sou · GOB311d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Den som startar ett företag satsar normalt en stor del av sina egna till- gångar i företaget. Efter hand som verksamheten växer ökar vanligtvis behovet av både lånat kapital och av riskkapital, och bara i sällsynta fall kan den enskilde företagaren ensam stå för riskkapitalet. Ett sätt att få fram detta riskvilliga kapital är att låta andra än företagaren själv satsa pengar och därigenom också få del av framtida vinster. För att andra ska vara villiga att satsa pengar när företagets enda motprestation är att lova andel av vinsten, kräver de flesta sparare någon form av inflytande över företaget för att kunna påverka hur det sköts. Genom att företaget utger aktier blir spararna delägare, aktieägare, och kan därmed utöva ett sådant inflytande, bl.a. genom att utse styrelse. Betydelsen av en andrahandsmarknad för värdepapper Eftersom kapitalbehoven i ett företag eller ett hushåll normalt är av långsiktig natur och spararna å sin sida vill ha sina medel så lättill- gängliga som möjligt, skulle det vara svårt att få sparare att satsa sina pengar vare sig i aktier eller i obligationer om man inte relativt snabbt och till låga kostnader kunde sälja dem, dvs. omvandla dem till pengar. Finns det en andrahandsmarknad där aktier och andra värdepapper kan köpas och säljas, blir fler sparare villiga att gå in som aktieägare och obligationsinnehavare, och därmed ökar tillgången på riskkapital respektive lånekapital. Ju mer det handlas, ju mer likvid är marknaden och desto villigare är spararna att satsa sitt sparande i dessa värdepapper. För att förmå en sparare att satsa på en mindre likvid tillgång – dvs. en som kan vara svårare och dyrare att gå ur när man själv vill – kräver spararen normalt extra betalt. Det innebär en högre ränta om det handlar om lån och högre krav på avkastning om det gäller aktier. En likvid andra- handsmarknad för värdepapper innebär alltså lägre räntor och lägre kapitalkostnader för låntagarna. Detta stimulerar i sin tur investeringar och produktion, och därmed tillväxt och sysselsättning. Det möjliggör också en högre avkastning för spararen än om denne enbart var hänvisad till bankinlåning. När det gäller aktiemarknaden innebär handel och löpande pris- sättning av aktierna dessutom att företagen får ett mått på kostnaden att få tag i mer riskkapital. Därmed underlättas investeringsbesluten, eftersom kapitalkostnaden blir en känd storhet. Vidare medför den löpande prissättningen att företagsledningarnas sätt att hantera före- tagens resurser löpande granskas och bedöms av marknaden. Marknaden producerar på detta sätt viktig information, och detta bidrar också till en rationell och effektiv produktion. Bankalternativet innebär att en mellanhand, en intermediär, träder in på arenan. Denne intermediär måste ta betalt för sina tjänster. Den fråga man kan ställa är varför sparare och låntagare väljer att ta den kostnaden när alternativet finns att mötas direkt på värdepappers- marknaden. Nyckelfaktorn här är information. Att låna ut sina pengar innebär alltid en större eller mindre risk för att låntagaren inte kommer att betala igen lånet. När det gäller att bedöma risken för detta har långivaren alltid ett underläge gentemot låntagaren – informationen är som man brukar Låntagaren vet ju alltid mer om sig själv, sina avsikter och om sin ekonomi än vad den presumtive långivaren vet. Om alla företag och hushåll skulle ta upp lån genom att ge ut egna värdepapper skulle det vara helt omöjligt för en enskild sparare att bedöma kreditvärdigheten hos alla dessa potentiella låntagare och göra rationella val. I praktiken är det därför bara de största företagen och institutionerna, vars verksamhet är välbekant och väldokumenterad, som kan finansiera sig på det sättet. Detta förstärks också av att det i praktiken finns ganska betydande fasta kostnader när det gäller att genomföra en värdepappersemission. Andra aktörer måste därför i huvudsak