sou · GOB399d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Ur ett medborgarperspektiv måste båda aspekterna beaktas. Uppgiften blir därvid att finna en lämplig avvägning. Domstolarnas viktiga funktion i samhället handlar om någonting mera än att endast meddela juridiskt riktiga avgöranden. Allmänhetens förtroende för domstolarna, och ytterst domstolarnas legitimitet i sam- hället, ställer även krav på domstolsverksamheten vad gäller t.ex. ett rättvist förfarande, rimliga handläggningstider samt ett bemötande som inger respekt och förtroende. Just förtroendefrågan är av avgörande betydelse för domstolarnas verksamhet. Om inte domstolarna och den verksamhet som där bedrivs respekteras av medborgarna kan dom- stolarna inte längre fylla sin samhällsfunktion. Vid den avvägning som således skall göras menar kommittén att de allmänna utgångspunkterna när frågor om utnämning av högre domare och om domstolschefens roll övervägs bör vara att det är utifrån de konstitutionella principerna om domstolarnas och domarens oavhängighet och med ett medborgarperspektiv på domstolsväsendet som dessa frågor skall bedömas, att formerna för utnämning av högre domare bör ordnas så att förfarandet medverkar till att domstolarnas legitimitet stärks och så att de domare som utnämns har mycket goda kvalifikationer samt att ledningsfunktionen i domstolarna stärks och moderniseras som den enskilde domarens oavhängighet i rätt- skipningen upprätthålls. 3 Utnämning av högre domare 3.1Utnämning av domare – gällande ordning och behörighetskrav Ordinarie domare tillsätts och utnämns av regeringen (11 kap. 9 § första stycket RF, 4 kap. 2 § [RB] samt 3, 10 och 15 §§ lagen [1971:289] om allmänna förvaltningsdomstolar). De högsta domarbefattningarna tillsätts direkt efter ett kallelseförfarande. Övriga anställningar som ordinarie domare, hyresråd och som dispaschör till- sätts efter ett ansökningsförfarande sedan anställningarna kungjorts lediga. Ansökan skall i dessa fall ställas till regeringen men ges in till DV. TFN bereder sedan dessa tillsättningsärenden, med undantag för anställningarna som domare i Patentbesvärsrätten som har en egen tjänsteförslagsnämnd, och avger förslag till regeringen på vilken sökande som bör få anställningen. Ofta innehåller TFN:s förslag namn på fler än en sökande. TFN har då inbördes rangordnat dessa personer. Regeringen är emellertid inte bunden av denna rangordning, utan går i från den emellanåt. I sådana sammanhang förekommer ibland att rege- ringen vidtar ytterligare beredning i ärendet. För lagfarna domare gäller vissa i författning fastställda behörig- hetsvillkor. En domare skall vara svensk medborgare och ha avlagt för behörighet till domarämbetet föreskrivna kunskapsprov (4 kap. 1 § RB), dvs. ha avlagt svensk juris kandidatexamen eller juristexamen. Med sådan examen jämställs under vissa förutsättningar fullbordad juristutbildning som till övervägande del ägt rum i annat nordiskt land. Några formella krav på genomgången domarutbildning eller notarie- meritering uppställs däremot inte för tillträde till de ordinarie domar- ämbetena. Det finns bland de ordinarie domarna ett mindre antal perso- ner med annan juridisk bakgrund, såsom exempelvis advokater eller åklagare. De flesta ordinarie domarna har dock genomgått domarut- bildning i hovrätt eller kammarrätt (en redogörelse för denna utbildning finns dels i betänkandet Domaren i , SOU 1994:99 Del A s. 109-110, dels i betänkandet Domaren och Bered- ningsorganisationen, SOU 1998:88 s. 51-53). 60 Utnämning av högre domare För domarna i och Regeringsrätten gäller som behörighetskrav för att kunna tjänstgöra som ledamot där att vederbö- rande måste vara eller ha varit ordinarie domare i domstolen (11 kap. 1 § första stycket RF). Ledamöterna i skall vara lag- farna. I Regeringsrätten är lagfarenhetskravet dock inte absolut. Minst två tredjedelar av antalet regeringsråd måste vara lagfarna. 