sou · GOB328d2 · 2001-01-01 00:00:00 — -Personkretsgrupp 2 som omfattar personer med betydande och bestående begåvningsmässigt funktionshinder efter hjärnskada i vuxen ålder, föranledd av yttre våld eller kroppslig sjukdom. -Personkretsgrupp 3 som omfattar personer med andra varaktiga fysiska eller psykiska funktionshinder som uppenbart inte beror på normalt åldrande, om de är stora och förorsakar betydande svårigheter i den dagliga livsföringen och därmed ett omfattande behov av stöd eller service. Personer som har rätt till stöd enligt LSS har under vissa förutsättningar rätt till olika insatser. De insatser som anges i lagen är följande: 1.rådgivning och annat stöd 2.biträde av personlig assistent eller ekonomiskt stöd till skäliga kost- nader för sådan assistans, till den del behovet av ekonomiskt stöd inte täcks av assistansersättning enligt Lagen om assistansersättning, 8.boende i familjehem eller bostad med särskild service för barn och ungdomar som behöver bo utanför föräldrahemmet 9.bostad med särskild service för vuxna eller annan särskilt anpassad bostad för vuxna 10.daglig verksamhet för personer som saknar förvärvsarbete och inte utbildar sig. Totalt räknar man med att mellan 48 000 och 50 000, dvs. av befolkningen hade beslut om insatser enligt LSS. Antalet personer ökade jämfört med året innan. Kommunerna ansvarar för alla insatser utom rådgivning och annat personligt stöd som ansvarar för. Insatsen biträde av per- sonlig assistans är den som är mest aktuell i vuxenutbildningssamman- hang. Insats i form av ledasagarservice och bostad med särskild service för vuxna eller annan särskilt anpassad bostad för vuxna är också insat- ser som ligger nära de stöd som kan behövas i vuxenutbildningssam- manhang. Med personlig assistans avses ett personligt utformat stöd som ges i olika situationer av ett begränsat antal personer åt den som på grund av stora och varaktiga funktionshinder behöver hjälp med sin personliga hygien, måltider, att klä av och på sig, att kommunicera med andra eller annan hjälp som förutsätter ingående kunskaper om den funktionshind- rade (grundläggande behov). Den som har behov av personlig assistans för sina grundläggande behov har även rätt till biträde av personlig as- sistent eller ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för sådan assistans till den del behovet av stöd inte täcks av beviljade assistanstimmar enligt (SFS 1993:387). Den som omfattas av de i LSS preciserade personkretsgrupperna har rätt till att för sin dagliga livsföring få assistansersättning enligt om han eller hon inte har fyllt och har behov av personlig assistans för sina grundläggande behov under i genomsnitt . staten, finansierar kostnaderna för assi- stansersättning enligt . Den största skillnaden mellan rätten till assistans mellan LSS och ligger i att assistansersättning enligt inte lämnas för tid då den funktionshindrade -vårdas på en institution som tillhör staten, en kommun eller ett landsting -vårdas på en institution som drivs med bidrag från staten, en kom- mun eller ett landsting -bor i en gruppbostad eller -vistas i eller deltar i barnomsorg, skola eller daglig verksamhet enligt 9 § 10 Lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funk- tionshindrade. (SFS 1993:389) Inskränkning av rätten till personlig assistans LSS och började gälla . Assistansreformen blev avsevärt dyrare för staten än vad som beräknats vid införandet. I proposition 1995/96:146 föreslogs vissa förändringar för att stabilisera och minska de statliga kostnaderna för assistans. Syftet var att åstad- komma bättre kostnadskontroll och lägre kostnader för den statliga as- sistansersättningen. En grundtanke i assistansreformen var att personlig assistans inte ska ersätta personal som behövs för att driva en kommu- nal verksamhet. I propositionen klargörs att staten, förutom i undan- tagsfall, inte ska finansiera assistans under tid då någon vistas i skola, barnomsorg, eller daglig verksamhet enligt LSS. Lagförslaget kom- menterades