sköta sin lånefinansiering via banker och andra intermediärer. Bankverksamhetens kärna är att mot ränteersättning ta emot spar- medel i form av inlåning, som insättarna har rätt att ta ut när de önskar, och att använda dessa sparmedel för mer eller mindre långfristig utlåning – hur detta mer konkret ser ut avspeglas i den samlade balans- räkningen för de svenska bankerna i figur 4.1 Utlåningen sker till en högre ränta än inlåningen, och skillnaden däremellan utgör bankernas räntenetto. Banken går alltså in som aktiv motpart till både sparare och låntagare och omvandlar tillgångar i form av kortfristig inlåning från spararna till långfristig utlåning till låntagarna. Det handlar med andra ord om något betydligt mer än en mäklarroll. Denna s.k. tillgångsomvandling inom ramen för den egna balansräkningen är allt annat än riskfri; blir uttagen plötsligt stora kan banken få problem med likviditeten eftersom man inte snabbt kan säga upp eller avyttra låneengagemangen. Drabbas banken av stora förluster i utlåningen blir effekten densamma. Den typen av riskexponeringar kan i vissa lägen bli omöjliga att hantera för ett enskilt institut och kan dessutom lätt spridas till andra institut. Detta sker främst via de ofta omfattande kreditexponeringar instituten har på varandra och genom att ett misstroende mot ett institut lätt kan smitta även andra institut. Det är dessa latenta s.k. system- risker som i stor utsträckning motiverar den särskilda reglering och till- syn som omgärdar finansiella företag i allmänhet och banker i synnerhet. När det gäller inlåningssidan är detta, tillsammans med ambitionen att skydda insättarna/konsumenterna, motivet för olika former av insättar- eller inlåningsförsäkring. Bankernas tillgångar och skulder 1998 För att verksamheten skall fungera måste banken på ett rationellt sätt kunna ta in och hantera ekonomisk information och ha kompetens att analysera den. Därmed kan man uppnå det som en enskild sparare inte kan uppnå, nämligen att bli tillräckligt väl informerad om ett stort antal lånekunder och om den ekonomiska utvecklingen i stort för att kunna överblicka och hålla förlusterna i utlåningen på en hanterbar nivå. Detta innebär inte bara att göra en bedömning och fatta ett kredit- beslut som svar på en låneansökan – det krävs också en löpande över- vakning och uppföljning av låntagarens ekonomi även efter att en kredit har beviljats. Detta innebär flera svårigheter, bl. a därför att låntagaren kan ha anledning att framställa utvecklingen på ett sätt som för honom är mest gynnsamt i sin relation till banken, snarare än att ge en objektiv bild. Spararen, via sitt ombud banken, behöver alltså löpande utvärdera låntagaren. Banken har därmed även fått en uppgift som kontrollstation. Vid sidan av att så långt möjligt undvika förluster i kreditgivningen, är den andra nyckelförutsättningen för en fungerande bankverksamhet att bygga upp och upprätthålla ett sådant förtroende hos insättarna att man inte riskerar plötsliga massuttag av sparmedel. En viktig komponent i en sådan förtroendeuppbyggnad är givetvis att man visar att man kan bemästra kreditriskerna i utlåningen på ett bra sätt. Om det finns många konkurrerande banker kommer den bank som kan ge den för kunderna bästa kombinationen av in- och utlåningsräntor att få ett övertag i konkurrensen. I princip är det också den banken som gör de bästa kreditbedömningarna och -uppföljningarna, eftersom den banken får minst problem med kreditförluster. Därigenom kan spararna via sina bankinsättningar påverka vilka banker som i sin tur blir tongivande när det gäller fördelningen av kapital i ekonomin. Vad är då det samhällsekonomiska värdet av att flytta sparandet mellan olika aktörer i ekonomin? Enklast kan detta illustreras vad konse- kvenserna skulle bli om dessa mekanismer inte fanns. Om alla invest- eringar till sista kronan skulle behöva finansieras genom varje invest- erares eget sparande skulle en mängd investeringar aldrig komma till stånd och