sou · GOB352d7 · 2001-01-01 00:00:00 — Och det var inte utan tillfredsställelse han inledningsvis kunde konstatera att vi , efter några decenniers mödosamt och inte sällan konfliktfyllt arbete, har nått fram till en gemensam insikt om vad som krävs för att problemen ska vara möjliga att lösa. Sina exempel hämtade från den odlade jordens mångfald och han började därför med att ordagrant citera miljökvalitetsmålet Ett rikt odlingslandskap: "Odlingslandskapets och jordbruksmarkens värde för biologisk produktion och livsmedelsproduktion skall skyddas som den biologiska mångfalden och kulturmiljövärdena bevaras och förstärks." I denna strävan, noterade , kan urskiljas två trender, en negativ och en positiv. Den negativa trenden är att antalet lantbrukare, antalet gårdar, antalet betesdjur etc fortsätter att minska. Det blir färre aktörer i landskapet och den areal som är tillgänglig för vårt arbete blir allt mindre. Den positiva trenden är att kunskapen om problemen aldrig har varit större än , att också resurserna för naturvård är större än någonsin, samt, framför allt, att det råder stor samstämmighet om vad som bör göras. I en sammanfattning av spelplanen beskrev marken som en ändlig fondresurs och redogjorde i korthet för hur människan genom historien både har försämrat och förbättrat denna resurs genom att ta den i anspråk för jord- och skogsbruk. De primära effekterna av detta har varit sådant som arbetstillfällen, boendemiljö, livsmedel, råvaror och energi, men bruket av marken har även medfört en rad sekundära effekter på jordar, luft och vatten. På köpet har vi dessutom fått ett estetiskt tilltalande odlingslandskap vars rika innehåll av biologisk mångfald, som länge värderades ganska lågt, numera närmast kan be- skrivas som en ny gröda för alla konsumenter av landskapet – turister, forskare, naturvänner. I likhet med redovisade en generell modell, ett sorts intellektuellt hjälpmedel, som kan vara mycket an- vändbart för alla som närmar sig den biologiska mångfaldens problem- komplex, i det här fallet i form av en rad grundläggande frågor. –Hur är situationen ? –Varför blev det så här, och hur? –Vart är vi på väg om nuvarande trender fortsätter? –Hur vill vi ha det och ? –Vad behöver vi göra för att nå målen? –Vad kan vi göra för att nå målen? –Vad bör vi göra just nu? Självklara frågor, men enligt ett mycket användbart hjälpmedel för den som vill orientera i denna komplexa verklighet. Och för att strukturera tänkandet ytterligare kan man ha god hjälp av de om möjligt ännu självklarare frågorna: Vad vet vi? Vad vet vi inte? Vad behöver vi veta? Till samma kategori (dock ofta förbisedda) självkla rheter hör, enligt , ett par utgångspunkter för arbetet att utforma konkreta strategier. För det första gäller det att utgå ifrån att varje tid har haft sitt landskap. Dagens yngre lantbrukare skulle till exempel inte känna igen sig i självhushållets landskap. Denna föränderlighet gör att vårt åtagande att bevara biologisk mångfald och kulturmiljövärden omgärdas av svåra värderingsfrågor. En annan viktig utgångspunkt är att bevarande av det s.k. biologiska kulturarvet kräver samsyn och samordning mellan både kultur- och naturvårdande åtgärder i odlings- landskapet. De planterade, hävdade och med tiden biologiskt värdefulla hamlingsträden är ett bra exempel på det intima sambandet mellan kultur och natur. Administrativt kan denna samordning vara svår, men ska vi leva upp till målsättningen om biologisk mångfald är det ett problem vi måste lösa. Som bakgrund till ett resonemang om en strategi för markanvändning refererade till forskaren , som skrev följande, under , i en rapport från Miljövårdsberedningen: Jordbruket i skogs- och mellanbygder bedrivs i allt väsentligt på ett miljövänligt sätt. Nötkreatur och vallodling dominerar. Användningen av handelsgödsel och bekämpningsmedel är liten. Tillgången på betesdjur gör att gamla fodermarker och andra mindre produktiva marker kan hållas öppna med ett visst ekonomiskt utbyte. Ett livskraftigt jordbruk med ungefär samma struktur och produktion som är