sou · GOB347 · 2001-01-01 00:00:00 — Mot bakgrund av de positiva erfarenheterna som finns av praktik för utländska akademiker är det viktigt att även fortsättningsvis kunna erbjuda sådana möjligheter. Detta gäller särskilt för aspirantutbildningen. Samarbete mellan arbetsmarknadsmyndigheterna och högskolan har tidigare visat sig vara framgångsrikt när det gäller att få fram praktik- platser. Samarbetet har skett i särskilda projekt eller inom ramen för de arbetslivscenter som finns vid de flesta universitet och högskolor. De nätverk som ofta finns mellan institutioner vid högskolan och det omgivande samhället bör även kunna användas i större utsträckning för praktikanskaffning. De erfarenheter som finns av praktik för läkare i sjukvården och idéerna om mentorskap bör kunna tjäna som en förebild även för andra yrkesgrupper och sektorer. 5Ett fungerande system för värdering och tillgodoräknande av utländska högskoleutbildningar Det är viktigt att det finns ett rättssäkert och effektivt system för värdering och tillgodoräknande av utländska högskoleutbildningar. Vad utredningen har erfarit finns det ett väl utvecklat system för detta vid och vid universitet och högskolor. Tillgodoräknande av utländska högskoleutbildningar är en mycket komplicerad process. och högskolor ställer det höga krav på kompe- tens och resurser ute hos institutioner och hos centrala funktioner att hantera de ärenden som kommer in. Det har framkommit att det finns problem med att samma högskoleutbildning kan tillgodoräknas olika vid olika högskolor. En annan synpunkt är att utländska högskole utbildningar ibland bedöms alltför ogeneröst. Enligt högskoleförordningen får beslut om tillgodoräknande av kurs överklagas till . Det är viktigt att besluten om tillgodoräknande dokumenteras och motiveras på ett sådant sätt att studenterna i efterhand har möjlighet att överklaga besluten. Det pågår ett utvecklingsarbete vid och universitet och högskolor för att lösa dessa problem och det är viktigt att detta arbete fortsätter. har en central funktion och en samlad kompetens inom området som bör kunna användas ytterligare som ett stöd för bedömningsverksamheten vid universitet och högskolor. Det är viktigt att verksamhet med nätverksbyggande och uppföljning av bedömningsverksamheten kan fortsätta. Ett viktigt stöd för det fortsatta arbetet är de riktlinjer för tillgodo- räknande av utländsk högskoleutbildning som en arbetsgrupp inom SUHF har tagit fram. Förslaget berör de viktigaste problemen kring tillgodoräknande. Arbetsgruppen lämnar även förslag till god sed vid tillgodoräknande av utländsk högskoleutbildning samt en av dessa ärenden. Riktlinjerna har remissbehandlats och utredningen har erfarit att remissopinionen i stort stöder förslagen. Utredningen bedömer att en tillämpning av dessa riktlinjer bör kunna lösa flera av de problem som funnits kring tillgodoräknandet. En ordnad studiefinansiering har stor betydelse för framgång i studierna. Detta gäller givetvis för alla grupper av studerande inom högskolan. Av undersökningarna har framgått att det oftast krävs mer än studiestöd för gruppen invandrarakademiker för att nå framgång. Gruppen utländska akademiker är inte sällan och har helt andra socio- ekonomiska förutsättningar än ungdomsstuderande. Detta gäller särskilt föräldrar med små barn. Tillgång till såväl studiestöd som utbild- ningsbidrag ska finnas, men det har visat sig att de som erhåller utbild- ningsbidrag har haft en helt annan studiesocial trygghet än de som erhållit studiestöd. Det är viktigt att arbetsmarknadsmyndigheterna även i fortsättningen har möjlighet att erbjuda utbildningsbidrag till utländska akademiker så att de kan ges de förutsättningar som krävs för att kunna fullfölja en kompletterande utbildning. när jag var blev jag immigrant i . Jag lämnade efter krigsslut, med syn- och hörselminnen inte olika dem vilka nu förföljer många som gör en sådan resa: först bombnätter, då inte ens tistlarna fick fäste i ruinlandskapet, rovor, gråtande