ännu fler skulle fördröjas – stora industriprojekt likaväl som egnahemsbyggen. skulle en hel del mindre värdefulla investeringar genomföras av dem som råkade ha tillräckligt med egna sparade pengar, eftersom dessa resurser inte skulle ha någon alternativ användning, annat än som undangömd reserv för eventuellt kommande onda tider eller för ren lyxkonsumtion. I slutändan skulle resultatet bli att produktionen, sysselsättningen och välståndet i landet skulle bli avsevärt lägre. Att se till att inlåsta produktionsresurser tas till vara, förs ut på marknaden, prissätts och används, utgör en entydig vinst för samhälls- ekonomin, vare sig det gäller råvaror, arbetskraft, realkapital eller finansiella resurser. Genom existensen av en marknad för finansiering blir investeringarna relativt oberoende av den enskilda investeraren sparförmåga och begränsas bara av det totala sparandet i ekonomin. I där finansmarknaderna globaliseras i allt snabbare takt innebär detta att det i princip är det globala sparandet som sätter taket för finansieringen. Separeringen av sparande- och investeringsbesluten och av spararens och investerarens tidshorisonter möjliggör därför en enormt mycket större investeringsvolym och därmed materiellt välstånd än vad som annars vore möjligt. Därutöver kan en väl fungerande finansmarknad och kompetenta finansiella aktörer bidra inte bara till mer utan även till bättre invest- eringar1. Detta sker genom den värderings- och urvalsprocess av företag och projekt som sker genom bankernas kreditprövning, genom rating av olika slag, vid värdepappersemissioner och börsintroduktioner och löpande via den dagliga handeln med finansiella instrument och med bankernas uppföljning av sina lånekunder. 1 Detta diskuteras i (2000) Finansiell utveckling och ekonomisk tillväxt: En problemanalys. En av finansektorns grundläggande funktioner, och kanske den som är mest uppenbart nödvändig, är rollen som betalningsförmedlare. En utvecklad ekonomi utan ett fungerande generellt betalningsmedel, pengar, är närmast omöjligt att ens tänka sig. Pengar har i sin tur i princip två former: kontanter respektive tillgodohavanden på inlånings- konton. Genom att (främst) bankerna erbjuder en likvid inlåning kan dessa tillgångar användas för löpande betalningar. Den likvida bankin- låningen utgör således en fundamental förutsättning inte bara för finansiering utan också för betalningar. sker uppskattningsvis av alla betalningar – sett i värdetemer – genom överföringar mellan bankkonton2. I den meningen kan man säga att de finansiella företagens roll i betalningssystemet växt över tiden. Att betalningar kan genomföras säkert, snabbt och till låga kostnader är uppenbart önskvärt. är det en funktion som anses så självklar att den sällan är föremål för någon eftertanke. Betänker man hur mycket tid och möda som enskilda individer, butiker, banker m.fl. ägnar åt olika former av betalningshantering, inses även utan formella kalkyler att betalningsförmedling är en resurskrävande verksamhet. Graden av effektivitet har därför stor samhällsekonomisk betydelse. Betalningssystemet måste därutöver vara säkert. All slags penning- hantering innebär välbekanta risker som stöld, rån, förfalskning och manipulation. Men en betalningstrafik baserad på överföringar av inlåningsmedel kräver också att de kontohållande institutionerna, dvs bankerna, är finansiellt stabila. Det kräver också att de tekniska systemen och de legala arrangemangen kring hanteringen är säkra och robusta. Skulle störningar eller oklarheter uppstå när det gäller dessa förutsättningar kan funktionsförmågan i betalningsystemet snabbt försämras och i värsta fall upphöra. Om en sådan s.k. systemrisk slår till påverkas alla delar av ekonomin, och med stora samhällsekonomiska skadeverkningar som följd. Risk är ett begrepp som oftast ger associationer till något negativt och något som bör undvikas och elimineras. Detta är naturligtvis i viss 2 För en fylligare diskussion om betalningssystemet