sou · GOB3113 · 2001-01-01 00:00:00 — I krishanteringen samarbetade stadsdelsförvaltningen, förutom med kyrkan, med skolan, BUP, vuxenpsykiatrin, ungdomshälsan, vård- centralerna, den muslimska krisgruppen, invandrarföreningar och Röda korset. Samarbetet organiserades med hjälp av regelbundna samord- ningsmöten mellan de olika aktörerna. En utförlig beskrivning av skolornas arbete efter branden återfinns i (avsnitt 3.8.1). Vår kortfattade beskrivning nedan bygger i huvudsak på denna rapport. Av de 63 omkomna vid branden var 43 elever vid någon av gymnasieskolorna i . En del av de omkomna ungdomarna kom även från kranskommuner eller andra orter i landet. Några av ungdomarna gick inte på någon skola alls och en del gick på fristående skolor. Många skolor blev därför berörda.21 bygger bl.a. på undersökningar som gjorts av ett urval av dessa skolor, närmare bestämt fem gymnasieskolor och tre grundskolor i . Den vecka då branden inträffade var det höstlov i skolorna. Detta hindrade inte att kommunens och skolornas insatser med anledning av branden kom i gång (). uppmanade kommunledningen skolledningarna att öppna grund- och gymnasieskolorna och berörda rektorer kontaktades. Skolorna hölls öppna och helgen för att eleverna skulle kunna komma dit. Skolornas krisgrupper sammankallades. Många av fritidsgårdarna, av vilka en del är integrerade i skolan, öppnades redan under brandnatten. Samtliga skolor som varit i kontakt med hade för branden någon form av kris/katastrofplan att arbeta efter. Representanter från BUP och fanns tidigt till hands på skolorna, i viss utsträckning som en följd av tidigare samarbete. sökte sig emellertid eleverna i första hand till 21 Ur s. 10. Att det var helg gav skolornas ledning fördelen av några dagars betänketid inför skolstarten . Viktig information om brandens konsekvenser kom skolorna till del genom stadskansliet och utbildningsförvaltningen, vilka fungerade som en länk till sjukhusen, räddningstjänsten m.fl. Personalen upplevde det som nödvändigt att före skolstarten så långt som möjligt få besked om vilka elever som omkommit eller blivit skadade. Dessa uppgifter blev också, genom stadskansliets ansträngningar, i stor utsträckning tillgängliga för skolorna (se även avsnitt 8.5). , som var första skoldag efter händelsen, hade samtliga skolor särskilda arrangemang i form av samlingar, minnesstunder etc. och undervisningen var inställd. Personalen vid de olika skolorna hade planerat för detta och förberett arbetet i övrigt genom att träffas i förväg. Skolornas åtgärder och arrangemang var bl.a. beroende av på vilket sätt skolan var drabbad. Hur snabbt undervisningen återupptogs efter branden varierade också mellan skolorna. I sitt arbete samarbetade personalen på skolorna inledningsvis med BUP, och kyrkan. under brandnatten inleddes de akuta insatserna från BUP i Göteborg.22 faxade BUP:s verksamhetschef till mottagningarna att de skulle avboka alla besök och prioritera arbetet med branden. Vidare instruerades personalen på mottagningarna att ringa till skolorna och berätta att de var beredda att ta emot ungdomar akut. Verksamhetschefen beslutade senare även att mottagningarna på och i nordöstra skulle vara öppna . På ledningsnivå inom BUP samarbetade man naturligt med sjukvårdens PKL-ansvariga och det hölls återkommande stormöten för att utbyta information om situationen på de olika mottagningarna. Det bildades bl.a. en styrgrupp. Arbetet präglades av en stor beredvillighet från personalen att ställa upp. Vid ett av stormötena föreslogs att verksamhetschefen via media skulle uppmana föräldrarna att ta hem sina barn från olika ställen där de uppehöll sig, bl.a. sjukhusen och olika kriscentrum, något som verksamhetschefen också gjorde. Personalen från BUP sökte sig ut till de olika kriscentrum som bildats och erbjöd hjälp och stöd till ungdo- marna i samarbete med stadsdelsförvaltningarna och skolorna. 