3.2Vissa principer för statlig anställning 3.2.1Regeringsformen och lagstiftningen om statlig anställning I 11 kap. 9 § första stycket RF stadgas att tjänst vid domstol eller vid förvaltningsmyndighet som lyder under regeringen tillsätts av rege- ringen eller av myndighet som regeringen bestämmer. Regeringen får alltså enligt regeringsformen delegera uppgiften att tillsätta tjänster. Så sker också i mycket stor omfattning. Ordet tjänst motsvaras därvid och i lagstiftningen om bl.a. den offentliga arbetsrätten av ordet anställning. I den generellt syftande verksförordningen (1995:1322) finns sålunda i 32 § en erinran om att myndighetens chef anställs genom beslut av regeringen och ett delegationsstadgande om att andra anställningar beslutas av myndigheten. Ytterligare bestämmelser i ämnet kan sedan finnas i de särskilda myndighetsinstruktionerna. Rege- ringen förbehåller sig själv att tillsätta endast vissa högre befattningar. I fråga om domare skulle alltså med stöd av regeringsformen till- sättningen av samtliga domarbefattningar kunna delegeras till t.ex. DV eller till en domstol. har emellertid genom bestämmelser i lag begränsat denna delegationsmöjlighet. Så framgår av 4 kap. 2 § RB att ordinarie domare i allmän domstol utnämns av regeringen. För ordi- narie domare i de allmänna förvaltningsdomstolarna finns motsvarande bestämmelser i 3, 10 och 15 §§ lagen om allmänna förvaltningsdom- stolar. I fråga om icke ordinarie domare har dock regeringen genom bestämmelser i instruktionerna för olika domstolar delegerat uppgiften att fatta beslut om anställning till respektive domstol. I 11 kap. 9 § andra stycket RF stadgas att vid tillsättning av statlig tjänst, alltså även anställning som domare, avseende endast skall fästas vid sakliga grunder, såsom förtjänst och skicklighet. Med förtjänst av- ses närmast den vana som förvärvats genom föregående tjänstgöring. Med skicklighet förstås lämpligheten för en befattning visad främst genom teoretisk och praktisk utbildning samt erfarenhet från tidigare verksamhet (prop. 1973:90 s. 405 f.). Utnämning av högre domare 61 Ändamålet med reglerna om sakliga grunder är inte att skydda arbetstagarintressena utan främst att tillgodose samhällets och de enskilda medborgarnas intresse av att statliga tjänster tillsätts efter objektiva grunder (prop. 1975/76:105 bilaga 2, s. 206). Vid meritvärderingen skall skickligheten prioriteras framför andra sakliga grunder om det inte finns särskilda skäl för annat. Detta framgår uttryckligen av bestämmelsen i 4 § andra stycket lagen (1994:260) om offentlig anställning (). Innebörden av begreppet skicklighet har utvecklats i , Statlig anställning – En lagkommentar och vägledning, 1994, s. 93 där det anförs: All relevant erfarenhet bör värderas inom ramen för skickligheten. Det skall vara en kvalitativ helhetsbedömning. Kunskaperna och erfarenheterna kan ha erhållits såväl från annan offentlig verksamhet som privat anställ- ning eller i egen verksamhet. Också erfarenheter från områden som vård av barn, studier, utlandsvistelse, språkkunskaper, ideellt arbete m.m. bör vägas in vid bedömningen av skickligheten, i den mån de är relevanta för det sökta arbetet. Personliga egenskaper som prestationsförmåga, yrkes- skicklighet, ledaregenskaper, samarbetsförmåga m.m. blir här också mätare på de individuella förutsättningarna att fylla de krav som den aktuella anställningen innebär. Om flera sökande bedöms vara lika eller i huvudsak lika skickliga blir i regel förtjänsten utslagsgivande. All anställning, statlig, privat och egen verksamhet, skall inräknas i förtjänsten. Det finns emellertid inom det statligt reglerade området utrymme för att utöver förtjänst och skicklighet beakta även andra sakliga grunder som stämmer överens med allmänna arbetsmarknads-, jämställdhets-, social- och sysselsättningspolitiska mål, se 4 § anställningsförordningen (1994:373). Till sådana sakliga grunder räknas bl.a. företrädesrätt vid återanställning och omplacering, intresset av att bereda arbetshandikappade sysselsättning och strävan att främja ökad jämställdhet