hänvisas till kapitel 8. finns oftast ordet möjlighet på risk-myntets andra sida. Nästan all ekonomisk verksamhet – och för den delen även annan verksamhet – innefattar därför ett visst mått av risktagande; investeringar, produktutveckling och marknadsföringssatsningar kan lyckas men kan också gå fel och resultera i förluster. Riskhantering är en tjänst som finanssektorn i olika former till- handahåller övriga delar av ekonomin. Som antytts kan bankutlåning ses som en form av riskhantering; i stället för att en enskild sparare själv skall söka upp och kreditvärdera en eller flera presumtiva låntagare, lånar banken in pengarna och lånar sen ut dessa pengar, tillsammans med pengar som influtit från en mängd andra insättare, på ett sådant sätt att man dels gör en riskbedömning av den enskilda låntagaren på ett sannolikt mer kompetent sätt än kunden själv skulle kunna göra, dels lånar ut till olika låntagare på ett sätt som innebär att man sprider eller diversifierar riskerna. Ett visst kalkylerat mått av kreditförluster kan därför hanteras utan att hota bankens fortlevnad eller insättarnas medel. Det starkt ökade sparandet i olika värdepappersfonder som alternativ till att själv köpa aktier och bygga upp en egen portfölj bygger också i grunden på samma filosofi – riskerna kan enklare spridas inom en fond. Detsamma kan sägas om den riskhantering som försäkringsbolagen bedriver. De typer av risk som man kan bli av med genom diversifiering är sådana som är oberoende av varandra; tanken är att om låntagaren går i konkurs och inte kan betala tillbaka sitt lån, ökar för den skull inte sannolikheten för att låntagaren gör detsamma. Om försäkringstagaren får sin bil stulen påverkas heller inte risken att försäkringstagaren skall råka ut för samma sak. Vissa risker kan dock inte elimineras på det sättet; en bank som enbart lånat ut till ett i och för sig stort antal svenska företag, är inte hjälpt av en sådan diversifiering om de svenska företagen över hela linjen drabbas av något som undergräver deras konkurrenskraft och kreditvärdighet. Om banken däremot har en internationell spridning på sina låneengagemang kan dock en sådan Sverige-risk reduceras genom diversifiering. Notervärt är alltså att den pågående finansiella globaliseringen visserligen kan ge upphov till risker, men att den också innebär möjligheter att reducera risker. Risker som man av olika skäl inte kan bli av med genom diversifiering kan däremot omfördelas och därmed göras hanterbara. Den omför- delningen sker genom handel med risker, där utgångspunkten är att olika aktörer har olika vilja och olika möjligheter att ta på sig mer eller mindre risk; det kan gälla risknivån generellt eller vissa specifika risker – exempelvis kan ett skogsindustriföretag vilja avyttra sin valutarisk, eftersom man torde ha sin främsta kompetens i att tillverka och sälja papper och massa snarare än att uppträda som aktör på valutamark- naden. Handel med risk sker framför allt i de olika s.k. derivat som handlas på derivatmarknaderna. Derivat är kontrakt vars värde baseras på prisutvecklingen av en underliggande tillgång, exempelvis något slag av värdepapper. Den enklaste formen av derivat är ett s.k. terminskontrakt; exempelvis utsätter sig ett företag som sålt en vara till och får betalt i dollar för en valutarisk eftersom dollarkursen kan gå ner . Företaget kan då sälja sina dollar på termin och då få en bestämd kurs för sina inkommande dollar när de ska växlas in. Ett annat alternativ är att företaget köper ett optionskontrakt. Då har företagen möjligheten att sälja till ett på förhand fastställd kurs, men har rätt av avstå från detta om kursutvecklingen går åt det positiva hållet, sett ur företagets synpunkt. De flesta derivat är i grunden av termins- eller optionskaraktär. De terminsbaserade kontrakten – terminer, futures, swappar – dominerar. En annan form av riskomfördelning är återförsäkring som utnyttjas av försäkringsbolagen och innebär förenklat uttryckt att