sou · GOB326d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Det kan i sammanhanget anmärkas att kan överklaga även till förmån för den enskilde (8 kap. 1 § KKL). kom sammanlagt 5 701 körkortsmål in till landets länsrätter. uppgick antalet till 5 420. Länsrätten skall ge motparten i målet tillfälle att ta del av och yttra sig över överklagandeskriften. Svaret skall tillställas den som överklagat och denne skall få tillfälle att komma in med yttrande, om det inte är obehövligt. Enligt förvaltnings- processlagen har länsrätten ansvar för att varje mål blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. Det innebär att domstolen vid behov skall komplettera utredningen. Länsrätten avgör oftast körkortsmålen efter ett skriftligt förfarande, men muntliga inslag förekommer i handläggningen. Enligt förvalt- ningsprocesslagen skall länsrätten hålla muntlig förhandling, om enskild som för talan i målet begär det samt förhandlingen inte är obehövlig och ej heller särskilda skäl talar mot det. Möjligheten att avslå en begäran om muntlig förhandling har kommit att användas allt mer sällan, särskilt gäller det sedan Europakonven- tionen inkorporerades i svensk rätt , se avsnitt 6.1.1. Muntlig förhandling får ingå i handläggningen beträffande viss fråga, när det kan antas vara till fördel för utredningen eller om det kan främja ett snabbt avgörande av målet. Muntlig förhandling förekommer emellertid relativt sällan i länsrätternas handläggning av körkortsmål. avgjordes inte av dessa mål efter muntlig förhandling. Länsrättens avgörande skall grundas på vad handlingarna innehåller och vad som i övrigt har förekommit i målet. Länsrätten är som huvudregel domför med en lagfaren domare och tre nämndemän. Är målet av enkel beskaffenhet, är länsrätten domför med en lagfaren domare. avgjordes av alla körkortsmål i länsrätterna av ensamdomare. Samtliga domarkategorier är behöriga att handlägga alla typer av körkortsmål. För länsrättsnotarier gäller dock särskilda regler. Enligt 20 § i förordningen (1996:382) med länsrätts- instruktion får en länsrättsnotarie som har tjänstgjort samt bedöms ha tillräcklig erfarenhet och i övrigt vara lämplig förordnas att på eget ansvar handlägga mål om återkallelse av körkort, körkorts- tillstånd eller traktorkort. Förordnandet får endast avse mål av enkel 80 Körkortslagstiftningen – bakgrund och gällande ordning beskaffenhet som inte kräver särskild erfarenhet. Rotelinnehavaren skall efter prövning i varje särskilt fall avgöra om målet är av sådan art att det kan handläggas av en notarie. avgjordes 815 körkortsmål av notarier i länsrätt. Det motsvarar av samtliga körkortsmål i länsrätt under det angivna året. 3Straffrättsliga förfaranden och reaktioner Som bakgrund till frågan om hur körkortsingripanden skulle kunna handläggas i samma ordning som brottmål lämnas nedan en kortfattad redogörelse för de straffrättsliga förfaranden som är av intresse i sammanhanget. Dessutom lämnas en översiktlig redogörelse för det straffrättsliga reaktionssystemet. 3.1.1Strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot Talan om ansvar för brott och därmed sammanhängande frågor skall som huvudregel prövas av allmän domstol, men i många fall kan domstolsförfarandet ersättas med ett strafföreläggande eller ett föreläggande av ordningsbot. Regler för denna summariska straffpro- cess finns i 48 kap. RB och de innebär att frågan om ansvar för vissa brott, som hör under allmänt åtal, får tas upp av åklagare genom strafföreläggande och av polisman genom föreläggande av ordningsbot. Båda förfarandena innebär att den misstänkte föreläggs ett straff för godkännande eller . Ett föreläggande som har godkänts av den misstänkte får samma rättsverkan som en lagakraft- vunnen dom. Att godkända strafförelägganden och förelägganden av ordningsbot gäller som lagakraftvunna domar innebär att de inte kan överklagas i vanlig ordning. I stället kan de särskilda reglerna i 59 kap. 6–10 §§ RB användas. Både den misstänkte och