mellan kvinnor och män. Beträffande jämställdhetsintresset gäller att detta numera bör kunna väga över den gradskillnad i fråga om förtjänst och skicklighet eller bådadera som föreligger mellan sökande av olika kön när kvalifikationerna i stort sett om också inte helt är lika (prop. 1989/90:79 s. 12 och 13). I fråga om ordinarie domare och andra fullmaktsanställda gäller . För dessa anställda kompletteras emellertid den lagen med sär- skilda bestämmelser som meddelats i lagen (1994:261) om full- maktsanställning. I 3 § denna lag stadgas bl.a. att det är regeringen som bestämmer vilka domaranställningar som skall vara ordinarie. Full- maktsanställningslagen innehåller inga ytterligare bestämmelser av intresse här. 62 Utnämning av högre domare Förfarandet vid tillsättning av statliga anställningar präglas av att vissa principer skall iakttas. Utgångspunkten ges i bestämmelsen i 1 kap. 9 § RF som stadgar att i den offentliga verksamheten skall beaktas allas likhet inför lagen samt iakttagas saklighet och opartiskhet. Detta gäller hela handläggningen, dvs. såväl beredningen av som beslutet i tillsätt- ningsärendet. I detta avsnitt skall vissa frågor om det formella förfaran- det tas upp. Den svenska offentliga arbetsrätten präglas som andra offentligrättsliga områden av bl.a. den grundlagsfästa offentlighetsprin- cipen. Betydelsen här av den principen och sekretessregleringen på området behandlas i det följande avsnittet. I ett tillsättningsärende hos regeringen där kallelseförfarande till- lämpas är handläggningen inte närmare reglerad. Stadgandena om rege- ringsarbetet i 7 kap. RF med bestämmelsen om regeringsärendenas beredning i 7 kap. 2 § RF och flera stadganden om regeringens besluts- former är dock naturligtvis tillämpliga även i tillsättningsärenden i vilka regeringen bereder och beslutar. I ett tillsättningsärende där det finns möjlighet att söka eller anmäla intresse för en viss anställning blir de som sökt eller anmält intresse att betrakta som parter i ett förvaltningsärende. För ett sådant förfarande gäller förvaltningslagen (1986:223), FL, hos förvaltningsmyndigheter och domstolar. Det betyder att förvaltningslagens bestämmelser skall tillämpas t.ex. när en myndighet avger yttrande över ansökningar till beslutsmyndigheten men också hos en sådan myndighet som givits den särskilda uppgiften att lämna förslag om vem som skall få anställningen såsom t.ex. TFN. Förslag i tillsättningsärenden är överklagbara endast om det är särskilt föreskrivet, 2 och 21 §§ anställningsförordningen. Sådana särskilda föreskrifter finns i 9 § förordningen (1988:318) med instruktion för . Nämndens förslag får sålunda överklagas hos regeringen. Det före- ligger dock f.n. förslag om att möjligheten att överklaga nämndens för- slag i tillsättningsärenden skall tas bort (DV rapport 1999:2 s. 25 och regeringens skrivelse, Skr. 1999/2000:106 s. 31). Vissa av reglerna i förvaltningslagen gäller endast när fråga är om myndighetsutövning mot någon enskild. Förvaltningslagen gäller formellt sett inte i regeringsärenden men avsikten har varit att lagen så långt möjligt skall följas också hos regeringen. Förvaltningslagen präglas av vissa förfarandeprinciper som, med två nedan angivna undantag, gäller även i tillsättningsärenden. Tillsätt- ningsärenden anses avse s.k. myndighetsutövning mot enskild (se , Nya förvaltningslagen med kommentarer, 5 uppl. 1999, s. 136). Verksamheten att besluta om förslag hos en tjänste- Utnämning av högre domare 63 förslagsnämnd synes dock inte vara att uppfatta som myndighetsutöv- ning mot enskild, se JK 1994 s. 25 som redovisas i det följande. I 7 § FL anges ett allmänt krav på handläggningen av ärenden: Myndigheten skall vid handläggningen beakta möjligheten att själv in- hämta upplysningar och yttranden från andra myndigheter om sådana behövs. I 15 § FL anges dokumentationskravet: Uppgifter som en myndighet får på annat sätt än genom en handling och som kan ha betydelse för utgången i ärendet skall antecknas