försäkrings- bolaget i sin tur försäkrar sig hos ett annat försäkringsbolag mot risken för alltför stora skadekostnader. Man kan utgå från att alla aktörer i ekonomin är riskundvikande i så måtto att man beredd att betala för att minska sin risk. Exempelvis kan man placera sitt sparande på ett sätt som gör att man får en lägre, men säkrare, avkastning än vad man skulle kunna få om man var mer chanstagande och valde en högre risknivå. Om finansiella risker inte kunde diversifieras eller omfördelas genom handel skulle ett antal riskfyllda men högavkastande affärs- eller investeringsprojekt inte kunna förverkligas. Exempel på sådant är utveckling och marknadsföring av ny teknik och nya produkter och nyföretagande överhuvudtaget. är det uppenbart nödvändigt för ekonomins långsiktiga utveckling att sådana satsningar kan genomföras. På det sättet bidrar alltså finanssektorn även i sin riskhanteringsfunktion till utvecklingen i den reala ekonomin. Risker som materialiseras kan ibland ge vittgående konsekvenser, inte minst i finansiell verksamhet och för finansiella företag på grund av de speciella förhållanden som den skildrade tillgångsomvandlingen innebär. Även om det varken är möjligt eller ens önskvärt att bedriva en riskfri verksamhet, är det för finansiella företag särskilt viktigt att kunna kontrollera och hantera sina risker. Denna riskhantering tar sig olika former. Till en del sker den genom statlig reglering och tillsyn, där olika minimikrav formuleras och efter- levnaden av dessa följs upp. Ett exempel på detta är de internationellt överenskomna kraven på s.k. kapitaltäckning, som i korthet innebär att utlåningen från en bank på ett bestämt sätt måste matchas av eget kapital. Syftet med detta kan sägas vara att ange en minsta acceptabel krockkudde av eget kapital för att kunna absorbera kreditförluster. Banker, försäkringsbolag och andra aktörer bedriver också en egen, aktiv riskhantering. Den kreditprövning som bankerna gör av låntagarna och de krav på säkerheter som normalt ställs för utlåningen är en grundläggande sådan. En annan är den riskhantering som försäk- ringsbolagen bedriver i form av exempelvis återförsäkring. Ytterligare en form av intern riskhantering sker genom att banker och andra finans- företag kontinuerligt justerar innehållet i sin balansräkning genom att köpa och sälja värdepapper och andra tillgångar. Om man tittar på hur aktörskretsen på värdepappersmarknaderna ser ut, kan man nämligen snabbt konstatera att det inte är enskilda sparare, vare sig direkt eller indirekt, som står för de stora volymerna. De stora aktörerna på dessa marknader är i stället banker, försäkringsbolag och andra finansföretag. En drivkraft är givetvis att göra vinster i denna handel, något som i sig kan innefatta ett inte obetydligt risktagande. I vissa bemärkta fall har risktagandet härvidlag i efterhand visat sig alltför stort. Men det handlar alltså även om att banker och andra finansiella företag, genom att köpa och sälja värdepapper, valutor och derivat löpande justerar sin balansräkning för att hålla en sammansättning på sina tillgångar och skulder som både är förenligt med företagets lönsamhetskrav och med en rimlig och kontrollerbar risknivå. De finansiella aktörernas verksamhet på värdepappersmarknaderna och derivatmarknaderna kan uppfattas som svårbegriplig och kan före- falla vara utan relevans för hushållens och företagens vardagsekonomi. Dock handlar den alltså till väsentlig del om en riskhantering för att finansföretagen skall kunna fungera i sin roll som finansiär och betalningsförmedlare. Det innebär alltså att även hushåll och mindre företag för sin finansiella service är beroende av att det finns en fungerade, och i växande grad global, marknad för värdepapper, valutor och derivat – detta även om de själva aldrig kommer i direkt kontakt med dessa marknader. Finansföretagens riskhantering innefattar också andra element. Ett sådant är interna risk- och kontrollsystem. Ett annat handlar om etik