med att det inte var avsikten att överföra ansvaret för personlig assistans till kommunerna. Däremot har kommunerna skyldighet enligt annan lagstiftning – Socialtjänstlagen, Skollagen och LSS – att ge det stöd som behövs för att personerna ska kunna delta i verksamheterna. De föreslagna lagändringarna har godkänts av . Lagen föreskriver alltså att assistansersättning (enligt ) inte lämnas för den tid som den funktionshindrade vistas i eller deltar i skola. Vilka delar av vuxenutbildningen som omfattas av detta undantag framgår inte av lagens förarbeten. () skriver i verkets allmänna råd att: RFV rekommenderar att med skola i detta sammanhang bör avses sådan utbildning som har kommunen som huvudman, nämligen grundskola, gymnasieskola och särskola. Däremot avses inte t.ex. folkhögskola, vuxenutbildning, Statens skolor för vuxna och universitet (RFV, 1998a). rekommendationer är inte bindande för den en- skilda . Det går därför inte att hävda att RFV:s re- kommendationer innebär att den som har rätt till assistansersättning enligt även har det i samband med studier inom den kommunala vuxenutbildningen. Rätten till assistansersättning i samband med vux- enutbildning har enligt uppgifter från RFV inte prövats av förvalt- ningsdomstol. Verkets rekommendationer utgör dock ett så pass starkt styrmedel att de kan sägs ligga till grund för försäkringskassornas prövning när det gäller beslut om assistansersättning. Utgår man istället från Skollagen vid en bedömning av vad som bör avses med att gå i skola är en rimlig tolkning att undantaget gäller de utbildningsformer som utgör det offentliga skolväsendet, dvs. det of- fentliga skolväsendet för barn och ungdom samt de skolformer som tillsammans bildar det offentliga skolväsendet för vuxna. En sådan tolkning innebär att rätten till assistans finansierad via inte skulle gälla för tid då den funktionshindrade vistas eller deltar i vuxenutbildning. 13 .2 .4 Utbildningstolk Barndomsdöva, dövblinda och vissa hörselskadade och vuxendöva har teckenspråket som första språk. De behöver därför tillgång till en teck- enspråkig utbildningsmiljö eller tillgång till tolk för att kunna deltaga i vuxenutbildning i svenskspråkig utbildningsmiljö. Genom ställningstagande till 1981-års budgetproposition fick teckenspråket status som officiellt språk. I läroplanen för special- skolan fastslogs att teckenspråket är förstaspråk för döva och att skri- ven svenska är andraspråk. Parallellt med teckenspråkstolkning finns andra tolkmetoder som vänder sig till döva, dövblinda och människor med grava hörselnedsättningar. Det handlar t.ex. om handskriftstolk- ning, tecken som stöd för tal och Mun-Hand-Systemet. I det följande används i huvudsak begreppet utbildningstolkning vilket även innefattar dessa tolkmetoder när dessa sker i samband med utbildning. I 1997-års utvecklingsplan för förskola, skola och vuxenutbildning – kvalitet och likvärdighet, som ställt sig bakom, anges att: Alla vuxna skall ha möjlighet att skaffa sig ny kunskap, komplettera brister i tidigare utbildning och öka sin kompetens för att själva kunna styra sina liv, påverka sina yrkesval och utöva inflytande både i samhället och i arbetet (skr. 1996/97:112). Det finns flera grundläggande problem vad avser möjligheten för dem med teckenspråk som första språk att kunna delta i vuxenutbildning. Antalet teckenspråkiga vuxenutbildningsmiljöer är få och de som finns har ett begränsat utbildningsutbud. Deltagande i vuxenutbildning på svenska förutsätter utbildningstolkning vilket kan vara svårt att finan- siera. Dessutom råder en allmän brist på tolkar. Även om undervisningen sker på teckenspråk eller kan översättas till teckenspråk sker stora delar av lärandet via det svenska språket i form av skriven svenska. Döva lär sig det svenska språket på annat sätt än hörande. Det innebär att det är svårt att delta i exempelvis grundläg- gande svenskundervisning upplagd efter hörandes förutsättningar och tolkad till teckenspråk. Trots god kunskaper i det