sannolikt det säkraste och billigaste sättet att i dessa bygder försvara en levande landsbygd, upprätthålla en regional balans och sysselsättning men också det bästa sättet att bevara äldre artrika kulturmarker och ett öppet landskap. Detta var en problembeskrivning och analys som de flesta redan då ställde upp på, men som alla vet är verkligheten en annan, särskilt i skogs- och mella nbygder. Den övergripande strategin för slättbygderna, fortsatte , måste bli en helt annan än för skogsbygderna. Här är det inte bara fråga om att bevara det som finns, utan i än högre grad att återskapa det som funnits. Trots att rationaliseringen är långt driven är den biologiska mångfalden ofta rikare på slätterna än i skogsbygden, men mycket måste återskapas – mindre våtmarker, naturliga lopp i vissa vattendrag, lähäckar och andra landskapselement. Här har vi mycket att lära av utvecklingen i , och . För att ge en sammanfattande – och något självkritisk – bild av hur mycket naturvårdsarbete har bedrivits utgick från mellan- spetten, en art som slutligt försvann från sin sista svenska lokal i . Att mellanspetten blev utrotningshotad var en signal till naturvården, men resultatet blev att man började i fel ände. Man försökte rädda arten, inte i första hand de ekhagar där den levde. Hade signalen istället varit att ekhagarna höll på att försvinna, då hade vi kanske lyckats rädda både mellanspetten och säkrat de mer än 1 000 andra arter som trivs i denna exklusiva miljö. På samma sätt blev fältgentianan en symbolart för floravården. Och så här i efterhand kan vi konstatera att vi gjorde misstaget att försöka balansera pyramiden på sin spets; vi började i detaljkunskapen och gick bakvägen mot alltmer övergripande kunskap. Vi började med den hotade arten och upptäckte att den inte kunde räddas utan att betes- marken räddades. Därefter såg vi att betesmarken bara var en del av ett helt odlingslandskap, och slutligen kom vi fram till att de betande djuren faktiskt ägdes av en lantbrukare. Men bönderna är nu så få att de inte ensamma kan göra landsbygden levande. Dock skapar de ett landskap som är så positivt att många ickebönder vill leva där. På detta bakvända vis, förklarade , upptäckte vi att det bönderna och betesdjuren som är den springande punkten i be- varandearbetet. , vilket framgår av föregående talares inlägg, är vi mogna att ställa pyramiden på sin bas. Denna bas är ett levande jordbruk, betesdjur och ett positivt landskap. Metoderna är ekologisk landskapsanalys och landskapsplanering. Slutsatsen är att vi står med ryggen mot väggen; ska vi klara miljö- kvalitetsmålet för ett rikt odlingslandskap måste kraftfulla åtgärder vid- tas. I annat fall måste vi i ärlighetens namn säga att vi inte klarar målet. Avslutningsvis nämnde en viktig, konkret åtgärd i sammanhanget, nämligen att tillskapa s.k. kärnområden i odlingsland- skapet. Dessa måste vara tillräckligt stora (minst på bynivå) för att man ska kunna bedriva både modernt, rationellt jordbruk och mer traditionell hävd. Vi ska välja ut områden med lång kontinuitet som kan fungera som gen- och fröbanker, vilka senare kan tjäna både som spridningscentra och värdefulla objekt för forskning och undervisning. från undrade hur man ser de här frågorna internationellt, varvid förklarade att man delvis ligger ett steg före oss i länder som , , och , förmodligen av den enkla anledningen att man där drev sin rationalisering mycket längre än vad vi gjorde. Därför var man tvungna att ta itu med problemen tidigare än vi. Detta kan bli en fördel för oss såtillvida att vi fortfarande har många naturvärden som är försvunna på kontinenten. Den nya grödan biologisk mångfald, avslutade , kan komma att bli mycket viktig för den svenska skogsbygdens bönder. Att tala efter lunch är av tradition en besvärlig uppgift av det skälet att auditoriet är något däst och sällan kan koncentrera sig många minuter i sträck. Detta dilemma löste sig nu emellertid på ett synnerligen lyckat sätt i och med att eftermiddagens förste talare var från , just en av de utrotningshotade bönder som det talats