22 Framställningen bygger på BUP:s egen utvärdering (avsnitt 3.3.2). dagar efter branden återgick BUP till ordinarie verksamhet men brand- offren prioriterades fortfarande. efter kl. 2 larmades vakthavande tjänsteman vid Läns- styrelsen i om det inträffade av SOS Alarm.23 Vakthavande tjänsteman, som har jour dygnet runt, tillfrågades om kontaktvägar med . Med anledning av denna förfrågan kontaktades försvarsdirektören som tillsammans med länsledningen är den som fattar de inledande besluten om vilken beredskap som krävs med anledning av en inträffad händelse. Någon i förväg uppgjord kontaktväg med fanns emellertid inte. Någon ytterligare hjälp från efterfrågades inte och roll i det inledande skedet efter branden kom att bli ganska liten, detta som en följd av att övriga aktörer var så resursstarka. Kommunens decentraliserade organisationen och det faktum att kommunen snabbt kom i gång med sitt arbete bidrog också till detta. Kommunen tog på sig det direkta informationsarbetet och hjälpte till i begränsad utsträckning, bl.a. deltog länssty- relsens presssekreterare i informationsarbetet på . Från togs vissa kontakter bl.a. med polisledningen med anledning av de förestående dödsbuden. bistod i kontakter med Försvarsmakten m.fl. med anledning av att det behövdes filtar m.m. till brandplatsen. efter branden gick man igenom det inträffade vid ett möte hos länsledningen. med anled- ning av branden uttryckte medkännande och informerade om kontakter som landshövdingen haft med regeringen, kommunledningen och polisledningen. Landshövdingen mötte statsministern och försvars- ministern när dessa anlände till och deltog i olika arrangemang i samband med besöket. Vid en minnesgudstjänst som hölls i () höll bl.a. landshövdingen tal. 23 Framställningen bygger bl.a. på dagbok över åtgärder med anledning av branden (avsnitt 3.6.2). Försvarsmakten, vars resurser togs i anspråk på olika sätt vid branden, kontaktades genom att Marinkommando Väst, Försvarsområde 32 (MKV/Fo32) larmades via flygräddningsledare brandnatten.24 gjorde flygräddnings- ledare vid flygräddningscentral i enligt normal rutin en framställning direkt till 12:e helikopterdivisionen vid om stöd med flyg- och helikoptertransporter av svårt skadade. Vid helikopterdivisionen vidtogs ett antal åtgärder för att säkerställa det bedömda transportbehovet och beredskapshelikoptern anpassades för sjuktransport. Under de tidiga morgontimmarna anlände helikoptrar från , , och . Ett flertal helikopter- transporter av skadade utfördes från och till andra sjukhus i samt en flygning där två ambulanser med skadade flögs med Herkulesplan till sjukhus i , . Totalt transporterades () tolv patienter till olika sjukhus i och . återvände helikoptrarna till sina ordinarie baser medan förhöjd beredskap bibehölls på och . transporterades en patient till . Utöver framställningen om Försvarsmaktens stöd med flyg- och helikoptertransporter inkom inga andra framställningar om stöd från civila myndigheter. erbjöd Försvarsmakten upprepade gånger stöd men fick besked från katastrofsamordnings- gruppen, länspolisen, och räddningstjänsten att militärt stöd inte behövdes. efter branden inkom dock ett stort antal framställningar om stöd med förnödenheter av olika slag från stadsdelsnämnder, organisationer m.fl. Försvarsmakten levererade med anledning härav mat, dryck, filtar m.m. till bl.a. brandplatsen där frysande och sörjande ungdomar hade samlats och till där många uppehöll sig. Detta stöd pågick under drygt i samarbete med . () kontaktade Försvarsmakten lands- tingets beredskapsenhet och informerade om möjligheten att erhålla kvalificerad debriefingpersonal från , Försvarsmaktens internationella kommando. Denna möjlighet utnyttjades av bl.a. med påföljd att en debriefingstyrka om ca 35 personer från anlände till . Försvarsmakten stod för förläggning, transporter och utspisning av denna styrka. 