åklagaren kan klaga och vid bifall skall det godkända föreläggandet undanröjas. Grunderna för bifall är att godkännandet inte kan anses som en giltig viljeförklaring, att det vid ärendets behandling har förekommit sådant fel att föreläggandet bör anses som ogiltigt eller att föreläggandet av någon annan anledning inte 82 Straffrättsliga förfaranden och reaktioner överensstämmer med lag. Ett beslut om undanröjande måste avse föreläggandet i sin helhet. Enligt 9 kap. 18 § sekretesslagen (1980:100) gäller inte sekretess för uppgift i ärende om strafföreläggande eller föreläggande av ordnings- bot. Detta utgör ett undantag från den sekretess som gäller enligt 9 kap. 17 § sekretesslagen under förundersökning i brottmål för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden. Bestämmelser om strafföreläggande finns i 48 kap. 4–12 a §§ RB och i strafföreläggandekungörelsen (1970:60). För brott som har begåtts av den som är finns särskilda bestämmelser i 15 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Institutet strafföreläggande infördes för att möjliggöra en enkel, snabb och effektiv handläggning i bagatellartade fall. Tillämpnings- området har därefter utökats steg för steg. Strafföreläggande får utfärdas beträffande brott, för vilket böter ingår i straffskalan. Undantagna är dock de fåtaliga bötesbrott för vilka det föreskrivs s.k. normerande böter, dvs. böter som bestäms efter värdet av den vinst som gärningsmannen gjort på grund av brottet eller efter någon liknande beräkningsgrund. Straffet i det enskilda fallet bestäms av åklagaren, som kan förelägga den misstänkte ett bötesstraff. Föreläggandet kan också avse villkorlig dom, eventuellt i förening med ett bötesstraff, om den misstänkte var eller äldre när brottet begicks och om det är uppenbart att en domstol skulle döma till sådan påföljd. Kan brottet leda till förverkande eller annan sådan särskild rättsverkan, skall också denna omfattas av föreläggandet. Har målsäganden anmält skade- ståndsanspråk avseende betalningsskyldighet skall strafföreläggandet i vissa fall omfatta också det enskilda anspråket. Strafföreläggandet utfärdas skriftligen enligt ett formulär, vilket har fastställts av Riksåklagaren. Föreläggandet, vilket i allmänhet sänds med post till den misstänkte, skall innehålla uppgift om bl.a. den misstänkte, brottet samt det straff, den särskilda rättsverkan och det enskilda anspråk som föreläggs den misstänkte. I föreläggandet skall vidare anges hur den misstänkte kan godkänna föreläggandet och inom vilken tid det kan ske. I föreläggandet skall också anges vilken myndighet som tar emot det godkända föreläggandet, vilka åtgärder som i övrigt ankommer på den misstänkte samt att åtal kan komma att väckas, om han inte godkänner strafföreläggandet inom föreskriven tid. Straffrättsliga förfaranden och reaktioner 83 Strafföreläggandet godkänns genom att den misstänkte undertecknar och till behörig mottagare ger in en förklaring att han erkänner gärningen och godtar det straff samt, i förekommande fall, den särskilda rättsverkan och det enskilda anspråk som förelagts honom. Föreläggandet kan godkännas också genom betalning, om det avser enbart böter och avgift till brottsofferfond. Riksåklagaren bestämmer till vilken myndighet skriftliga godkännanden skall lämnas. Betalning av förelagda böter sker till . Uppgift om strafförelägganden som har utfärdats skall lämnas till Riksåklagaren. Denne skall i sin tur till lämna uppgift om bl.a. strafförelägganden som avses i 7 kap. 4 § KKF samt de uppgifter som behövs för uppbörd enligt bötesverkställighetslagen (1979:189). Det kan i sammanhanget också nämnas att författnings- bestämmelser om skyldighet för domstol att underrätta myndighet om dom i brottmål också skall tillämpas på Riksåklagaren i fråga om godkänt strafföreläggande. beivrades närmare 37 000 brott genom förfarandet med strafföreläggande. Av dessa avsåg cirka 4 000 trafiknykterhets- brott, 400 smitning och 8 000 olovlig körning. Institutet ordningsbot