och företagskultur. Här krävs att företaget bygger upp en tydlig, intern kultur som markerar var gränserna går. Utan ett sådant kitt i organisationen kan inte ett finansiellt företag fortleva långsiktigt, efter- som verksamheten ju ytterst bygger på förtroende. I de finansföretag som drabbats av mer eller mindre omfattande förluster genom alltför stort risktagande är det oftast just denna informella normbildning och kontroll som brustit. Till detta skall läggas att förtroendet för ett institut eller en del- marknad inte är oberoende av det förtroende som finns för finansektorn eller finansmarknaden som helhet – och omvänt. Förtroende är för finanssektorns del i hög grad en s.k. kollektiv nyttighet, och god etik och integritet är därför inte bara en angelägenhet för det enskilda företaget utan för hela sektorn och, ytterst, för hela samhällsekonomin. Dessa frågor utvecklas ytterligare i kapitel 12. Som framgått är det ett antal för samhällsekonomin centrala funktioner – främst betalningsförmedling, omfördelning av sparande och riskhan- tering – som den finansiella sektorn har att fylla. Detta görs väsentligen genom att de finansiella företagen agerar på marknader för olika finan- siella tjänster och instrument. Detta kapitel syftar till att utifrån till- gänglig statistik teckna huvudkonturerna av den svenska finanssektorn och finansmarknaden. På några punkter görs också jämförelser med läget i vissa andra länder. Redan här skall dock sägas att möjligheterna till jämförelser är begränsade till följd av brist på jämförbar och tillförlitlig statistik. Det skall också påpekas att redovisningen inte ger någon heltäckande bild av den totala finansiella aktiviteten i ekonomin. Även icke-finansiella företag och offentliga myndigheter bedriver en omfattande finansiell verksamhet, i huvudsak för sina egna behov, men ibland också i konkurrens med de mer renodlade finansföretagen. En annan, växande kategori företag är sådana som kombinerar rådgivning och riskkapitalfinansiering till främst mindre, nystartade företag, s.k. venture capital-företag. Staten bedriver också en produktion av finansiella tjänster, i första hand socialförsäkringar. 5.1Produktion, sysselsättning och investeringar i den finansiella sektorn 5.1.1En del av tjänstesektorn Finanssektorn är en del av den privata tjänstesektorn, en del av ekonomin som svarar för en klart större andel av den totala syssel- sättningen och produktionen än den varuproducerande delen, och som stadigt fortsätter växa i betydelse. Ett genomgående drag för verksam- heten inom den privata tjänstesektorn är att verksamheten är mer arbetskraftsintensiv och mindre kapitalintensiv än exempelvis tillverk- ningsindustrin, att den är hemmamarknadsorienterad, att arbetskraftens utbildningsnivå genomsnittligt är högre och att de genomsnittliga före- tags- och arbetsställestorlekarna är mindre än i tillverkningsindustrin. På många punkter finns dock stora skillnader både inom och mellan de olika tjänstebranscherna. Här finns delar som är kapitalintensiva, delar som är storföretagsdominerade, delar som är exportorienterade, och delar som domineras av lågt snarare än högt kunskapsinnehåll. Ett gemensamt drag för tjänstesektorns olika delar är att den statis- tiska dokumentationen av förhållanden och tendenser i flertalet fall är både knapphändigare och av sämre kvalitet än vad som är fallet för jordbruk, industri och byggverksamhet. Delvis beror detta på att stats- maktens näringspolitiska huvudintresse historiskt varit fokuserat på de varuproducerande näringarna, delvis på de stora metodmässiga problem som funnits och finns när det gäller att få fram tillförlitliga statistiska data om tjänsteproduktionen – ett välbekant exempel är svårigheterna att mäta produktionsvolymens utveckling och därmed en grundläggande storhet som produktivitet. Att på ett entydigt sätt mäta hur produktions- volymen utvecklas i ett sågverk är ju betydligt enklare än att göra motsvarande mätning på en advokatbyrå.