människor som väntade på underrättelser, brist på allt, epidemier. Kryckinvaliden stod på gården och spelade på trumpet ouvertyren till och bonden av och fick pappersinpackade småslantar slängda åt sig från fönstren – men bara om han inte kom igen för ofta. efter vår avfärd kom den stora valutareformen, som inledde det ekonomiska undret och demokratiska projektet i den väst- tyska förbundsstaten. som styrde förvandlingen hade – tillsammans med i – skisserat ett större , med tyngdpunkt i tysk-franskt stål och kol. I en TV-intervju sade han att hans födelse varit samtidig med nationalstatens. Det hade naturligtvis funnits nationsbegrepp – hade styrt cent- ralistiskt, styrde förut självständiga delar av de som engelska provinser – men efter och enanden blev nationalstaten ett begrepp av mer specifikt slag, fullt av ras- och folkslagstänkanden och dränkt i historicerande artefakter. Adenauer sade att den visat sig felbar, vad gällde umgänget i den trånga enklav av världen som är . I förlängning gick hans tankar till ett utan passtvång. Om man sitter i en församling av intellektuella européer med latin som gemensamt basspråk, kan man ana en delvis förverkligad ambition. De byter utan ansträngning från portugisiska till italienska, från franska till spanska och rör sig obehindrat med varandras referenser. Men kan i gengäld förhålla sig svalt och avmätt till Ett exempel på hur även heterogena och kvalificerade gemenskaper skapar sin definition av främling. Först när jag kom till upptäckte jag hur mager jag var, att jag gick i snörkängor , medan de svenska barnen hade skor och sandaler, att jag hade restgarnsklänningar och svarta flätor som gjorde mig alldeles olik flickorna i rutiga bomullsklänningar och ljust, sidobenat hår med rosett. Men också att skoltandläkaren kommenterade mina hela, vita tänder, att jämföra med smålandsflickornas kariesruiner. drogs jag – spontant eller taktiskt eller bådadera – från det aparta, mot mitten. Det var när zigenarna kom. Deras barn hade hesa röster. Man kunde inte utröna vem som var vems föräld- rar, kvinnorna gick aldrig med var sitt barn, utan i grupp, med ungarna i vimmel. Deras dräkter påminde om prinsessklänningar, som man i småskolan föreställde sig sådana, men något var fel med sättet på vilket de var granna. Jag lierade mig instinktivt med samhällskroppen i rutig bomullsklänning, rosett, sidobena. Den var också välvilligt intresserad av mitt främlingskap – i motsats till zigenarnas – och var raskt i färd med att assimilera mig. Första året bodde vi på en plats där tyskar numera köper sommarstugor, vid randen av en smålandsskog, med en full av orm och sländor. Över vägen låg B-skolan, dit barn kom från kringliggande byar. De lärde mig svenska och stärkte hos mig en stolthet – för att inte säga mallighet – över att ha en extra erfarenhet, ett bonus utanför den tid och plats där de levt sina liv. Malligheten – eller stoltheten – var underbyggd hemifrån. Att emi- grera och immigrera var ingen nyhet i min släkt. Mina föräldrar hade flyttat över gränser långt innan jag var född. Min mor lämnade sitt hemland redan i tonåren och flyttade till och . Min far funderade först på att pröva , men valde . I bodde de i immigrantmiljö, sammansatt av inter- nationell expertis: folk hade kommit resande från alla kontinenter för att bygga upp en bilfabrik. Historiens krafter, i form av likvidering av hela befolkningskategorier, svepte bort även denna kosmopolitiska miljö. Mina föräldrar tvangs tillbaka till och fortsatte sedan till . Att bege sig till ett annat land och bli del av dess kultur hade därför god klang hos oss. Mina föräldrar var socialister och hyllade interna- tionalen. Att älska sin hembygd, sin familj och sina minnen skulle inte vara motsatsen till att bryta upp. Det ena var förenligt med det andra. Varje land var teoretiskt sett hemland för varje människa som valde att bo där. När de kom till , anlände de till historiens mest rasis- tiska system. Landet som hade slängt ut dem