sou · GOB355 · 2001-01-01 00:00:00 — När det gäller nivån på TV-avgiften ligger precis på media- nen; 6 länder har en lägre TV-avgift och 6 länder har en högre TV- avgift. Många public service-företag har även betydande kommersiella intäkter. Med kommersiella intäkter menas här intäkter från reklam, sponsring, programförsäljning m.m. Av de länder som, med hänsyn tagen till köpkraft, har en lägre TV-avgift än (, Stor- , , och ) är det endast ett land som inte även har reklamfinansierad public service, nämligen BBC i Stor- . De kommersiella intäkter som BBC har består i huvudsak av försäljning av program och intäkter från andra medier.5 Det finns även andra skillnader som är viktiga att framhålla. Marginal- kostnaden för en tillkommande TV-tittare eller radiolyssnare är nära eller lika med noll.6 Det betyder att det är alltid en fördel att vara ett stort land med många potentiella avgiftshushåll än motsatsen. (och även och ) är små länder med relativt få avgifts- hushåll. Om hänsyn tas till att befolkning är mindre än en sjättedel av , framstår den svenska TV-avgiften som mycket låg. Andra förklaringar kan vara skillnader i kvalitet, omfattning (vissa länder sänder mindre, andra mer), infrastrukturella förutsättningar (exempelvis distributionsförutsättningar). Trots dessa förbehåll måste det konstateras att i ett internationellt perspektiv är den svenska TV- avgiften mycket låg. 5European Audiovisual Observatory, Statistical Yearbook 1999, s. 300. 6Detta förutsätter dock att distributionsnätet är utbyggt på den plats där den tillkommande TV-tittaren finns. Att bygga ut ett nät med 100-procentig täck- ning sker alltid med en tilltagande marginalkostnad. TV-avgiften i andra länder. Avgift (1999 om inget annat anges) 1997, procent av (1): 7,0 206 (1998) Källa: Radiotjänst i (), , egna beräkningar, samt European Audovisual Observatory Statistical Yearbook 1999. Tabell 11.1 visar att, omräknat till svenska kronor och med hänsyn till hushållets köpkraft i respektive land, var exempelvis TV- avgift . Ett alternativt synsätt är att om de svenska hus- hållen haft en TV-avgift på samma nivå som den österrikiska skulle den varit . I tabellen redovisas även andel kommersiell finansiering av totala intäkter. 11.4TV-avgiftens utveckling –1999 I tabell 11.2 redovisas TV-avgiftens utveckling . har TV-avgiften i löpande priser ökat , medan konsumentprisindex (KPI) endast ökat . För det enskilda hushållet innebär det att vid realt oförändrad konsumtion har TV- avgiften tagit en allt större del av hushållets konsumtionsutrymme, eftersom TV-avgiften ökat mer i pris än andra konsumtionsvaror. TV-avgiften jämförs i tabellen också med hur priset på prenumera- tioner av dagstidningar utvecklat sig. Priset på prenumerationer har i genomsnitt ökat med . Dock bör den här typen av jämförelser användas med ett visst förbehåll. I de fall tid- ningar finns på en konkurrensmarknad sätts prenumerationspriserna med hänsyn till konkurrenssituationen. Det betyder att om kunden tycker att prishöjningen är för kraftig, så kan man byta till en billigare tidning. Många lokaltidningar befinner sig dock i en monopolsituation. I dessa fall ligger priskänsligheten troligen i att kunden slutar prenumerera på tidningen.7 TV-avgiften å andra sidan är en offentligrättslig avgift som fastställs av . Tabellen visar också TV-avgiftens reala utveckling (deflaterad med KPI). priser har TV-avgiften realt ökat från /år till /år, vilket innebär en real ökning . KPI, TV-avgiften och prenumerationspriser för dags- tidningar åren 1990–1999. KPI (årsmedel enligt SCB) TV-avgiftens utveckling i löpande utveckling i löpande priser TV-avgiften (löpande priser, kr) TV-avgiften (priser, kr) Anm: Index för KPI, TV-avgiftens utveckling och prenumerationspris har satts till 100 för . Källa: SCB, samt RIKAB. Tabell 11.3 visar hur TV-avgiften utvecklat sig i förhållande till medianhushållets disponibla inkomster per konsumtionsenhet. Median- hushållets disponibla inkomster utgår från SCB:s inkomstfördelnings- undersökning (HINK) 1990–1997. Disponibla inkomster har beräknats med utgångspunkt från nationalräkenskapernas definition av disponibel inkomst. Källan här är (). 