infördes för att möjliggöra ett snabbt beivrande av bl.a. trafikförseelser, vilket antogs kunna bidra till en bättre trafikdisciplin och därmed ökad trafiksäkerhet. De närmare bestämmel- serna finns i 48 kap. 13–20 §§ RB och i ordningsbotskungörelsen (1968:199). Föreläggande av ordningsbot får utfärdas när det är fråga om brott, för vilket det inte är föreskrivet något annat straff än böter, dock inte normerande böter. Dessutom gäller att ordningsbot endast kan föreläggas för de brott som Riksåklagaren bestämt i samråd med . Förfarandet innebär att den misstänkte föreläggs ett bötesstraff för godkännande eller . Bötes- straffet skall bestämmas i enlighet med de föreskrifter som meddelas av regeringen och Riksåklagaren. I förekommande fall skall i föreläggan- det ingå också förverkande av egendom och annan särskild rättsverkan av förverkandeliknande slag. Möjligheten till förverkande vid föreläggande av ordningsbot är dock begränsad till vissa särskilt angivna brott, som t.ex. ringa varusmuggling. Ett föreläggande av ordningsbot skall avfattas skriftligen. Därvid används ett formulär som har tagits fram av Riksåklagaren. Utfärdandet bör ske i den misstänktes närvaro och han skall ges tillfälle att 84 Straffrättsliga förfaranden och reaktioner I vissa fall kan föreläggandet utfärdas i den misstänktes frånvaro och föreläggandet skickas då till honom för senare ställningstagande. Enligt huvudregeln får föreläg- gande av ordningsbot utfärdas av varje sådan polis som anges i 1 kap. 2 § polisförordningen (1984:730). Föreläggande kan också utfärdas av åklagare, som av Riksåklagaren särskilt har tilldelats denna uppgift. Även vissa tulltjänstemän får utfärda föreläggande av ordningsbot för vissa särskilt angivna brott. Föreläggande av ordningsbot godkänns på samma sätt som strafföreläggande. Godkännandet kan således ske genom att den misstänkte undertecknar föreläggandet. Därefter lämnas det vanligen direkt till polismannen. Godkännande kan också ske genom betalning av det förelagda bötesstraffet till . För det fall att den misstänkte inte godkänner föreläggandet, skall polismyndigheten lämna ärendet vidare till åklagare. skall underrättas om vilka förelägganden som har utfärdats och vilka som har godkänts. skall i sin tur underrätta om uppgifter i förelägganden som gäller omständigheter som avses i 5 kap. 3 § 4 KKL, dvs. om en körkorts- havare har brutit mot någon regel som är väsentlig ur trafiksäkerhets- synpunkt. Därjämte gäller att vad som föreskrivs i lag eller annan författning om skyldighet för tingsrätt att underrätta myndighet om dom i brottmål äger motsvarande tillämpning på i fråga om godkända förelägganden av ordningsbot. Antalet godkända förelägganden av ordningsbot har uppgått till närmare 200 000 . Den absoluta merparten av dessa avser trafikrelaterad brottslighet. Det kan nämnas att av de drygt 192 000 förelägganden som godkändes avsåg närmare 127 000 hastighetsöverträdelse och 28 000 brott mot skyldigheten att använda bilbälte. I svensk rätt är utgångspunkten att åklagaren har s.k. absolut åtalsplikt. Det innebär att han är skyldig att väcka åtal, om det är fråga om ett brott och om bevisningen är sådan att en fällande dom kan påräknas. Från den absoluta åtalsplikten har undantag gjorts genom bestämmel- sen om åtalsunderlåtelse i 20 kap. 7 § RB. I 16–22 §§ lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare finns bestämmel- ser om åtalsunderlåtelse vid brott som har begåtts av den som inte fyllt . Riksåklagaren har utfärdat allmänna råd om åtalsunderlåtelse. Straffrättsliga förfaranden och reaktioner 85 Åtalsunderlåtelse innebär att åklagaren beslutar att avstå från att åtala. I allmänhet meddelas åtalsunderlåtelse bara om den misstänkte har erkänt. Enligt Riksåklagarens allmänna råd fordras dessutom att det inte föreligger någon tveksamhet beträffande brottets rubricering. Ytterligare en förutsättning för att åklagaren skall kunna besluta om åtalsunderlåtelse är att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts. Det