24 Framställningen i detta avsnitt bygger bl.a. på Försvarsmaktens egen utvärdering (avsnitt 3.6.1). Det visade sig att riksledningen efter branden kom att engageras tämligen omgående i det som hade hänt i . hade i sin beredskapsplanering inte utgått från något scenario som kunde tänkas vara av intresse på riksnivå. Kommunstyrelsens ordförande insåg dock tidigt att det inträffade var av sådan omfattning att det förelåg ett riksintresse och även behov av stöd från centralt håll. Efter att ha anlänt till såg han som en av sina första uppgifter att söka informera regeringen. informerades om det inträffade via SOS Alarm och . efter branden () anlände statsminister och försvarsminister till Göteborg.25 Ministrarna besökte, tillsammans med lands- hövdingen och ledamöter från kommunstyrelsen, brandplatsen – där de bl.a. fick tillträde till den utbrända lokalen – och Hammarkullekyrkan samt deltog i den minnesgudstjänst som hölls i . Statsministern och försvarsministern närvarade även vid en press- konferens som hölls . Dagen därpå () besökte ungdomsminister bl.a. och träffade den muslimska krisgruppen som arbetade där. efter branden () deltog och skolminister i en minnesstund som anordnats av muslimska krisgruppen i Folkets hus. Skolministern besökte också under sin vistelse i bl.a. några skolor och deltog i ett seminarium som hölls under ledning av . efter branden besökte justitieminister staden. Justitieministern mötte bl.a. anhöriga och deltog i en presskonferens på . Kungen och Drottningen, som befann sig utomlands vid branden, besökte staden efter händelsen. På programmet stod bl.a. besök på brandplatsen, och . Kungaparet deltog även i en ekumenisk minnesstund i . Att branden tämligen omgående var av stort intresse även på nationell nivå följer av den up-scaling-effekt som blir allt vanligare vid katastrofliknande händelser (jfr avsnitt 4.4.4) Detta tog sig bl.a. uttryck på så sätt att (Information ) enligt uppgift fick ta emot ett stort antal förfrågningar och propåer med anknytning till branden från allmänheten. 25 Några av de överväganden som gjordes på regeringsnivå kommer enligt uppgift att beskrivas i SPF:s redovisning (avsnitt 3.9.3). rörde frågeställningar av olika slag – bl.a. uttrycktes oro över de attentatsrykten som kommit i omlopp och frågades om råd angående flaggning – möttes på olika sätt. Information lades ut på regeringens hemsida och länkades denna till när den senare börjat lägga in pressmeddelanden och uppdatera händelseutvecklingen. Även från Direkt länkades till . Att riksledningen visar engagemang och handlingskraft vid en händelse som branden anses ha ett stort symbolvärde. En förgrunds- gestalt på nationell nivå, likväl som på lokal och regional nivå, ger samhällets engagemang ett ansikte. Att företrädare för regeringen besökte staden efter branden har därför väckt många positiva reaktioner. Från många håll har framförts hur viktigt det är för medborgarnas förtroende för myndigheter etc. med förgrundsgestalter av olika slag. Förutom att de olika ministrarna med statsministern i spetsen representerade samhällets samlade engagemang vid händelsen välkomnade dessutom riksledningens utfästelser om, som man uppfattade det, ekonomiskt stöd med anledning av branden. Vid sitt besök i uttalade statsministern enligt stads vitbok följande. Vi skall göra allt vad vi kan från statens sida, från nationens sida, för att stödja myndigheter i deras arbete. Vi har all anledning att säga att det finns ingen begränsning i form av resurser i den här insatsen. Att riksledningen blandas in och besöker staden medför emellertid inte bara fördelar, något som professor pekat på vid samtal med oss.26 Sundelius nämner bl.a. den resursallokering som uppstår i ett redan ansträngt läge vid, vad han kallar, VIP-personers besök efter en katastrof. Dessa besök omgärdas av kringarrangemang inte minst i fråga om säkerhet och särskilda program. Detta kräver att resurser tas i anspråk, exempelvis för polisbevakning, som i den rådande situationen hade kunnat användas på annat sätt och att ledande personer i kommunen engageras i besöket, allt i en situation när de flesta är strängt upptagna med konsekvenserna av själva händelsen. Såsom regeringens företrädare i länet var det i första hand uppgift att hålla i arrangemangen med anledning av ministrarnas m.fl. besök. 