svenska språket och tillgång till utbildningstolkning medför en hörselnedsättning ofta hinder i utbildningssituationen. Att ta anteckningar som man följer tolken med blicken är svårt liksom det kan vara svårt att via tolk fullt ut delta i diskussioner eller i den sociala samvaron på raster. I enlighet med ansvars- och finansieringsprincipen bör kostnader för tolk i samband med vuxenutbildning tas inom ramen för de medel som avsatts för utbildning. Skolhuvudmän inom den statligt finansierade vuxenutbildningen i folkhögskolan och högskolan kan erhålla särskilda medel för tolkkostnader. För kommunala utbildningsanordnare, privata utbildningsanordnare och för studieförbunden saknas i regel den möj- ligheten. Särskilt stöd i form av utbildningstolkning regleras inom ramen för samma regelverk som annat särskilt stöd. Det finns alltså inga särskilda regler om när utbildningstolkning ska erbjudas eller hur det ska finansieras vid studier i vuxenutbildning, studieförbund eller hos privata utbildningsanordnare. En omständighet som gör utbildningstolkning speciell jämfört med andra stödinsatser är att de är mycket kostsamt. Inom högskolan kostar tolkinsatserna ca per studerande och år medan man inom folkhögskolan räknar med att tolkinsatserna för en heltidsstude- rande kostar ca 500 000 per studerande och år. Den handikappolitiska reform som trädde i kraft innebar att landstingen erhöll en skyldighet att organisera, finansiera och tillhandahålla tolktjänst för vardagstolkning till döva, dövblinda, vuxendöva och hörselskadade. Ansvaret för tolktjänsten omfattar vissa tolktjänster i arbetslivet samt i fritids, rekreations- och föreningsverk- samhet. En slutsats som kan dras av Hälso- och sjukvårdslagen är att det numera ligger inom landstingens ansvar att erbjuda tolktjänst för delar av det som kan sägas ingå i det livslånga lärandet. Det kan t.ex. röra sig om att på sin fritid delta i en studiecirkel, internutbildning anordnad av en förening samt olika former av individuellt lärande. Tolktjänst för deltagande i den reguljära vuxenutbildningen finns inte upptaget i den relativt detaljerade beskrivningen av vad som avses med vardagstolkning. Förarbetena till Hälso- och sjukvårdslagen visar att det ligger under ansvarsområde att erbjuda tolktjänst för inledande kontakter och praktiska detaljer i samband med påbörjandet av en utbildning men inte att ansvara för tolktjänst under själva ut- bildningen (prop. 1992/93:159). Utbyggnaden av tolktjänstverksamhet som följde på beslut om regeringens proposition (1992/93:159) om stöd och service till vissa funktionshindrade finansierades via ett särskilt statsbidrag. Statsbidraget ökades successivt i takt med en ökad tillgång på tolkar. beräknades statsbidraget till . Statsbidraget nådde en beräknad långsiktig nivå på . har löpande utvärderat reformen. kom en slutrapport om uppföljningen av tolktjänstverksamheten. har en uppföljning av landstingens tolktjänstverksamhet publicerats (, 1997a; , 2000). fanns totalt 213 besatta tjänster inom tolk- tjänstverksamheten. , fanns totalt 300 inrättade tjänster. Av dessa var 51 vakanta. av de be- satta tjänsterna var tolktjänster, övriga innehades av annan personal. anser i sin rapport att förutsättningarna för en god utbyggnad av tolktjänsten har ökat . Prognosen är sammanlagt 258 nyutbildade tolkar. var antalet tolktjänstanvändare ca 6000 och antalet pre- sumtiva tolkanvändare uppskattades av landstingen till ungefär det dubbla. fanns omkring 6700 tolkan- vändare i landstingen. utfördes ca 57 000 tolkuppdrag, vil- ket innebär en ökning . Den sammanlagda ökningen kan uppskattas till . av de tolkuppdrag som beställdes kunde inte genomföras på grund av tolkbrist. Variationen mellan olika tolkcentraler var dock stor, från till . av alla tolkuppdrag utfördes av anställda tolkar, av uppdragen utfördes av timanställda tolkar och av uppdragen utfördes av tolkar som arbetade på entreprenad. Knappt en sjättedel av alla genomförda tolktimmar 1998 utfördes av tolkar som