höll däremot hög officiell profil i fråga om jämlikhet mellan raser och folk, nationella enklaver och minoriteter. – territoriellt liktydig med det gamla ryska imperiet – bestod av 101 folkslag och kulturer och dessa levde, framhöll mina föräldrar, sida vid sida. Detta sida vid sida betydde att de alla kunde hålla fast vid sin respektive kultur och ingå i en övergripande politisk och nationell enhet. Då jag var barn fick jag veta att det vi kallar multikulturella och multietniska samhällen redan fanns i sinnevärlden. Att socialism var en förutsättning för att sådana samhällen skulle kunna utvecklas. Att fascister och högerradikaler som kallar sig demokrater var de främsta hindren för att det skulle ske var som helst och överallt. låter det både blåögt och dogmatiskt, då framstod det som en utopi med redan några fötter på marken. Den yttre påverkan – skola, böcker, tidningar – påstod att en annan mångkulturell vision nästan förverkligats: i smältdegeln . Det fanns en uppenbar konflikt mellan alternativen och eftersom jag lyssnade med två öron hamnade konflikten i huvudet. Ena sidan ifråga- satte påståendet om folkgruppers muntra samexistens i de kommunis- tiska staterna. Andra sidan påvisade rasism och segregation i . Man förväntades välja sida. i livet har ett helt annat intryck från blommat upp. Det var sammansatt av min ovilja – eller rättare sagt oförmåga – att välja mellan två fostrande kulturer och två jätteimperier med namn komponerade av versaler, samt av den fragmentariska kunskapen om en moster , mycket äldre än min mor, som emigrerade till med sin man. Kontakten bröts, avstånd var långa . Emigrationen är det enda jag vet om henne. Men namnet fick en magisk klang, som det fortsatt att ha för mig , lätt bekräftat av film noir-klassiker som , romaner som – och naturligtvis tango. Namnet bar i sig stämningar som har med emigration/immigration att göra: vitalitet och vemod. Den olycksaliga förmågan att klippa av, som kan bli en del av ens natur. En frusen förväntan. Då jag var i tonåren var det nära att vi flyttade till . Men bilden av var solig och livs- bejakande. Den var på något sätt inhemsk och inte alls så lockande som det dova , som antarktiskt sett låg norr om genom att ligga söder om, och vars rostiga hamnar var fulla av människor utan samband med varandra. På i läste jag tango- dansarnas namn i programbladet: italienska, armeniska, baskiska, ryska, isländska, judiska. Varje danscompany i världen är mångnationellt och dansar internationellt. De här dansade tango, en musik/poesi/dans som har cykliskt återkommande perioder även i och , men aldrig väljer ny källa. Ursprunget är evigt argentinskt men kosmo- politiskt: är uttryck för immigranter i en hamnstad i , eggen mellan två kulturer, en psykologi – rentav – som är mångbottnad men Den speglar immigrantens narcissism, som beror på att hon ryckts ur det lineära livet och förlorat samband som är normala för dem som på ett ungefär växer upp där de föddes och stannar där de växt upp. Ordet narcissism har en varningstriangel, det används som moralisk tillvitelse på individen och har blivit ett sjukdomssymptom i samhället. Men det kan nästan aldrig användas som heltäckande beskrivning och i tangon betyder det inte bara självbespegling utan också självrannsakning. Ändå är självet den centrala frågeställningen: vem är jag, hur tar jag mig ut? Hur kom jag hit? Hur skall man vara? Denna narcissism är inte exklusiv för immigrantkultur. När männi- skor strömmar från landsbygden till staden skiftar deras uppmärksamhet från traditionen till jaget. Detta har problematiserats, politiskt, fackmässigt och konstnärligt av diskussion om inhemsk folkvandring. När det handlar om immigration tillkommer så många andra faktorer, att man glömmer de psykologiska likheterna mellan kulturell migration och nationell. Hur yttrar sig då detta som jag – kanske riskabelt – benämner nar- cissism? Intuitivt uppfattar jag t.ex. det just nu patenterade ordet respekt, en kliché med tillfälligt