7 Att prenumerationspriserna ökat så mycket som de har gjort kan möjligen indikera att det på de flesta lokala dagstidningsmarknader inte finns någon fungerande konkurrens. Disponibel inkomst för är hämtad från KI:s konjunkturprognos . Eftersom medianhushållets inkomster realt minskat och TV-avgiften realt har ökat innebar det att gick en allt större del av hushållens inkomster åt till att finansiera TV- avgiften. TV-avgiftens andel av den disponibla inkomsten var 1,49 pro- cent . , som är ett toppår, hade denna andel ökat till , vilket är en ökning . har andelen börjat falla. Om den disponibla inkomsten fortsätter att öka är det möjligt att TV-avgiftens andel av denna kan fortsätta att falla. Detta förutsätter givetvis att TV-avgiften inte höjs mer realt än ökningarna i disponibla inkomster. Hushållens disponibla inkomster per konsumtionsenhet8 och TV-avgiften, 1990–2000. Realt disponibel inkomst per TV-avgiften/disponibel inkomst Källa: SCB:s inkomstfördelningsundersökning (HINK), RIKAB och (). Det finns en annan fråga som angränsar till frågan om hushållens dis- ponibla inkomster, nämligen avgiftens fördelningspolitiska implikationer. Avgiften utgår per hushåll. Det innebär att hushållen betalar lika stor avgift oavsett hur många inkomstkällor de olika hushållen har. TV- avgiften belastar således som genomsnitt ensamhushållens ekonomi mer än familjehushållens. 8 SCB:s begrepp konsumtionsenhet beräknas för att ta hänsyn dels till hur många som finns i hushållet, dels för att ta hänsyn till de stordriftsfördelar som finns för stora hushåll. Hushållets disponibla inkomst har delats med ett särskilt delningstal. Detta delningstal är olika beroende på hur stort hushållet är. Således erhålls ett värde som motsvarar hushållets disponibelinkomst per familjemedlem. De som inte betalar TV-avgift, men som ändå har en TV-mottagare kan sägas skolka från TV-avgiften. Av olika anledningar är det svårt att uppskatta hur stort skolket är. En viktig anledning till detta är att det inte finns någon exakt siffra på hur många avgiftsskyldiga hushåll det finns i . SCB gör genom sina urvalsundersökningar av hushållens inkomster (HINK) en uppskattning av antalet hushåll. Enligt den definition av hushåll som SCB använder fanns det 4,1 miljoner hushåll 1997. Av dessa hade tillgång till TV år 1995.9 Det innebär att med SCB:s definition av hushåll så finns det ca 4 miljoner TV-hushåll i . Mediamätning i () gjorde en urvalsundersökning gällande TV-innehav.10 I undersökningen utgjordes urvalet av 8 061 hushåll. Enligt undersökningen finns det 3 959 000 TV-hushåll i . De uppskattningar MMS och SCB gjort av antalet hushåll i säger dock inget om antalet avgifts- skyldiga hushåll. Avgiftsskyldigheten regleras i lagen (1989:41) om TV- avgift. ·1 § Den som innehar en TV-mottagare skall betala TV-avgift för mottagaren till Radiotjänst i . ·2 § För samtliga TV-mottagare som är avsedda att användas i inne- havarens hushåll betalas en enda TV-avgift. Avgränsningen mot vad som är ett avgiftsskyldigt hushåll är inte helt tydlig. Det är uppenbart att det kan finnas en viss diskrepans mellan definitionerna TV-hushåll och avgiftsskyldigt hushåll. RIKAB upp- skattar att ca 250 000 hushåll har lagliga skäl att inte betala TV-avgif- ten. Det handlar t.ex. om studenter, interner, sjömän, diplomater och de som bor i s.k. särskilda boendeformer (t.ex. äldre, psykiskt handikap- pade och missbrukare). Om man utgår från MMS och SCB:s siffror över antalet hushåll och drar ifrån det antal hushåll som RIKAB upp- skattat har lagliga skäl att inte betala TV-avgiften, kommer skolket bland hushållen att uppgå till mellan . RIKAB har låtit undersöka svenska folkets inställning till TV-avgiften. I den senaste undersökningen (1998) framkom att 5 pro- cent av hushållen uppger att de inte betalar TV-avgift trots att de har TV. I andra undersökningar, där man får avge svaret anonymt, uppgår 9SCB - Välfärd och ojämlikhet i ett 20-årsperspektiv 1975–1995. 