saknade tolkutbildning. bruttokostnader för tolktjänstverksamheten uppgick till . Av de medel som anvisats till tolktjänstverksamheten användes inte . Den hu- vudsakliga anledningen till detta var en bristande tillgång på tolkar. Bristen på tolkar har försenat genomförandet av den satsning på tolktjänstverksamhet som beslutades av . kon- staterar i sin rapport att det skett en förbättring vid de flesta tolkcent- ralerna sedan den föregående uppföljningen men att tolktjänsten inte ännu kan anses vara genomförd på det sätt som avsågs i handikappre- formen 1994. Tolktjänsten bedrivs i huvudsak av regionala tolkcentraler i regi. Det finns i stort sett en tolkcentral per landsting. Ett antal landsting har dock delar av sin verksamhet utlagd på entreprenad. hade t.ex. av verksamheten utlagd på entreprenad och i utfördes av verksamheten av ett aktiebolag. genomförde så kallade arbetsmöten med olika huvudmän med betalningsansvar för tolktjänsten. De inbjudna huvudmännen var , , Sisus, FBR, , , Rikstolktjä nst, och . Vid sammanträdet 1997 konstaterades att praxis vuxit fram hur man tillämpar lagarna i olika sammanhang och att det endast fanns mindre problem förknippade med att avgränsa betalningsansvaret mellan olika Några oklarheter fanns dock fortfarande. Som exempel nämns oklarheter rörande vad som ryms inom vardagstolkningen när det gäller studieförbundens studiecirkelverksamhet. Enligt förelåg emellertid enighet mellan de olika huvudmännen om att det inte var meningsfullt att ytterligare i detalj definiera begreppet vardagstolkning. I rapporten redovisas hur kostnaderna för tolkinsatser för- delade sig mellan olika användare. Landstingen är, med det särskilda statsbidraget inräknat, den huvudman som finansierar huvuddelen av de utförda tolktjänsterna. I tabell 13.9 visas hur den offentligt finansierade tolkservicen fördelade sig mellan olika huvudmän . Samhällets kostnader för tolkservice 1996 (Statsbidrag till landsting ) Anm. Rikstolktjänst avser tolkuppdrag på riksnivå för förtroendevalda inom berörda intresseorganisationer (, hörselskadade och språkstörda barn, Föreningen , , ). Källa: , Slutrapport om uppföljningen av tolktjänstverksamheten för barndomsdöva, dövblinda, vuxendöva och hörselskadade, nr. Tabell 13.9 visar att landstingen finansierade ca två tredjedelar av samhällets kostnader för tolkservice 1996. Vid sidan av tolktjänster förmedlade av förekommer det även att olika utbildningsanordnare träffar avtal eller anställer utbildningstolkar vid sidan av den av la ndstingen organiserade tolktjänsten. För döva barn och barn med omfattande hörselskada är teckenspråket barnets första språk. Det föds ungefär 70 döva barn . Till detta kommer barn med en omfattande hörselnedsättning och de barn som under sin uppväxt förvärvar hörselskada på grund av sjukdom eller olyckshändelse. är organiserad för att undervisningen för döva i hu- vudsak ska kunna bedrivas i teckenspråkig miljö. Gymnasieutbildning ges inom riksgymnasieskolan där utbildningen bedrivs med hjälp av utbildningstolk kombinerat med undervisning på teckenspråk. En gedigen ungdomsutbildning är en viktig förutsättning för fortsatt utbildning och för ett yrkesliv i svenskspråkig miljö. I läroplanen för de frivilliga skolformerna anges att specialskolan ansvarar för att varje döv eller hörselskadad elev efter genomgången specialskola är tvåspråkig, dvs. kan avläsa teckenspråk och läsa svenska samt uttrycka tankar och idéer på teckenspråk och i skrift och kan kommunicera i skrift på engelska. Inom den statliga specialskolan finns sammanlagt fem regionskolor för döva och hörselskadade elever. Specialskolan består av tio årskurser på grundskolenivå. För elever i specialskolan upphör skolplikten vid , dvs. Under /98 fanns sammanlagt ca 600 elever vid de regionala specialskolorna. De flesta elever har teckenspråket som första språk och undervisningen bedrivs i huvudsak på teckenspråk. Vid några av skolorna sker dock även undervisning på svenska med tekniskt stöd för elever med