26 Enligt uppgift kommer detta att beröras i den forskningsstudie som genomförs under ledning vid (avsnitt 3.9.4). 5.12Svenska kyrkan och andra trossamfund Det föreligger så vitt vi vet inga sammanfattande rapporter som beskriver enbart kyrkoarbetet vid branden. Framställningen bygger delvis på FOA:s rapport som i korthet tar upp detta arbete och Trossamfundens beredskapsråds rapport från en hearing i med berörda inom i . Annat material som bildat underlag är centralstyrelses rapporter från överläggningar som hållits lokalt i anledning av branden mellan dels och , dels den senare och andra trossamfund. Vid dessa överläggningar har inte församlingar inom , eller varit representerade. Bland de omkomna, skadade och anhöriga, av vilka övervägande del hade utländsk bakgrund, fanns flera andra trosuppfattningar än den lutherskt kristna representerade. Andelen muslimer var exempelvis stor och många hade tillhörighet till de ortodoxa kyrkorna. för branden och fram förelåg ett för författningsreglerat beredskapsansvar. Vid över- läggningar efter branden mellan företrädare för respektive har framkommit att det inom kommunen rådde en relativ okunskap om den kyrkliga organisationen i allmänhet och om kyrkliga samfällighet i synnerhet. Det kyrkliga beredskapsansvaret visade sig obekant för kommunen såväl enligt den rådande ordningen före kyrkoreformen som efter denna. Det fanns av nämnda skäl inte några etablerade formella kontakter mellan kommunen och kyrkan. Även med andra samfund var kontakterna svagt utvecklade. för branden såg beredskap i i korthet ut på följande sätt. hade inte några förberedelser för en händelse som branden och kyrkan var inte representerad centralt i kommunens katastrofsamordningsgrupp. Stiftet deltog emellertid i vissa samordningsmöten med stadsdelsnämnderna. Varje församling stod för sina beredskapsförberedelser. Den kyrkliga samverkan med kommunen i de olika stadsdelarna är dock oklar. I vissa stadsdelar var samarbetet väl etablerat medan det i andra inte förekom någon samverkan alls. Samverkan inom POSOM-arbetet (motsvarande) var i allmänhet svagt utvecklad.27 Sjukhuskyrkan, som är ekumeniskt uppbyggd, samverkade med PKL-grupperna och centralt var sjukhusprästen knuten till sjukvårdens beredskapsenhet. 27 I FOA:s rapport (avsnitt 3.5.1), s. 29, ges dock exempel på krisgruppsarbete i samarbete med kyrkan. Jfr också avsnitt 5.6. funktionen var ordnad så att en präst var avsatt som resurs på polisområdet halvtid, i samverkan med . När det gäller det ekumeniska samarbetet fanns bland de lokala församlingarna inom en relativt god överblick över de lokala etniska/religiösa förhållandena. Mångfalden av inriktningar och grupperingar m.m. hade dock till del försvårat ett aktivt långsiktigt samarbete. Kontakterna med kristna församlingar och organisationer var förhållandevis väl upparbetade men formaliserade kontakter på beredskapsområdet saknades överlag. I något fall ledde det bristfälliga ekumeniska samarbetet här till att en begäran från en stadsdelsnämnd till en församling inom om att vidarekontakta övriga trossamfund inte effektuerades vid branden. Flera församlingar hade goda kontakter med muslimerna. Det förhållandet att biskopen har regelbundna samtal med bl.a. imamerna och andra religiösa ledare fick betydelse för kontaktvägarna vid branden. Ytterligare en kontaktväg till de lokala etniska/religiösa organisationerna var kommunen (fritids- förvaltningen). Mellan de ortodoxa kyrkorna och församlingar hade visst praktiskt samarbete förekommit på beredskaps- området. Formaliserade kontakter saknades dock överlag. Någon gemensam lokal kyrklig larmfunktion fanns inte i vid branden utan olika funktioner larmades på olika sätt. , liksom centralt, larmades inte förrän 5–förflutit och då via Vårsta diakonigård och som är en nationell