10Mediamätning i () Etableringsundersökning BAS 1998:1. skolket till 8–, enligt RIKAB. RIKAB räknar med att skolket bland svenska hushåll torde ligga i spannet 7–. RIKAB:s bedömning är dock inte att skolket ökat, utan legat på ungefär samma nivå, åtminstone den senaste tioårsperioden. Avgift för andra än hushåll I 2 § första och andra stycket lagen om TV-avgift stadgas att en enda TV-avgift betalas för samtliga TV-mottagare som 1.finns på samma butiks- eller demonstrationsställe för mottagare, eller 2.finns inom samma sjukhus, vårdanstalt eller inrättning av liknande slag, om TV-mottagarna är avsedda att användas av dem som får vård. I 3 § stadgas att för varje påbörjad grupp om tio TV-mottagare betalas en enda TV-avgift, om mottagarna 1.innehas av samma statliga myndighet, eller 2.innehas av samma avgiftsskyldig och används antingen a) i hotell- eller pensionatsrörelse, eller b) annars i anläggningar eller lokaler som är avsedda för annat än bostadsändamål, dock inte lokaler som avses i 2 § andra stycket, eller c) i fortskaffningsmedel som är avsedda för yrkesmässig trafik För myndigheter, organisationer, företag och annan näringsverksamhet gäller således, med vissa undantag, att en avgift utgår för var tionde TV- mottagare. Vem är det som skolkar? RIKAB definierar tre hushållsgrupper där skolket ligger över ett genomsnitt, nämligen ungdomar som inte bildat ett stabilt hushåll, invandrare som kommer från kulturer där avgiftssystemet inte finns samt de allra betalningssvagaste i samhället. Siffrorna visar, som tidigare påpekats, endast hushållsskolket. Troligen förekommer även ett visst skolk inom företag, organisationer och myndigheter m.fl. Detta kan bl.a. bero på att man inte är medveten om vilka regler som gäller. Det är dock avsevärt svårare att uppskatta hur stort skolket är i denna grupp, eftersom det är svårt att veta hur många andra organisationer som är avgiftsskyldiga. Det är dock rimligt att tänka sig att tillgången till TV på exempelvis arbetsplatser ökar. anledning kan vara att tillgången till TV-nyheter dygnet runt har ökat, samt att värdet av snabb information har ökat för företag och andra. Jämförelse med annat skatteundandragande Det är svårt att jämföra nivån på TV-avgiftsskolket med annat skatte- undandragande och fusk. För många avgifter gäller åtkomstkontroll eller liknande. Möjligen kan nivån jämföras med nivån på förekomsten av svartjobb för att få en uppfattning huruvida TV-avgiftsskolket är stort eller litet. Både () och () har försökt att uppskatta förekomsten av svartjobb. RSV ställde en fråga med påståendet Jag har själv arbetat svart i en enkätundersökning 1998.11 Av de tillfrågade instämde , medan inte instämde. I Skattestatistisk årsbok 1999 redovisas vare sig urvalsstorleken eller konfidensintervall. RRV fann i två separata och oberoende undersökningar att mellan av de tillfrågade hade utfört svart arbete . Inte heller för denna undersökning redovisas några konfidensintervall eller urvalsstorlekar, vilket gör det omöjligt att säga om skillnaderna mellan undersökningarna beror på slumpfel i urvalet eller faktiska skillnader. Baserat på utbredning och omfattning uppskattade RRV att det svarta arbetet motsvarar av det arbete som utförs totalt i Sverige.12 Hur mycket pengar handlar det om? I tabell 11.4 redovisas en känslighetsanalys av hur stora avgiftsin- komster som förloras genom skolket, alternativt hur mycket mer pengar som public service-företagen hade kunnat få tillgång till om skolket minskade. Avgörande för skillnaden i resultat av nivån på skolket är hur många avgiftshushåll det finns. I känslighetsanalysen har jag utgått från en uppskattning som ligger mellan RIKAB:s och SCB:s skattningar, nämligen MMS skattning. Med utgångspunkt från denna mätning skattas antalet avgiftshushåll till 3,7 miljoner. 