positiv klang, som en skärva av dess helhet. Det har naturligtvis kommit smittovägen från och spritt sig överallt där nordamerikansk kultur får fäste. När respekt stöts fram enskilt och utan närmare motivering, kräver det acceptans utan värde- ring. Det har redan blivit en kliché för krav att bli ovillkorligt bejakad, som individ och som gruppindivid – alltså del av ett självvalt lag. Eftersom nästan ingen undgår att se när en slogan blir en kliché, finns ironin redan där. Ordet låter ofta aggressivt när det sägs (på all världens språk) men bakom den obönhörliga uppsynen skymtar ovilja och oförmåga att ta de normativa innehållet i respekt på allvar. Narcissisten har redan förbrukat ordet. Det finns som inne- håll, bara som formell identitet. Den argentinska tangons framgång kan bero på att den talar om – och tillåter, nästan heroiserar narcissismen. Det finns ingen dynamik i narcissism och tangon är en av de få konstformer som fullt ut förstår att man ändå kan göra något av detta stillastående. Narcissism är en för- drömd stil och därmed fördömd. Den är odelaktig, alltså omoralisk och förskjuts därför klumpmässigt ur det offentliga samtalet. Men tangon löser upp klumpen, inte för att samhällsanpassa narcissismen utan för att gestalta den. Begreppet förknippas alltför givet med ytlighet och urban konsumtionism. Men det finns en existensiell och ofrivillig narcissism i samhällets djup och bredd – en frånvaro av anledning och anknytning. Om man lyssnar till tangon och betraktar den , finner man att den alltid handlar om sig själv. I dikt på dikt och sång på sång försöker den komma sig själv närmare, med större Dansens komplicerade insteg gör den inte befriande, som annan dans oftast är, utan stel och precis närmar den sig en punkt som viker undan. Den är som en immigrationens folklore och en nation – eller egentligen en stad – har gjort den till främlingsskapets karaktärs- ton. Medan en del efterkrigssystem strävade så långt från nazismen – eller 300 – att de närmade sig den från andra hållet, föreföll ligga stadigt på ideala avstånd. Landet kallades fredligt och fridsamt och praktiserade likväl en form av socialism. På våra skogspromenader i norra – och året efter i – såg vi med blotta ögat en rikedom som inte lyste men ansågs solid. Vi hade kommit till en nation med skog på rot och malm i berget och detta var allas egendom, i alla fall nationell, inhemsk egendom. Dagarna igenom hördes sågklingor vina, älvarna transporterade timmer från in- land till hamnstad, hästar med hovskägg drog stocklass som gled direkt på snön. Sulfitstanken var exportparfym. Vid kaj i numera glest besökta hamnar låg ibland vita amerikabåtar. Italiano, spaghetti, retade svenska arbetskamrater invandrade från och fick svar ferbannade svenskar, sillock påtatis. Tillmälen i småskala. var det enda landet i med kapacitet för arbets- kraftsinvandring. Krigsskadorna var obetydliga eller inga. Den trygg- hetsgaranti som livet inte kan ge, tycktes likväl inskriven i svensk grundlag. Och även om tvivlare förekom i ganska stort antal redan då, härskade den officiella versionen, att alliansfriheten under kriget hade dolt lojaliteter med och samarbete med de allierade. Misstankarna – och vetskapen – att alliansfriheten gynnade även de nazianstuckna har bekräftats allteftersom sekretesstämplarna bleknat. Men mot-sanning är inte fullständig sanning, även om det i avslöjandets stund av triumf kan förefalla så. Inte heller är det så önskvärt enkelt som att den pri- vilegierade klassen lockades av fascismen medan folket var demokra- tiskt eller internerades i läger för dissidenter. Immigrantens första er- farenhet är inte minst folket, samt andra immigranter. Vanliga, fattiga, arbetsamma svenskar kunde fortfarande uttrycka sympati för när de hörde varifrån man kom. Men kanske bara för att vara vänliga och förekommande och svenska och befria en från skuldkänslor...Bland de andra immigranterna fanns förvisso revanschister och irredentister som krävde tillbaka sin sudetiska