av myndigheten, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Till denna kategori av ärenden hör alltså tillsättningsärenden Ansökningar och andra sätt att inleda ett ärende faller utanför tillämpningsområdet för 15 § (a. a. s. 142), men dokumentation torde ändå krävas beträffande ansökningar och intresse- anmälningar i tillsättningsärenden, eftersom de inte kan anses initiera ärendet. Dokumentationskravet omfattar t.ex. uppgifter som lämnats av en person som en sökande har refererat till i ett tillsättningsärende och som kan ha betydelse för utgången i ärendet. En annan sak är att myn- digheten bör ha rätt att utan anteckningsplikt utnyttja sin allmänna sak- kunskap och erfarenhetsfond (a.a. s. 144). Principen om s.k. partsinsyn i ärenden om myndighetsutövning ut- trycks i 16 §, där det anges att parterna har rätt att ta del av det som tillförts ärendet. Principen gäller, till skillnad från kommunikations- principen, i tillsättningsärenden. I 17 § finns ett stadgande om den s.k. kommunikationsprincipen: Ett ärende som rör myndighetsutövning får inte avgöras utan att den som är part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han fått tillfälle att yttra sig över det. Från regelns tillämplighet undantas emellertid ärenden som rör tjänste- tillsättning (dock inte i ärende där beslut om tjänstetillsättning över- klagats). Bakgrunden till undantaget (se a.a. s. 181) var att kommuni- kation i tillsättningsärenden inte ansågs fylla något större behov och även skulle medföra stora praktiska olägenheter. Ärendenas avgörande kunde fördröjas avsevärt, och kommunikationen kunde också utsätta den enskilde för onödigt obehag. Tyngdpunkten i rättsskyddet i sådana ärenden borde ligga i klagomöjligheten. Kravet på motivering av beslut i ärenden om myndighetsutövning anges i 20 § FL: Ett beslut varigenom en myndighet avgör ett ärende skall innehålla de skäl som har bestämt utgången. Här görs dock ett uttryckligt undantag för bl.a. beslut som rör tjänstetillsättning. Särskilda problem har ansetts inställa sig i fall då myndighetens beslut grundas väsentligen på värdeomdömen såsom vid beslut om anställning (a.a. s. 208). Det kan också ifrågasättas om det står i överensstämmelse med ett genomsnittligt önskemål från sökandenas sida att 64 Utnämning av högre domare myndigheterna öppet redovisar skälen för sina beslut i dessa undantagsfall. Bl.a. får ordningen att beslutet inte motiveras anses vara ägnat att undanröja den risk för personligt obehag o.d. som ett utsättande av skälen för beslutet skulle föra med sig för sökandena (se a.a. s. 213). De förfarandeprinciper som här redovisats kan ytterligare belysas genom hänvisningar till ett antal beslut meddelade av JO och JK nämligen: JO 1967 s. 192 Fråga om praxis att inte dokumentera inhämtade uppgifter om sökande i tillsättningsärende var förenlig med offentlighetsprincipen. Även fråga om myndighets skyldighet att till sökande redovisa källan till under hand inhämtad oriktig uppgift. JO 1976/77 s. 268 Fråga om dokumentation av muntliga upplys- ningar i tjänstetillsättningsärende. JO 1977/78 s. 317 har i visst fall vid bedömande av sökandens lämplighet för lagmans- tjänst tagit hänsyn till hans alkoholvanor. JO fann inte anledning att kritisera . JO 1978/79 s. 366 Dokumentation av muntliga upplysningar i tjänstetillsättningsärende. JO 1980/81 s. 456 Skoldirektörs redovisning inför skolstyrelse av inhämtade upplysningar om sökande i tjänstetillsättningsärende. JK 1994 s. 25 Ifrågasatt tjänstefel m.m. av av professuren i allmän kriminologi vid . Särskilt två beslut, JO 1976/77 s. 268 och JK 1994 s. 25, är belysande. Ur det sistnämnda citeras följande avsnitt. Vad gäller frågan om tjänsteförslagsnämnden på ett tillfredsställande sätt do- kumenterat vilka uppgifter som legat till grund för den ändrade rangordningen mellan de mest meriterade är följande att beakta. ombudsmän () har uttalat sig i fråga om dokumentation av muntliga upplysningar i tjänstetillsättningsärenden inom