11Riksskatteverket (RSV) – Skattestatistisk årsbok, s. 148–149, 12Riksrevisionsverket Svart arbete 2 Omfattning, RRV 1998:28 Känslighetsanalys över hur avgiftsinkomsterna ökar om skolket minskar, mkr Om skolket minskar med Källa: Egna beräkningar. Eftersom det inte förekommer någon åtkomstkontroll för programföre- tagens utbud kan betalningen sägas ske på en närmast frivillig väg, även om lag om TV-avgift föreligger och RIKAB utför kontrollverksamhet. Det finns en risk att bli påträffad med skolk (dvs. fastna i en pejling), men risken att bli straffad för skolk är låg. Frågan om åtkomstkontroll kan jämföras med andra avgifter för kollektiva varor, t.ex. kollektivtrafiken. För att få lov att stiga ombord på bussen måste passageraren lösa biljett, vilket kan sägas vara en form av åtkomstkontroll. Inom barnomsorgen finns namn och adress, samt nyttjandegraden väl dokumenterat. Detsamma gäller sjukvården och de patientavgifter som där avkrävs vårdtagaren. Detta leder till att det går att kräva in avgiften, genom i värsta fall kronofogden, om vårdtagaren inte betalar avgiften. Avgörande för betalningsviljan är troligen utbudet från SVT, SR och UR. Om publikintresset sviktar och går under en kritisk nivå kan hushållens betalningsvilja minska. Enligt RIKAB är en intressant utvecklingsmöjlighet för systemet med TV-avgifter att ge de hushåll som betalar ett mervärde utöver rätten till TV-innehav. Det kan till exempel vara erbjudanden av portaltjänster på Internet eller andra modeller som dagens teknikutveckling kan möjliggöra. Enligt RIKAB skulle en sådan lösning kunna bidra till att minska skolket. RIKAB bildades när beslutade att flytta ansvaret för uppbörden av TV-avgifter från . har Radiotjänst i haft det totala ansvaret för TV-avgiftsupp- börden och TV-avgiftskontrollen. Företaget har 80-talet anställda, varav drygt 70 arbetar på huvud- kontoret i . De övriga är TV-avgiftskontrollanter stationerade över hela landet. Utöver den fast anställda personalen finns för närva- rande ca 100 frilanskontrollanter verksamma. RIKAB ägs gemensamt av SR, SVT och UR . Företaget har en årlig intäkt från Rundradiokontot på . Kontroll sker med hjälp av sk. pejling. De allra flesta kontrollanterna är sk. frilanskontrollanter. Frilanskontrollanten ersätts med () per upptäckt skolkare, vilket ger ett ekonomiskt incitament åt kontrollanten. Däremot finns det inga ekonomiska incitament för RIKAB att upptäcka skolkare. Marginalintäkten är noll eftersom den avgift som den upptäckte skolkaren betalar går till Rundradiokontot. Marginalkostnaden är den ersättning som företaget betalar till frilans- kontrollanten. För RIKAB är således varje ny inbetalare som upptäcks av en frilanskontrollant enbart en kostnad. För RIKAB:s ägare (programföretagen) bör det naturligtvis på finnas ett intresse av att minska skolket. Dessa får emellertid först indirekt del av resurser som tillförs rundradiokontot när skolket minskar. Vid upptäckt av någon som inte betalat sin TV-avgift, trots innehav av TV-mottagare, kan RIKAB välja att göra en polisanmälan. Först om polisanmälan görs kan fallet gå till domstol och individen straffas (bötfällas). Det är endast i denna situation som brottet leder till ett straff för den skolkande individen. Det görs relativt få polisanmälningar och ännu färre leder till en fällande dom. ledde, enligt RIKAB, endast 21 fall till fällande domar och böter. Anledningarna till att RIKAB inte väljer att polisanmäla är troligen flera. Framförallt anser RIKAB att det är viktigare att de motiverar och övertygar individer om att det är viktigt att alla som är avgiftsskyldiga betalar. Vidare medför polisanmälan en administrativ kostnad för RIKAB och slutligen leder inte ett eventuellt utdömt straff i form av böter att pengarna tillfaller RIKAB eller programbolagen, utan staten. nöjer sig således kontrollanten med ett erkännande vid upp- täckt. Skulle brottet förnekas är polisanmälan det enda alternativet. RIKAB genomför även andra aktiviteter som syftar till att skolkaren frivilligt