bör i sammanhanget framhållas att departements- chefen i förarbetena uttalade att utrymmet är begränsat för åtalsunderlåtelser på trafikområdet. Bestämmelserna i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare innebär att åklagaren har större möjligheter att meddela åtalsunderlåtelse beträffande brott som har begåtts av den som inte fyllt än om den misstänkte är äldre. har antalet beslut om åtalsunderlåtelse varierat mellan 14 000 och 17 000 . Av de 17 168 beslut som meddelades avsåg närmare 4 000 brott mot TBL. Merparten av dessa (3 555) gällde olovlig körning. 3.1.3Kort om straffprocessen i allmän domstol Regler för rättegången i brottmål finns främst i . Med brottmål avses samtliga mål i vilka talan förs om ansvar för brott. De flesta brottmål förs på det allmännas vägnar av åklagaren. Huvudförhandlingen i brottmål skall vara muntlig och som huvud- regel gäller att all bevisning skall förebringas muntligen. Anledningen härtill är att domstolen kan göra en säkrare bedömning av bevisningen, om den tas upp i form av direkta förhör i stället för genom skriftliga utsagor. Flera betydelsefulla undantag har gjorts från förbudet att åberopa skriftliga vittnesattester. Bl.a. gäller att skriftliga berättelser får läggas fram som bevisning, om det finns särskilda skäl med hänsyn till de kostnader eller olägenheter som ett muntligt förhör kan antas medföra, vad som kan stå att vinna med ett sådant förhör, berättelsens betydelse och övriga omständigheter. I praxis tillämpas detta undantag ofta beträffande sådana brott där endast böter kan komma i fråga. Den tilltalade skall som regel inställa sig personligen vid huvudför- handlingen i målet, men under vissa förutsättningar kan förhandlingen hållas och målet avgöras i hans utevaro. Så får bl.a. ske om det saknas anledning att döma till annan påföljd än böter, fängelse , villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i förening. Ett grundläggande krav är dock att saken kan utredas tillfredsställande även utan den tilltalades närvaro. 86 Straffrättsliga förfaranden och reaktioner De flesta brottmål avgörs i tingsrätt av en lagfaren domare och tre nämndemän. Mål som gäller brott för vilket inte svårare straff än böter eller fängelse är föreskrivet kan emellertid avgöras av en lagfaren domare utan nämnd, om det inte finns anledning att döma till svårare straff än böter och det i målet inte är fråga om företagsbot. I förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion anges under vilka förutsättningar brottmål får avgöras av tingsnotarie. Enligt 19 § får lagmannen förordna notarie, som har tjänstgjort och som bedöms ha tillräcklig erfarenhet och i övrigt vara lämplig, att på eget ansvar handlägga brottmål som endast rör brott för vilket inte är föreskrivet svårare straff än böter. Enligt bestämmelsen får dock notarie inte förordnas att handlägga mål om andra i upptagna brott än förargelseväckande beteende och inte heller mål om vårdslöshet i trafik eller mål om förvandling av böter. Förordnandet får heller inte avse mål som är omfattande eller svåra eller som av någon annan anledning kräver särskild erfarenhet. De flesta s.k. notariemål rör hastighetsöverträdelser och andra förseelser mot trafikförfattningarna. Av 20 § följer att det finns möjlighet att ge notarie mer vidsträckta förordnanden än vad som framgår av 19 §. Så kan exempelvis notarie som har tjänstgjort förordnas att döma i mål om t.ex. snatteri eller liknande brott upptagna i . Nämndemän skall alltid delta i avgörandet när en notarie handlägger brottmål vid huvudförhandling. Frågan om notariers behörighet att avgöra mål har behandlats av (SOU 1998:88 s. 130 ff.). Kommittén menade att de gränser som finns i tingsrättsinstruktionen för notariernas behörighet att avgöra mål erfarenhetsmässigt har fungerat väl och att notariernas behörighet bör behållas. Enligt kommittén bör dock en viss uppstramning ske av vilka mål som får delegeras till notarie. Kommittén föreslog därför