så mycket om . representerar således den kategori experter som sällan deltog i debatten om den biologiska mångfaldens väl och ve. var de inte ens inbjudna. Av den anledningen, och på grund av att i allt väsentligt undvek den förrädiska overheadapparaten, återges här hans anförande i sin helhet. Jag har den stora förmånen att få arbeta med lantbruk, ett jobb där god kontakt med växter och djur är oerhört viktigt för att nå ett gott resultat. Mitt företag är beläget på småländska höglandet, närmare bestämt i . Jag bor mitt i sörgårdsidyller med i , Katthult, Bullerbyn, som får oss att drömma tillbaka till en svunnen tid då en större del av befolkningen var sysselsatta eller bodde på landsbygden. Då var det naturligt att miljön och den biologiska mångfalden fanns, fast man aldrig hört orden biologisk mångfald. Många människor arbetade i jord- och skogsbruket. betande djur var mycket större än nu och på ett naturligt sätt kunde man hålla betesmarkerna öppna och bevara kulturvärdena. Vi jord- och skogsföretagare har naturligtvis dragits med i den snabba utvecklingstakt som samhället i övrigt utsatts för. Strukturförändringen från många små företag som i allt snabbare takt går mot större och rationellare enheter. Den ekonomiska verkligheten är ett faktum som driver på om vi skall kunna konkurrera med bönder i andra länder. Politiker och andra beslutsfattare har ett stort ansvar för det öppna odlingslandskapet och för att bevara den biologiska mångfalden. Det är en samhällsekonomisk fråga vilka resurser som man vill ställa till förfogande. Biologisk mångfald i jordbruket är för mig att anpassa produk - tionen till framtidsmål som är trovärdiga mot konsumenterna. Växtnäringsbalans är att ej tillföra mer kväve och fosfor än vad jag plockar ut med de olika grödorna. Det är också mest företagsekonomiskt. Jag har ingen nytta av näringsläckage. Naturligtvis tas stor hänsyn till vad de egna djuren på gården tillför i kretsloppet. Växtskyddsmedel anser jag endast skall tas i bruk när det är absolut nödvändigt. Den ekologiska produktionen kommer att öka och jag tycker det är riktigt att tillgodose marknadens efterfrågan, men jag bedömer att den stora produktionsvolymen kommer att produceras på konventionellt sätt med siktet ställt mot nya miljömål. Bönderna har på eget initiativ infört Miljöhusesynen, där vi utför en egenkontroll för att få en avstämning var vi står med vårt företag. Miljöhusesynen har utformats tillsammans med de egna förädlingsföretagen, t.ex. Arla och . Vi vill även använda Miljöhusesynen för att föra en dialog områden är de med kommunala tillsynsmyndigheter för att förenkla deras arbete. Miljöhusesynen består av en faktadel som presenterar lagar och rekommendationer. Den andra delen är en checklista som jag stämmer av mot för att fort-löpande kunna följa mitt företag. Den tredje delen är en åtgärdsplan där jag punktar upp olika saker som skall genomföras på gården. Vissa åtgärder skall åtgärdas medan andra ordnas på lite . De betande djuren utgör ett viktigt inslag och är oftast förutsättningen för att hålla odlingslandskapet och de värdefulla kulturbetesmarkerna öppna. rör det sig om låg- avkastande jordar på förhållandevis små jordbruk med splittrad ägostruktur och med svag lönsamhet från själva jordbruks- produktionen. I dessa framförhandlade EU-ersättningarna mycket viktiga för att lantbruksföretagen skall kunna leva vidare. Det måste dock till förenklingar av reglerna. Som lantbrukare upplever jag mycket krångel och osäkerhet när jag skall ansöka till de olika miljöstöden. Ett exempel är mina betesmarker där jag av försiktighetsskäl sökte en lägre ersättning än vad jag egentligen kunde gjort men inte vågade. På vissa delar skulle jag kunnat få ut den dubbla ersättningen för att sköta och förstärka den biologiska mångfalden. Inför risken att få beskedet att jag inte fullgjort vad om krävs och därmed i sämsta fall blivit återbetalningsskyldig för alla åren avstod jag. Jag upplever att det råder en oklarhet kring miljöstödsreglerna och därmed stor rättsosäkerhet. Reglerna måste bli