skall välja att betala avgiften. Ett sådant sätt är att göra utskick som utformas på olika sätt. En typ av utskick går till alla som byter adress och inte är kunder hos RIKAB. Enligt RIKAB är detta ett effek- tivt sätt att bearbeta marknaden. Andra typer av utskick är segmenterade utskick till privatpersoner i vissa åldersgrupper, eller till företag i vissa branscher. En annan aktivitet är pejlingsfilmerna som sänds i SVT1 och SVT2. produceras 15 långa pejlingsfilmer () och 30–40 korta filmer. RIKAB delar in filmerna i två grupper: 1.Faktafilmer – informerar bl.a. om att bo i andra hand, avgift i andra länder etc. 2.Profilfilmer – syftar till att motivera aktiva och presumtiva kunder att betala TV-avgiften. Filmerna skall uppfylla vissa nyckelord; motivation, kunskap, personlighet och humor. I en departementspromemoria lämnade en särskild utredare vissa förslag angående vilka rättsliga åtgärder som kunde vidtas för att nedbringa det s.k. avgiftsskolket (Ds U 1980:7). Enligt det förslag som presenteras i promemorian skulle hushållet debiteras en TV-avgift om det skäligen kunde misstänkas att hushållet var betalningsskyldigt. Utredaren ansåg att det var rimligt att anta att alla människor hade tillgång till en TV-mottagare. Enligt utredaren kunde man bygga betalningsskyldigheten på ett antagande att varje hushåll har en egen apparat, under förutsättning att presumtionen på ett enkelt sätt kan brytas. Denna skulle enligt förslaget brytas genom att man fyllde i ett särskilt formulär där man på heder och samvete försäk- rade att man inte var betalningsansvarig. Vidare avvisade utredaren tanken om ett särskilt TV-mottagar- register, liknande bilregistret. Ett argument mot en sådan lösning var, enligt utredaren, att avgiften då skulle behövas tas ut per mottagare och inte som tidigare, per hushåll. I pågår en diskussion om att införa ett system som påminner om det som föreslogs i den ovan refererade utredningen. Konsekvenserna av det system som diskuteras skulle vara att alla hushåll och verksamheter får en räkning från () på ett belopp som motsvarar färg-TV-avgiften. Om man anmäler till DR att man endast har svartvit-TV eller radio, skall man endast betala avgift för dessa. Har man vare sig radio eller TV skall man naturligtvis inte betala någon avgift. Enligt lagen om TV-avgift skall den som innehar en TV-mottagare betala TV-avgift för mottagaren. I lagens förarbeten (prop. 1988/89:18 s. 43 ff) anges vad som avses med begreppet TV-mottagare. Den kritiska delen i en TV-mottagare är enligt propositionen kanalväljaren, dvs. den del som gör det möjligt att avgöra vilken av de tillgängliga programkanalerna som mottagningen skall avse. I propositionen kon- stateras att även andra apparater än de som i dagligt tal benämns TV- mottagare kan vara avgiftspliktiga TV-mottagare. Det gäller t.ex. vissa videobandspelare och vissa mottagare av satellitsändningar. Enligt 4 och 5 §§ i lagen om TV-avgift omfattar skyldigheten att betala TV-avgift bl.a. inte sådana TV-mottagare som på grund av sin konstruktion inte kan användas för att ta emot markbundna sändningar. Motivet för att TV-mottagare som genom sin konstruktion inte kan användas för att ta emot markbundna sändningar skulle vara undantagna från avgift var att de avgiftsfinansierade sändningarna (i slutet av 1980- talet) uteslutande skedde från marksändare. I propositionen kon- staterades att om SVT skulle börja sända från satellit borde man över- väga att ta upp frågan till förnyad prövning. Sedan lagen om TV-avgift trädde i kraft har det skett några viktiga förändringar både vad gäller på vilket sätt som TV-avgiftsprogram sänds ut och i fråga om apparater som kan ta emot TV-sändningar. SVT har medgivits rätt att inleda sändningar via satellit för mottagning i . Det motiv som ursprungligen angavs för undantaget för TV- mottagare, som inte kan ta emot markbundna sändningar, gäller därmed inte längre. Det har också blivit möjligt att på olika sätt ta emot TV-sändningar på datorer. Utbyggnaden