domstolsväsendet (JO:s ämbetsberättelse 1976-77 s. 268-277). JO anförde i sitt ärende samman- fattningsvis bl.a. följande. De särskilda bestämmelserna i 14-20 §§ i den då gällande förvaltningslagen (1971:290) för ärenden innefattande myndighets- utövning mot enskild är i och för sig tillämpliga på ärenden om tjänstetillsätt- ning. tillsätter emellertid inte tjänster utan den avger endast oförbindande förslag. Bestämmelserna är därför inte direkt tillämpliga på nämndens handläggning. JO uttalade vidare att helt över vägande skäl talar för att utifrån muntligen inhämtade upplysningar i tjänstetillsättningsärende bör nedtecknas och bevaras i akten i den mån de är av betydelse för ärendets avgörande. Detta gäller inte endast upplysningar som inhämtas av den be- slutande myndigheten direkt utan även när ärendet bereds av en för ändamålet Utnämning av högre domare 65 tillsatt nämnd och denna låter komplettera ansökningshandlingarna med muntligen inhämtade upplysningar. JO förklarade att han inte kunde finna annat än att tjänsteförslagsnämnd bör dokumentera upplysningar inhämtade från utomstående. Mera svårbedömbar är frågan om också uppgifter som framkommer under den interna överläggningen inom tjänsteförslagsnämnden behöver dokumenteras. Skyldigheten att göra anteckningar kan enligt JO knappast komma ifråga annat än i vad gäller preciserade uppgifter om händel- ser, karaktärsdrag o. dyl. som påverkar nämndens ställningstagande. Skäl kan anföras för att även sådana uppgifter bör dokumenteras. JO fann det vara av värde om nämnden tecknade ned preciserade uppgifter av angivet innehåll som framkommer under nämndens överläggning. Detta bl.a. för att akten inte skulle ge en snedvriden bild av beslutsunderlaget. Det bör noteras att JO:s synpunkter på dokumentationsskyldigheten här gäller dels uppgifter inhämtade från utomstående, dels preciserade uppgifter som framkom under överläggningen. På den sistnämnda punkten anser JO saken svårbedömbar. har rörande dokumentationen av nämndens ändrade ställningstagande hänvisat till protokollsanteckningen av två av de sakkunniga samt till ett på grund av W:s överklagande gjort för- tydligande i nämndens protokoll . Vidare har nämnden förklarat sig vilja understryka att det väsentliga syftet med intervjuer och prov- föreläsningar inte är att inhämta upplysningar i egentlig mening. gäller en ny förvaltningslag. Begreppet myndighetsutövning har samma innebörd i den nya som i den gamla förvalt- ningslagen. I 15 § förvaltningslagen (1986:223) anges att uppgifter som en myndighet får på annat sätt än genom en handling och som kan ha betydelse för utgången i ärendet skall antecknas av myndigheten, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. En förutsättning för att en myndighet skall vara skyldig att dokumentera en uppgift enligt paragrafen är att uppgiften kan ha betydelse för utgången i ärendet. Fråga är om förvaltningslagens regler om dokumentationsskyldighet är direkt tillämpliga på en tjänsteförslagsnämnds handläggning. synes inte självklar. Ett förslag i ett tjänstetillsättningsärende kan ju ha stor betydelse för det kommande beslutet. Detta trots att nämndens förslag inte är formellt bindande för regeringen vid tillsättning av tjänsten. Justitiekanslern delar JO: s uppfattning, såsom den kommit till uttryck i dess ärende (JO:s ämbetsberättelse 1976/77 s. 268 ff.) att den aktuella bestäm- melsen i förvaltningslagen inte är direkt tillämplig på tjänsteförslagsnämndens handläggning, eftersom nämnden endast avger oförbindande förslag. Jag är även av samma uppfattning som JO vad gäller värdet av att iaktta dokumenta- tionsbehovet, nämligen det att viktiga uppgifter och upplysningar som varit bestämmande för ärendets avgörande bör tecknas ned och bevaras bland akt- materialet. Det finns å andra sidan skäl som talar för att inte kräva en alltför långtgående dokumentation vad gäller av nämnden initierade intervjuer och offentliga provföreläsningar. Om så skulle krävas finns det, som tjänsteförslagsnämnden