskilda regler om godtrosförvärv av lösöre som finns i annan lagstiftning bör ändras, samt om det finns skäl att ändra i gällande regler om godtrosförvärv av andra slag av lös egendom än lösöre (dir. 1998:95 s. 8). Bestämmelser om godtrosförvärv finns bl.a. i 25 kap. 7 § ärvda- balken, 11 § avtalslagen, 54 och 55 §§ kommissionslagen, 14 § skulde- brevslagen, 3 kap. 6 § aktiebolagslagen, 6 kap. 3 och 4 §§ lagen om kontoföring av finansiella instrument och 2 kap. 10 § sjölagen . Av skäl som redovisas i detta avsnitt anser utredningen att ett införande av en vindikationsregel i godtrosförvärvslagen inte motiverar några ändringar i de nämnda bestämmelserna. 13.111 § avtalslagen samt 54 och 55 §§ kommissionslagen I 11 § avtalslagen regleras vad som gäller om en fullmäktig företar en rättshandling som strider mot särskilda inskränkande föreskrifter av fullmaktsgivaren, dvs. överskrider sin befogenhet. Av första stycket, som reglerar s.k. självständig fullmakt, (begreppet har redovisats närmare i avsnitt 3.2.2), följer att en befogenhetsöverskridande rätts- handling gäller mot fullmaktsgivaren, om tredje man var i god tro i fråga om befogenheten. I 54 § kommissionslagen regleras i vilken utsträckning en kommit- tent (uppdragsgivaren) är bunden av en kommissionärs (uppdrags- tagarens) förfoganden gentemot tredje man då kommissionären säljer godset till lägre pris än han borde eller på annat sätt handlar i strid med kommittentens intresse. Bestämmelsen går i korthet ut på att sådana förfoganden är gällande mot kommittenten om tredje man är i god tro. 142 Förslagets relevans för annan lagstiftning om godtrosförvärv Detsamma gäller enligt 55 § kommissionslagen om kommissionären förfogar över gods som innehas för kommittentens räkning efter det att uppdraget har upphört. Såväl 11 § avtalslagen som 54 och 55 §§ kommissionslagen reglerar situationer när intressekollisionen har uppkommit på grund av att någon har givit en annan person behörighet att förfoga över sin egendom och denne har handlat i strid med huvudmannens instruktioner. I konsekvens med det resonemang som förts i avsnitt 7 angående olovliga förfoganden över egendom som ägaren anförtrott överlåtaren, finns det inte skäl att vid en övergång till vindikationsprincipen beträffande stöldgods m.m. göra några ändringar i de nu behandlade bestämmelserna. 13.225 kap. 7 § 25 kap. 7 § handlar om dödförklaring. Förenklat uttryckt följer av bestämmelsen att, om en dödförklarad person sedermera visar sig vara vid liv, återgång skall ske av egendom som ärvts i anledning av dödförklaringen, även för det fall att egendomen överlåtits till någon annan, om denne inte var i god tro då han åtkom egendomen. De motiv som enligt direktiven ligger bakom en övergång till vindikationsprincipen beträffande stöldgods kan inte anses utgöra skäl att ändra i denna bestämmelse. Den som har överlåtit den dödförklara- des egendom till en godtroende förvärvare har ju inte tillgripit egendomen utan haft den i sin besittning med stöd av lag. Såsom har framgått av redogörelsen i avsnitt 3.2.4 innebär legitima- tionsreglerna för löpande skuldebrev i 13 och 14 §§ skuldebrevslagen en presumtion för att innehavaren av skuldebrevet har rätt att göra fordringen gällande mot gäldenären och att överlåta fordringen till en tredje man. Dessa legitimationsregler är av avgörande betydelse för det löpande skuldebrevets omsättningsvärde. Genom att göra ett skuldebrev löpande kan gäldenären öka skuldebrevets omsättningsvärde och däri- genom göra det lättare att placera hos en kreditgivare (se m.fl., Skuldebrev, växel och check, 7 uppl. s. 81 ff.). Legitimations- reglernas huvudsakliga syfte är således att tillgodose gäldenärsintresset av att löpande skuldebrev kan omsättas och inte att skydda godtroende Förslagets relevans för annan lagstiftning om godtrosförvärv 143 förvärvare av löpande skuldebrev. Det skydd som en godtroende förvärvare erhåller skulle närmast kunna betraktas som en bieffekt av gäldenärens intresse av att kunna betala med befriande verkan till den som innehar ett löpande skuldebrev. Det bakomliggande syftet med skuldebrevslagens legitimationsregler är således ett helt annat än syftet med en vindikationsregel, som ju främst är att motverka handeln med stöldgods. Vad som har sagts talar emot att man skulle låta ett införande av en vindikationsregel avseende lösöre få effekter på lagstiftningen om skuldebrev. En annan omständighet som bör beaktas i detta sammanhang är sambandet mellan löpande skuldebrev, växlar och checkar, som talar för att möjligheterna till godtrosförvärv bör vara enhetligt reglerade när det gäller dessa typer av värdepapper. Löpande skuldebrev, växlar och checkar har ansetts vara de viktigaste av de värdepapper som förkroppsligar en penningfordran, vilket innebär att de är under- kastade en rad regler som syftar till att göra dem så oberoende av det rättsförhållande som föranlett att värdepapperet utfärdats eller överlåtits att papperet skall kunna fungera som ett omsättningspapper och som en självständig bärare av fordringen (se , Obehöriga förfaranden med värdepapper, 2 uppl. s. 17). Såväl växellagen (1932:130) som checklagen (1932:131) innehåller bestämmelser om godtrosförvärv som i allt väsentligt är likartade med motsvarande bestämmelser i skuldebrevslagen (16 § växellagen och 21 § checklagen). Dessa lagar bygger på konventioner om gemensam lagstiftning om växlar och checkar, som antogs i respektive . bundenhet till dessa konventioner innebär att ett införande av en vindikationsregel i skuldebrevslagen inte skulle kunna medföra motsvarande ändringar i de lagar som gäller för växlar och checkar, vilket är ett skäl mot att i skuldebrevslagen införa en särbestämmelse beträffande tillgripna skuldebrev. Av här redovisade skäl anser utredningen att en övergång till vindikationsprincipen beträffande tillgripet lösöre inte bör föranleda någon ändring i skuldebrevslagen. Härtill kommer att löpande skuldebrev kan vara föremål för exstinktiva godtrosförvärv enligt dansk, norsk och finsk rätt, vilket talar för att den nu gällande exstinktionsprincipen för sådan egendom bör bibehållas i svensk rätt. 144 Förslagets relevans för annan lagstiftning om godtrosförvärv 13.43 kap. 6 § aktiebolagslagen Eftersom aktiebrev i väsentliga delar är jämställda med löpande skuldebrev bör även när det gäller vindikationsprincipens tillämpning samma överväganden göras angående aktiebrev som beträffande löpande skuldebrev. 13.56 kap. lagen om kontoföring av finansiella instrument Av bestämmelserna i 6 kap. lagen om kontoföring av finansiella instrument framgår att en förvärvare av finansiella instrument som är registrerade enligt denna lag måste ha förlitat sig på innehållet i registret för att anses ha varit i god tro vid sitt förvärv. De civilrättsliga verkningar som annars är knutna till innehavet av aktiebrev eller löpande skuldebrev har således i stället knutits till registreringen (prop. 1997/98:160 s. 128 och 1988/89:152 s. 76).