att det för samtliga måltyper anges att det skall ske en prövning av varje mål som delegeras. Betänkandet bereds inom . Vid överklagande av tingsrättens dom i brottmål krävs prövnings- tillstånd, om den tilltalade inte dömts till annan påföljd än böter eller om han frikänts från ansvar för brott för vilket inte är föreskrivet svårare straff än fängelse . Prövningstillstånd får meddelas endast under vissa förutsättningar. Enligt huvudregeln är hovrätten domför i brottmål med tre lagfarna ledamöter och två nämndemän. Om det inte finns anledning att döma till svårare straff än böter, är hovrätten emellertid domför med bara tre lagfarna ledamöter. Huvudförhandlingen i hovrätt sker i allt väsentligt på samma sätt som i tingsrätt. I några situationer får dock hovrätten Straffrättsliga förfaranden och reaktioner 87 avstå från huvudförhandling och i stället avgöra målet på handlingarna efter föredragning. Så kan exempelvis ske om det inte finns anledning att döma den tilltalade till ansvar eller att döma honom till svårare påföljd än böter, villkorlig dom eller sådana påföljder i förening. Har en part begärt huvudförhandling skall emellertid sådan hållas, om det inte är uppenbart obehövligt. –1997 avgjorde landets tingsrätter mellan 57 000 och 80 000 brottmål . uppgick antalet till drygt 58 000. Av dessa avgjordes drygt 9 600 av ensamdomare utan nämnd och drygt 8 800 av tingsnotarie. –1997 avgjorde landets hovrätter 7 500–8 900 brottmål . uppgick antalet till 7 872. Begreppet påföljd definieras i 1 kap. 3 § BrB genom en uttömmande uppräkning. Med påföljd förstås straffen böter och fängelse samt villkorlig dom, skyddstillsyn och överlämnande till särskild vård. använder således begreppet påföljd i en noga bestämd teknisk mening. I begreppet ingår enbart de angivna påföljderna. Andra följder av brott, som t.ex. utvisning eller företagsbot utgör inte påföljder i mening. De betecknas i stället som särskild rättsverkan av brott, se avsnitt 3.2.2. trädde i kraft och dess ursprungliga påföljdssystem präglades i stor utsträckning av en behandlingstanke. Brottslingen ansågs vara en produkt av sin sociala miljö och den påverkan han utsatts för. Påföljdssystemet skulle verka för att rehabili- tera honom och på så sätt förebygga fortsatt brottslighet. Straffet legitimerades således av brottslingens behov av behandling. Efter ikraftträdande uppstod en växande kritik mot behand- lingstanken, vilken har resulterat i betydande förändringar i brotts- balkens påföljdssystem. Reformarbetet har inneburit att brottet har hamnat i centrum i stället för brottslingen. Behandlingstanken har fått stå tillbaka till förmån för principer som proportionalitet, rättvisa, klarhet och förutsebarhet. genomfördes en genomgripande förändring av lagreglerna om påföljdsval och straffmätning (jfr. 1987/88:120). Reformen byggde på tanken att preventionsteorier inte skulle vara avgörande för domstolens påföljdsbestämning. I stället skall brottets straffvärde och art vara vägledande. En brottslig handling bestraffas för att den är 88 Straffrättsliga förfaranden och reaktioner klandervärd och ju mer klandervärd den är, desto allvarligare blir samhällets reaktion. Vid sidan av brottets straffvärde och art kan i viss utsträckning hänsyn tas till den tilltalades personliga förhållanden, det gäller exempelvis vid valet mellan fängelse, villkorlig dom och skyddstillsyn. I 29 kap. BrB finns regler om straffmätning. Utgångspunkten är att straffet skall bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan med ledning av brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. Detta bestäms med hänsyn till den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit och efter vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt hans avsikter och motiv. Dessutom anges en rad försvårande respektive förmildrande omständigheter, som skall beaktas vid straffmätningen. Hänsyn skall tas till bl.a. omständigheter hänförli- ga till gärningsmannens person och till andra för honom