också uttalat, en risk för att sådana inslag utmönstras ur tillsättningsförfarandet. Fråga är således här om tjänsteförslagsnämndens dokumentation om inter- vjuerna och föreläsningarna och dessas betydelse för rangordningen mellan de mest meriterade sökandena varit godtagbar. Som nämnts bör viktiga uppgifter och upplysningar som varit bestämmande för ärendets utgång nedtecknas och bevaras i akten. Å andra sidan kan kraven på dokumentation inte drivas för 66 Utnämning av högre domare Vid en samlad bedömning av vad som förevarit i ärendet blir det mitt intryck att tjänsteförslagsnämnden borde ha sökt att något mera dokumentera vad som framkommit, främst vid intervjuerna med S och W, och som varit av betydelse inför tjänsteförslagsnämndens ställningstagande till rangordningen mellan dessa. Jag stannar vid detta konstaterande och avstår från att för egen del lägga några närmare synpunkter på saken. Den här aktuella frågan är, som JO anfört, svårbedömbar och utrymme finns för olika meningar. Jag ser det därmed i första hand som en uppgift för universitets- och högskoleväsendet självt att i lämpligt sammanhang diskutera och om möjligt lägga fast hur man ser på saken. 3.2.3Offentlighet och sekretess i tillsättningsärenden I gäller principen om allmänna handlingars offentlighet. Grundreglerna om denna princip finns i 2 kap. tryckfri- hetsförordningen (TF). Kompletterande bestämmelser finns i sekretess- lagen (1980:100) och sekretessförordningen (1980: 657). I 2 kap. 1 § TF slås fast att varje svensk medborgare har rätt att ta del av allmänna handlingar. Utlänningar är genom 14 kap. 5 § TF jäm- ställda med svenskar, utom så till vida att deras rätt inte är grundlags- skyddad. Vilka handlingar som offentlighetsprincipen gäller anges i 2 kap. 3-11 §§ TF. Med handling förstås enligt 2 kap. 3 § TF dels framställning i skrift eller bild (dvs. framför allt vanliga pappersdokument), dels vad som kan kallas tekniska upptagningar, nämligen upptagningar som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med ett tekniskt hjälpmedel (dvs. numera främst upptagningar på datormedium). Sammanfattningsvis kan sägas att all information på någon form av informationsbärare omfattas av handlingsbegreppet. För att en handling skall anses som allmän krävs att den dels för- varas hos en myndighet, dels är att betrakta som antingen inkommen dit eller upprättad där. Att handlingen skall vara förvarad hos en myn- dighet betyder inte nödvändigtvis att den också fysiskt befinner sig hos myndigheten. När det gäller datorupptagningar är det tillräckligt att myndigheten har tillgång till den t.ex. via terminalanslutning till en annan myndighet där själva upptagningen fysiskt är lagrad på ett datormedium. Också ett vanligt pappersdokument kan anses förvarat hos en myndighet, trots att det faktiskt finns någon annanstans, t.ex. hemma hos någon tjänsteman vid myndigheten. I rättsfallen RÅ 1989 Utnämning av högre domare 67 ref. 29 och 1996 ref. 25 ansågs ansökningar till en befatt- ning som allmänna handlingar redan när de getts in till ett i ansök- ningsärendet anlitat konsultföretag; det avgörande synes ha varit att myndigheten förfogade över handlingarna när dessa befann sig hos konsultföretaget. Se också JO 1987/88 s. 190, 1989/90 s. 415, 1992/93 s. 622, 1992/93 s. 628 samt 1999/2000 s. 403. Ett visst utrymme finns för att brev och andra meddelanden som ställs till en befattningshavare hos en myndighet personligen inte skall anses som allmänna handlingar, trots att de rör ett ärende eller en annan fråga som ankommer på myndigheten. En förutsättning är att de då skall vara avsedda för mottagaren endast som innehavare av en annan ställning, t.ex. i egenskap av politiker eller facklig företrädare (2 kap. 4 § TF). Inkommen hos en myndighet är en handling när den har anlänt till myndigheten eller har kommit någon behörig befattningshavare där till handa (t.ex. i dennes bostad). Datorupptagningar anses inkomna när de blivit tillgängliga (2 kap. 6 § TF).