eller ostpreussiska eller istriska fosterjord. Men våra bekantskaper bestod främst av människor som flytt hit och mottagits här, när livet blev för 188 Bilaga 3 SOU 2000:47 farligt eller omöjligt i eller i länder som ockuperats av . Jag har ibland undrat om inte den kloka fegheten är något som måste ingå i kalkylen när man praktiserar neutralitet. Man är inte neutral för att vara hjälte utan för att stå utanför en konflikt, i överenskommelse med de krigförande. Man kan för all del deklarera neutralitet, men det hjälper inte ifall man inte ges neutralitet, eller rentav underkastar sig neutraliteten, vilket innebär en inskränkning av suveränitet. Krigförande länder har behov av neutrala platser. Ambassader kan fungera så, och vissa länder. Vi är åter inne i det teatrala om vi tänker oss formerna för detta: de upplösta gränserna, kontraband, namnlösa figurer som smyger in och slinker ut. Men dramaturgin har ett mer omfattande och halvskuggat underlag. På neutrala platser kommunicerar fiender. På gatan kan de möta folk som i deras hemländer tillhör förföljda minoriteter, men här kan de inte förfölja dem. Om de gjorde det skulle repressalierna inte bli alltför svåra, men det skulle betyda en rubbning i neutralitetsidén, som är full av det finvävt underförstådda och måste respekteras ifall man skall kunna dra fördel av den och utöva krigsdiplomati, handel och vandel. Talar vi om feghet, är det också den som räddade liv, inte bara det egna skinnet. Den släppte in flyktingar från de baltiska länderna och regimmotståndare från de fascistiska och ockuperade länderna, släppte in alltför få judar samt ett antal kamouflerade nazister. Där fanns grun- den till en heterogen men ny, efterhand svensk folkgrupp. Och efter kriget kom finnarna, italienarna och tyskarna för att arbeta. En del kom tillfälligt men stannade, andra kom för att stanna men fortsatte till eller återvände hem. När vinden mojnade och strömmen stillnat återstod ändå någon procent av nya medborgare. Min familj hade assimilering som program. Vi skulle bli svenskar. I någon bemärkelse kvalificera oss som svenskar genom att inte vara utagerande främlingar. Men också dra nytta av att vara till nytta för . Svensk är dock ett vidare begrepp för en immigrant än för en infödd. Socialt dras man mot punkter för sympati, besläktade referenser, språkets hemkänsla. var immigrantens känsla av svenskhet motsägelsefull, men inte oförenlig med känslan av ursprung. Jag vet inte hur frivillig vår bostadsort var i just detta avseende. Bristen på lägenheter var stor och man hamnade där man hamnade. Mellan mitt nionde och sjuttonde år bodde vi i en kosmopolitisk arbetarstadsdel i . var antagligen det mest invandrartäta bostadsområdet i staden och dess fortsatta utveckling skulle kunna göra det till utmärkt underlag för en studie om hur begreppet invandrare genomgått förändringar under . Stadsdelen har nästan cykliskt varit problemområde, projektområde, mönsterområde, problemområde och alltid har det handlat om nya nationaliteter som bosatt sig där och vidgat invandrarbegreppet innan den tidigare innebörden ens hunnit bli etablerad. När jag i denna text nästan genomgående byter ut ordet invandrare mot immigrant beror det inte minst på den nyans av offer, som från den ena cykeln av invandring och anpassning till den andra och sedan till nästa, smugit sig på det svenska ordet. Vi kan motivera nyansen utan problem: offer är man som flykting, som objekt för invandrarverkets kriterier, för sina krigsmardrömmar, som förlorare på arbetsmarknaden, för urvalsinstanser, fördomar, rasism. Men inte ens de som är offer för en eller alla av dessa omständigheter, är nödvändigtvis i sin personlighet märkta som offer. Ett ord – Invandrare – som i både självpresentation och definition börjar fyllas upp av dubbeltydigheter, anklagelser och ursäkter, blir på en gång torftigt och laddat och framför allt inte individuellt användbart. Invandrare har blivit en urskiljningslös kategori, ett kollektivt tillmäle – och en formulering som tillmötesgår den patroniserande blicken på de invandrade. Det används också av invandrare själva, när de förklarar, vädjar, generat motiverar och ursäktar sig. Myndigheter och magstöd talar om våra invandrare och invandrarkategorier. Invandrarrepresentation förekommer på mer eller mindre patenterade vis. Ett politiskt parti skall gärna ha en styrelseledamot med bra voka- bulär och brytning. Universitetsstyrelser bör ha en ny svensk. Offentliga nämnder, styrelser, råd och nätverk kvoterar. Och ett litet antal intellektuella invandrare används ständigt och i alla möjliga och omöjliga sammanhang som mer eller mindre öppna representanter för en befolkningsgrupp som är en tiondel av befolkningen. Allt gott och väl och det litet ansträngda kan förklaras med att det är relativt nytt. Men det är ändå absurt när greken i de organisatoriska idealens värld representerar vietnamesen, somaliern är talesman för turken och chilenaren, som bott och arbetat i längre än alla svenskar yngre än tjugosju, delar bestämning med den kosovoalbanske flykting som planerar att återvända hem vid första lägliga tillfälle. Ytterst sällan representerar invandraren svensken. Tanken är naturligtvis idealiserad. Men det var ett helt uppnåeligt ideal . I den demokratiska representativiteten finns från början en idé om intressenas sammansmältning. På de elementära planen representerar man sitt intresse men den demokratiska processen förutsätts odla fram en allmänt omfattad allsidighet, en politisk mångfald som mängt samman och där representativiteten är övergripande. Att intressen, särintressen och specialintressen representerar sig själva upp till lagstiftande och verkställande nivå är en form av korporativism. Den verkliga assimilieringstanken är att svensken representerar invandrare och vice versa. Det är en tanke som i tillämpning kan korrigeras ner till ett nötskal, men den borde vara ett mål och det är i den man hittar svar på diverse frågor om hur immigranten på allvar skall integreras efter sina kvalifikationer, i stället för bara att skiljas ut och flockas ihop med andra invandrare är en stad som frambesvär en hel del sentimentalitet när den skildras i tillbakablick. Kanske beror det på att den är svår att älska utan sentimentalitet, d v s utan något överslätande och klichéartat som bortser från vad man egentligen ser. är den bitvis så illa och plottrigt planerad att man tror att man befinner sig i laglöst land. finns tendenser att besjäla det fula med nutids- och nybyggarkänsla. Denna äkta eller patenterade optimism sammanfaller med insikten att invandrartäthet är en del av Malmös profil och att man kanske skulle försöka vända det till en fördel. Unga arkitekter och trendsättare har allmänt börjat prisa miljonprogrammets byggnation och ryser vid tanken förtätningar och försök att göra områdena mer mänskliga. Nya invandrare bor ofta i den gammal- eller nybrutala arkitekturen. Områdena liknar varandra från stad till stad, från land till land. Man skulle kunna tala om en internationell ghetto-arkitektur. är en stadsdel som detta internationella vis samlar nya invandrare i en invandrarenklav. var en annan historia, som jag vågar kalla kosmopolitisk. Jag talar nu om en tidpunkt då jag från mitt fönster mot såg tre trafikleder: tågrälsen, som gick till , ibland för vidare befordran till , nära nog en gated community, då en idyll. Bortom tåget spårvagnsspåren och bortom det gles biltrafik, som svällt hundra – eller tusenfalt och onödiggjort de andra transportmedlen. Med tågtidtabell och spårvagnsturer för ögonen skrev jag min första roman 1958, efter det att vi kommit till . Jag var och det är min enda roman som är tysk. reagerade jag intresserat för uppståndelsen i , beträffande en ung turkisk författare som debuterat med en roman som inte handlade om att vara turkisk invandrare i . Representativiteten var i olag. En författare skall skriva om sig och sitt. Men efter debuten har jag mer spontant än planerat haft samma program.