negativa verkningar av brottet. I 29 kap. 5 § 5 BrB behandlas den situationen att den tilltalade till följd av brottet har drabbats av eller sannolikt kommer att drabbas av hinder eller synnerlig svårighet i yrkes- eller näringsut- övning. Bestämmelsen anses tillämplig vid exempelvis återkallelse av körkort för en yrkeschaufför. I 1 kap. 8 § BrB erinras om att brott, förutom påföljd, kan leda också till förverkande, företagsbot eller annan särskild rättsverkan. Begreppet särskild rättsverkan är inte närmare definierat. Av ordalydelsen i 1 kap. 8 § BrB följer emellertid att det är fråga om en författnings- reglerad följd av brott, vilken inte består i en påföljd eller i skyldigheten att betala skadestånd. Särskild rättsverkan är en samlingsbeteckning för flera olika företeelser. Förutom de i 1 kap. 8 § BrB angivna exemplen förverkande av egendom och företagsbot kan särskild rättsverkan utgöras av t.ex. avgift enligt lagen (1994:419) om brottsofferfond, utvisning på grund av brott enligt utlänningslagen (1989:529) eller skyldighet att utge avgift enligt förordningen (1980:400) om ersättning vid vissa viltskador m.m. Även återkallelse av körkort till följd av brott har karakteriserats som särskild rättsverkan1. I det följande lämnas en kort redogörelse för några av de vanligaste formerna av särskild rättsverkan vid sidan av körkortsingripanden. Regler om förverkande finns både i och i annan lagstiftning, t.ex. i jaktlagen (1987:259) och fiskelagen (1950:596). 1 Kommentar till , del III, m.fl., 4:e uppl., s. 452. Straffrättsliga förfaranden och reaktioner 89 Förverkande enligt reglerna i 36 kap. BrB kan bestå i antingen sak- eller värdeförverkande. Sakförverkande avser föremål eller rättigheter och innebär att ägaren eller rättighetshavaren berövas sin rätt, vilken i stället vanligtvis tillfaller staten. Förverkandet kan avse t.ex. utbyte av brott, egendom som har använts som hjälpmedel vid brott eller föremål som på grund av sin särskilda beskaffenhet och omständigheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning eller som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa. Värdeförverkande innebär att den som begått ett brott skall utge värdet av en viss egendom eller av vissa förtjänster till staten. Det kan exempelvis gälla värdet av egendom som har använts som hjälpmedel vid brott. På yrkande av allmän åklagare kan näringsidkare åläggas företags- bot för allvarligare brottslighet som har begåtts i utövningen av näringsverksamhet. Företagsbot utgör en rent bestraffande sanktion och den infördes i syfte att förstärka straffsystemets preventiva effekt beträffande brott som begås inom ramen för näringsverksamhet. Sanktionen har konstruerats som en särskild rättsverkan av brott, för att lagstiftaren ville undvika omfattande ingrepp i den grundläggande systematiken inom straffrätten. I sammanhanget kan nämnas att har utrett frågor om effektivare sanktioner för brott i näringsverksamhet. I sitt betänkande, Straffansvar för juridiska personer (SOU 1997:127), föreslår utredningen att företag och andra juridiska personer skall kunna dömas till straff i form av böter. Den nya påföljden har av utredningen givits benämningen företagsböter och avsikten är att den skall ersätta den nuvarande ordningen med företagsbot. Betänkandet är föremål för beredning inom . I sammanhanget kan även reglerna om näringsförbud nämnas. Enligt lagen (1986:436) om näringsförbud skall sådant förbud, om det är påkallat från allmän synpunkt, meddelas enskild näringsidkare och företrädare för juridiska personer, som grovt har åsidosatt vad som ålegat dem i näringsverksamhet och som därvid gjort sig skyldiga till brottslighet som inte är ringa. Det huvudsakliga syftet med näringsför- bud är att hindra oseriösa företagare från att driva näringsverksamhet. Förbudet skall gälla , lägst tre och högst . Det är möjligt att meddela interimistiskt beslut om tillfälligt näringsförbud. Talan om näringsförbud förs i allmän domstol av allmän åklagare.