frivillig larmkedja i vilken ingår myndigheter och organisationer. Sjukhuskyrkan i larmades via sjukvården och kom in i arbetet på ett tidigt stadium. En del församlingar däremot fick kännedom om branden via media eller, som i åtminstone ett fall, genom att föräldrar till de drabbade ungdomarna tog kontakt. Den kyrkoherde som i sistnämnda fall fick kännedom om det inträffade larmade i sin tur ett par av sina kollegor i näraliggande pastorat. fick reda på vad som hänt genom den lokala stadsdelsförvaltningen. Skol- kyrkan kom in i arbetet efter att ha blivit kontaktad av en TV-kanal. Polisprästfunktionen larmades efter det att branden utbrutit. För de frikyrkliga samfunden, de ortodoxa kyrkorna liksom för muslimerna skedde larmningen till övervägande del internt. Vid branden saknades ledningsfunktion på samfällighetsnivå och fick i stället agera lokal inomkyrklig samordnare. Inom stiftet saknades dock överblick över den lokala organisationen, dess roll och behov i insatserna. Operativt framstod det som oklart vem som hade den egentliga befogenheten att ta kyrkans personal i anspråk och utan ledning kom det kyrkliga arbetet att etableras i verksamhetsöar. Det fanns en stor beredvillighet att ställa upp men i brist på ledning och samordning kallades i något fall för många präster in. jourlista att tillgå vid branden. Till uppgifterna hörde att biträda vid dödsbud och anhörigas identifiering av omkomna. Samverkan skedde här med bl.a. polisen. Farhågor om att en präst kanske inte borde närvara när dödsbud lämnades till någon med annan tros- bekännelse visade sig ogrundade. Bristen på ledning och samordning ledde emellertid i något eller några fall till att personer utan erforderlig erfarenhet togs i anspråk för dessa uppgifter. Några upplevde här tendenser till samfundskonkurrens. Skolkyrkans resurser utnyttjades inte till en början då uppgifterna inte ansågs falla inom ramen för det ordinarie skolkyrkoarbetet. Inom dess område förekom i övrigt stor aktivitet och kyrkan fick stor betydelse redan tidigt efter branden som stöd åt både lärare och elever. På en del skolor kom arbetet igång och bl.a. hölls efter branden många minnesstunder på skolorna. Ute i stadsdelarna samverkade församlingarna direkt med respektive stadsdelsnämnd (se exempel på detta, avsnitt 5.6). Av de frikyrkliga samfunden hade endast några kontakt med kommunen. De ortodoxa kyrkorna, som räknade tio döda ungdomar vid branden, upplevde samverkan med samhället som marginell och betecknar kontakterna med kommunen som sporadiska. Med skolorna förekom ingen samverkan. Muslimerna upplevde kontakterna med kommunen som bristfällig. Få direktkontakter togs från sida. Däremot skedde i flera fall ett praktiskt samarbete, bl.a. i . Sjukhuskyrkan är ekumeniskt uppbyggd med i samarbete med Frikyrkan. Från sjuhuskyrkoarbetet rapporterades att ett pragmatiskt synsätt etablerades oavsett samfunds- eller annan tillhörig- het och att verksamheten blev gränsöverskridande. På deltog en makedonsk och en katolsk präst i arbetet. synliggjordes kulturella skillnader mellan de drabbade genom konflik- ter vid identifiering och omhändertagande av döda samt i behoven av själavård och psykosocialt omhändertagande. På var situationen kaotisk – sjukhuskyrkan var emellertid en fast punkt som stod för t.ex. mat till de som fick vänta på besked. Stödpersonernas uppgifter var bl.a. att lyssna och stödja anhöriga till svårt skadade ungdomar men också att söka skadade och ge besked om till vilket sjukhus patienter förts. Flera minnesstunder arrangerades, också ekumeniska. Det fanns ett behov av att få be oavsett religiös tillhörighet. En ekumenisk minnes- gudstjänst, i vilken bl.a. statsministern deltog, hölls under ledning av biskopen i (). Inför denna gudstjänst skedde erforderliga kontakter på stiftsnivå med bl.a. . I den Makedoniska ortodoxa församlingen höll tre biskopar, som anlänt från till , en minneshögtid över de omkomna . Lokalen var fullsatt under mässan och ännu fanns