hörselskada. Vid sidan av utbildningen inom regionskolorna bedrivs utbildning för hörselskadade barn på svenska i särskilda hörselklasser i regi. Döva eller hörselskadade elever finns även vid specialskolans tre riksskolor. Riksskolan vänder sig till döva och hörselskadade elever med ytterligare funktionsnedsättningar som synskada, utvecklingsstörning, beteendestörning m.m. Riksskolorna vänder sig förutom till döva och hörselskadade elever även till synskadade och talskadade elever. Totalt deltog ca 200 döva och hörselskadade elever inom ramen för riksskolornas verksamhet under /98. visar i en utvärdering av specialskolan (, 1997d; , 1997e) att prestationerna vid de regionala special- skolorna låg under den nivå som betraktas som normalprestationer i . I det underlag gått igenom var det inte ovanligt att eleverna låg 2–efter sin åldersgrupp, även med hänsyn tagen till att specialskolan är tioårig. Att eleverna inte når uppsatta mål avspeglas dock inte alltid i betygen som, enligt utvärdering, istället pekar på att goda resultat uppnåtts. På gymnasienivå bedrivs riksrekryterande gymnasieutbildning för döva (RDG) och riksrekryterande gymnasieutbildning som bygger på muntlig kommunikation med tekniska hjälpmedel för hörselskadade (RGH) av kommun. I huvudsak gäller samma mål och regler för ut- bildningens genomförande för RGD/RGH som för gymnasieskolan i övrigt. Utbildningen bedrivs dock i regel i mindre grupper och . Det genomsnittliga antalet elever per lärare uppgick till i genomsnitt 4,2 under /96 på RGD/RGH vilket är avsevärt lägre än riksgenomsnittet för gymnasieskolan som uppgick till 14,3 elever per lärare (1998:66). Gymnasieförord- ningen anger att utbildningstiden bör förlängas med för elever som behöver det (SFS 1992:394). Nästan alla elever vid RGD/RGH går (SOU 1996:167). En utvärdering gjord av tyder på att eleverna vid RGD/RGH som grupp räknat når en lägre kunskapsnivå än hörande elever (, 1996). Under /98 deltog ca 200 elever inom utbildningen vid RGD och 186 elever inom utbildningen vid RGH. Totalt deltog alltså 390 elever i utbildningen varav 8 var dövblinda och 19 var elever med grav språkstörning (SOU 1998:66). Mot bakgrund av dessa uppgifter kan den genomsnittliga antalet i en årskull vid RGD/RGH uppskattas till ungefär 100 elever varav drygt 50 döva elever. Efterfrågan på vuxenutbildning styrs till viss del av resultaten i barn- och ungdomsskolan. En relativt hög andel av de barndomsdöva i varje årskull deltar i gymnasieutbildningen vid RGD (). Vuxenutbildning med stöd av utbildningstolk Den gymnasieutbildning som ges för döva vid RGD i är det enda verkliga utbildningsalternativet för ungdomar i och med att skolan kan erbjuda en teckenspråkig miljö. Detta bekräftas bl.a. av att mycket få döva gymnasieelever återfinns på andra gymnasieskolor. Gymna- sieutbildning skiljer sig från vuxenutbildningen så till vida att den sker på heltid medan studerande i vuxenutbildning ofta läser på deltid med en kortare och mer avgränsad målsättning för studierna. För vuxna stu- derande med teckenspråket som första språk torde tillgången till en teckenspråkig utbildningsmiljö, där möjligheter att fritt samarbeta och diskutera med andra studerande ges, vara en mycket viktig del i en längre och sammanhållen utbildning. Den som har möjlighet att välja mellan att studera i en teckenspråkig miljö och att studera i en svenskspråkig miljö med hjälp av utbild- ningstolkning väljer oftast den teckenspråkiga miljön. För längre sam- manhängande utbildningar innebär en teckenspråkig miljö dessutom sannolikt bättre förutsättningar för lärande. Nackdelen är att den stude- rande som i den vuxnes fall ofta har familj tvingas bo på annan ort än hemorten . Att vara ensam döv i en grupp hörande innebär att man får sina kun- skaper via tolk och inte direkt av läraren. Tolksituationen innebär alltid en liten fördröjning av budskapet. Den som studerar via utbildningstolk måste följa tolken och har därför svårt att ta anteckningar och att ta del av