av olika kraftfulla nätverk för Internet, exem- pelvis via s.k. bredbandsförbindelser, kommer sannolikt att leda till att TV-sändningar i ökad utsträckning kan tas emot med persondatorer via Internet. Dessa förhållanden innebär, enligt min mening, att en översyn bör göras av lagen om TV-avgift i syfte att anpassa lagstiftningen till den utveckling som skett. Se också kap. 14 om mervärdesskattefrågor, där behov av andra förändringar i TV-avgiftslagen redovisas. Den svenska TV-avgiften är låg i förhållande till TV-avgiften i andra länder. TV-avgiftens ökning var störst under första hälften av 1990- talet. Eftersom hushållens disponibla inkomster minskade kom TV-avgiftens andel av den disponibla inkomsten att bli allt större. verkar det som att den andelen kan minska. Det är min uppfattning att det är viktigt att överväga olika sätt att öka antalet betalande TV-avgiftshushåll. Sannolikheten att bli straffad vid upptäckt är mycket liten. Därigenom blir avgiften i det närmaste frivillig. En polisanmälan kan naturligtvis vara en omfattande omfat- tande procedur. Istället bör ett förenklat påföljdsförfarande övervägas. Man kan tänka sig ett system som påminner om dagens parkerings- böter. Påföljdsbeloppet skrivs ut direkt och överlämnas till skolkaren vid upptäckt. Påföljdsbeloppet kan betraktas som en förseningsavgift och bör betraktas som en del av TV-avgiftsmedlen. Det finns andra typer av avgifter som kan liknas med den ovan skissade. Parkeringsavgifter har redan nämnts. Då en person ertappas utan giltigt färdbevis på kollektivtrafiken skrivs ofta påföljdsbeloppet ut direkt. Avgiften tillfaller trafikbolaget. Jag delar dessutom RIKAB:s uppfattning att det skulle vara en intressant utvecklingsmöjlighet att ge de hushåll som betalar TV-avgift ett mervärde utöver rätten till TV-innehav. Erbjudanden av typen por- taltjänster på Internet bör övervägas. Jag delar RIKAB:s åsikt att en sådan lösning skulle kunna bidra till att minska skolket. Ökade insatser mot skolk av andra än hushåll Pejlingsfilmer och andra insatser mot skolk har varit mest inriktade mot hushåll. Ökade insatser mot också andra organisationer, exempelvis myndigheter och näringsidkare m.fl. blir troligen allt mer aktuella. Det kan gälla såväl insatser av informationskaraktär som ren kontrollverksamhet. En annan insats på detta område som inte handlar om skolket är att minska antalet TV-mottagare som ingår i en TV-avgift. gäller för andra än hushåll, med vissa undantag, att en TV-avgift utgår per tio TV- mottagare. För att öka avgiftsinkomsterna (alternativt inte öka avgiftsnivån) skulle man kunna överväga att låta de verksamheter som avses i 3 § lagen om TV-avgift i stället betala en TV-avgift för var femte TV-mottagare. Som jämförelse kan nämnas att i betalar näringsidkare och institutioner endast halv mottagaravgift, men för varje mottagare, vilket om det tillämpades i skulle motsvara full TV-avgift för varannan mottagare. En ny TV-avgift? Enligt min mening är allmänhetens uppfattning av public service-före- tagens programutbud avgörande för betalningsviljan. Om public service- företagen dessutom, genom att erbjuda ett mångsidigt utbud av hög kvalitet inom olika genrer, kan påverka utbudet på den övriga radio- och TV-marknaden i en positiv riktning kan betalningsviljan få en ytterligare stark ställning. Slutligen är allmänhetens vilja till solidaritet med minoritetsgrupper viktig för uppslutningen bakom public service- företagens nuvarande finansiering. Som framgår av kap. 5 om svenska folkets inställning till public service-företagen är en positiv syn på dessa företag vanlig även bland de som tar del av utbudet i mindre utsträckning. Detta tyder på att människor värderar förekomsten av public service-verksamheten trots att de inte själva tar del av allt utbud. Det är också värt att notera att en majoritet av svenska folket fortfarande anser att TV-avgiften är mycket eller ganska väl värd priset och att endast få är positivt inställda till reklam i TV.