inte full vetskap om de omkomnas identitet. En präst från närvarade liksom en representant från den serbiska församlingen. Via bl.a. Försvarsmakten erbjöds kyrkans personal debriefing som dock inte utnyttjades av särskilt många. Branden väckte ett enormt massmedialt intresse och efter händelsen sökte sig många svenska och utländska journalister, etc. till för att på plats följa och rapportera om händelseutvecklingen. I avsnitt 5.4.1 och 5.14.2 lämnas en del uppgifter om de särskilda arrangemang som följde på detta stora intresse. När det gäller mediernas rapportering från branden så har detta särskilt undersökts av den utredning som föranstaltade om efter branden (jfr avsnitt 3.7.1 och 10). För detaljer i vad utredningen funnit hänvisar vi till det betänkandet. Enligt uppgift kommer vidare KAMEDO att i sin rapport ta upp massmediernas bevakning av branden.28 SPF kommer också att ägna frågor som dessa utrymme i sin redovisning (jfr avsnitt 3.9.3 och nedan). I den efterföljande diskussionen om massmedias agerande vid branden har konkreta frågor som på vilket sätt och i vilken omfattning olika medier rapporterade från branden varit centrala. Dessa frågor har behandlats inte minst ur den synvinkeln att många drabbade, och därigenom särskilt berörda av nyhetsrapporteringen, hade utländsk bakgrund. Även mer övergripande etiska frågor har varit föremål för intresse som exempelvis i vilken utsträckning man som nyhets- förmedlare bör tillåta sig att intervjua chockade ungdomar och återge berättelser som dessa lämnar i nära anslutning till själva händelsen. Även frågan om hur mediarepresentanterna själva påverkas av en traumatisk händelse som branden har varit föremål för uppmärksamhet. Massmedias bevakning av branden har fått positiv kritik från flera håll både när det gäller agerandet och publiceringen. Tidningarna skötte sig bättre än vid Estoniakatastrofen var exempelvis rubriken till 28 Avsnittet skrivs av , forskare vid Akut- och katastrof- medicinskt centrum vid i . Lundälv har även författat , journalistik vid olyckor och katastrofer, Meyers 1999, där bl.a. olika aspekter av branden tas upp. en artikel av Allmänhetens pressombudsman införd i GöteborgsPosten . Viss kritik har dock riktats mot bevakningen bl.a. när det gäller TV-intervjuer som gjordes med chockade ungdomar och det okritiska spridandet efter branden av deras berättelser som bl.a. innehöll mycket, som det anses, ovederhäftig kritik mot räddningsinsatserna. När det gäller det förhållandet att många av de drabbade hade utländsk bakgrund så har viss kritik riktats mot att rapporteringen inte skedde på flera olika språk. Ett övergripande omdöme som fällts är att massmedias bevakning av branden synes ha bidragit till en större integration och förståelse för invandrares situation i samhället – dessa fick genom branden en uppmärksamhet som de sällan eller aldrig annars får. Av den information som lämnades av SPF m.fl. vid en medieträff (jfr avsnitt 3.9.3) framgår att deras redovisning bl.a. kommer att ta upp det förhållandet att även fotografer och journalister upplevde en hotfull stämning på brandplatsen. I de resultat som redovisats pekas också på att många som skulle rapportera från branden hamnade i konflikt mellan professionella krav och emotionella reaktioner. Efter branden har behovet av avlastningssamtal efter psykiskt påfrestande uppdrag beaktats i större utsträckning . Som framgår av beskrivningarna ovan aktiverar en händelse som branden ett stort antal aktörer, främst på det lokala planet. Olika huvudmän – stat, landsting, kommunalförbund, kommun, myndigheter, organisationer – och enskilda har att agera och de inblandades samarbetsförmåga sätts på prov. Från många håll har framhållits för oss den oerhört stora betydelsen av att tjänstemän och andra som har att agera i en krissituation innehar i förväg upparbetade kontakter dels med varandra, dels med andra som det är av stort värde att enkelt kunna nå och samarbeta med i en kris- situation.