det som läraren skriver på tavlan. Med en lärare som undervisar på teckenspråk anpassas hela studiesituationen till den stu- derandes egna villkor. Den bärande idén när det gäller dövas deltagande i det offentliga skolväsendet bygger på ett deltagande i teckenspråkig miljö inom , deltagande i riksrekryterande gymnasieutbildning på teckenspråk och ett deltagande i svenskspråkig miljö inom vuxenut- bildningen. I praktiken innebär detta att det inte finns några vuxenut- bildningsenheter som – efter beslut av riksdag eller regering – har till uppgift att bedriva vuxenutbildning i teckenspråkig miljö. bedrivs vuxenutbildning i teckenspråkig miljö av två folkhög- skolor samt av i . För den som via vuxenstudier endast vill komplettera sin utbildning med något enstaka ämne finns i princip inte möjligheten att göra det inom ramen för en teckenspråkig miljö utan det får ske via den kommunala vuxenutbildningen och ut- bildningstolk. Det förekommer dock att kommuner regionalt samverkar och arrangerar särskilda undervisningsgrupper där undervisningen be- drivs på teckenspråk. Ett särskilt problem när det gäller utbildning på teckenspråk inom vuxenutbildningen är bristande tillgång på teckenspråkstalande lärare. Utbildning av lärare i teckenspråk för döva och hörselskadade bedrivs som en ettårig teckenspråkslärarutbildning, som bygger på kunskaper motsvarande en tvåårig folkhögskoleutbildning i tecken- språk. Denna utbildning syftar främst till att tillgodose folkbildningens behov av teckenspråkslärare. För att möta bl.a. specialskolans behov av teckenspråkiga lärare i alla ämnen har i re- geringens uppdrag att utbilda grundskollärare med inriktning mot döva och hörselskadade. Denna utbildning, som är av en begränsad omfatt- ning, har genomförts för grundskollärare med inriktning mot undervis- ning i årskurserna 1–7. Den genomförs med inriktning mot undervisning i årskurserna 4–9 och inom det naturvetenskapliga området. Som påbyggnadsutbildning till lärarexamen ger och i specialpedagogutbildningar med in- riktning mot dövhet och hörselskada. finns teckenspråk som elevens val i , gym- nasieskolan och den kommunala vuxenutbildningen. Det är för närva- rande ca. 5000 elever i gymnasieskolan och i den kommunala vux- enutbildningen som läser teckenspråk som C-språk. Vid flera universitet och högskolor har en uppbyggnad av en lärarkår med teckenspråket som ämne påbörjats vid respektive lärarutbildning. Det faktum att allt fler studerar och behärskar teckenspråket torde underlätta rekryteringen till teckenspråkstolkar och teckenspråkstalande lärare . Tillgång till utbildningstolk är en förutsättning för dövas tillgång till den samlade vuxenutbildningen. Statistiken över hur många studerande som utnyttjar utbildningstolkning inom vuxenutbildningen är bristfällig. En övergripande slutsats som går att dra är att dövas deltagande i vuxenutbildningen relativt sett är låg. Mest heltäckande är statistiken på högskoleområdet där det framgår att 57 studerande utnyttjade utbildningstolkning under till en sammanlagd kostnad på , dvs. Inom den kommunala vuxenutbildningen saknas nationell statistik över antalet studerande som utnyttjar utbildningstolkning. I Kunskaps- lyftskommitténs kartläggningsarbete som genomfördes i samband med 1999-års delbetänkande framkom dock att det var ovanligt med stude- rande som utnyttjade undervisningstolkning (SOU1999:39). Folkhögskolan tar ett relativt sett stort ansvar för att anordna utbild- ning för hörselskadade, döva och dövblinda. Under /99 erhöll folkhögskolorna särskilt ekonomiskt stöd för 70 döva deltagare och för 107 döva deltagare på vårterminen på folk- högskolornas långa kurser. För de korta kurserna var motsvarande antal deltagare 235 och 86 . Vid de långa kurserna deltog dessutom 11 dövblinda deltagare under höst- och vårtermin 1999 samt 23 dövblinda deltagare på de korta kurserna . I folkhögskolans särskilda anpassningskurser uppgick antalet vuxendöva deltagare till 578 och antalet dövblinda deltagare till 187 .