tydligare och mer lättförståeliga och kontrollen måste ske på mer objektiva grunder. REKO-stödet, dvs. stödet för resurshållande konventionellt jordbruk, har blivit väldigt dåligt utnyttjat, mycket på grund av regler som strider mot sunt bondförnuft. Ett exempel på detta är att jag som ansöker till stödet och lejer bort arbetet av kemisk bekämpning i växtodlingen måste ha samma godkända växtskyddsutbildning som entreprenörerna. Här måste man kunna anpassa utbildningskraven. Vidare bör stödet utformas så att det kan användas även på mindre gårdar. Jag tänker då på totala längden kantzon som krävs. Jag kan ta ytterligare ett exempel där jag tycker att stelbenta regler motverkar sitt syfte. Stenrör, stenmurar och andra odlingshinder har vi gott om i vår region. Det kan vara stenmurar som utgjort ett naturligt stängsel, men med tidens förändringar har inkörningsställen till åkern blivit för trånga för dagens breda maskiner. Vissa stenmurar är i dåligt skick. Om man kunde ta bort en och annan stenmur skulle det förbättra förutsättningarna att även i dessa områden kunna effektivisera lantbruket och därmed även behålla landsbygden levande. Det måste till större förståelse för hur verkligheten ser ut och förståelse för att vi lantbrukare inte tänker skövla allt även om vi får en flexiblare lagstiftning. Utan ett levande lantbruk försvinner även de värden som myndigheter och samhälle vill bevara. För vår bygd och hela sydsvenska höglandet är det mycket viktigt att få del av samhällets regionalpolitiska stöd till jordbruket. Dessa stöd hjälper oss att behålla det ofta småskaliga jord och skogsbruk som också har särskilt stor betydelse för biologisk mångfald och artrikedom. Det är i våra bygder med små åkerlappar, mycket betesmark och ofta små betesskiften inflikade i skogen som man finner flest arter per kvadratmeter. Vi har sär- skilda förutsättningar mot bakgrund av landskapets variationsrika karaktär. LFA-stöd, stöd för Öppet odlingslandskap och vallersättning som stimulerar till betesdrift och djurhållning har därför mycket stor betydelse för miljön. I landskapet där växlingen sker mellan åker, naturliga betesmarker och skogen, önskar jag att myndigheterna tagit större hänsyn till den totala biologiska mångfalden. Ett exempel är skötselplanen för Natur- och kulturvärden. I denna plan ska jag röja bort gräs och buskar som normalt sett ger skydd och bete för fältviltet. I skogsbruket jobbar jag med s k Grön skogsbruksplan. I planen anges miljö- och naturvårdsmål. Mål är t ex att öka inslaget av lövskog och att spara gamla träd. Jag tycker att det är viktigt att bedriva skogsbruk så att de växt- och djurarter som finns naturligt i skogen kan fortleva. Miljö- och produktionsmål ska vägas ihop på ett sätt så att jag som företagare kan bedriva mitt skogsbruk med lönsamhet. I min Gröna skogsbruksplan finns sumpmarker, andra våtmarker, bäckraviner och bergkullar som tagits ut för bevarande av biologisk mångfald. Detta ligger helt i riktning med hur jag tidigare bedrivet skogsbruket. Skillnaden finns närmast i områden målklass NO (naturvård utan produktionsintresse), där området nu i princip lämnas orört. Många fastigheter kommer att ha stor areal nyckelbiotoper. För dessa fastigheter gäller det att finna lösningar som ekonomiskt och ur skötselsynpunkt är möjliga att acceptera för både markägare och samhällsintressena. På marker där det är möjligt att självföryngra skogen efter avverkning använder vi sådana metoder. helt och hållet och ibland i kombination med plantering. Ståndortsanpassning är också ett begrepp som vi söker följa, dvs rätt trädslag på rätt mark. Certifiering av mitt skogsbruk blir antagligen ett kommande steg. Som intresserad jägare vill jag självklart ha marker som är intressanta för viltet. Det medför också styrning mot mer biologisk mångfald i skogsbruket. Viltet trivs bäst i variationsrik skog. På mina marker finns två anlagda dammar som tillsammans har drygt ett par ha vattenyta. En ute i ren skogsmark och en vid övergång till jordbruksmarken. Dammarna bidrar också till höjd biologisk mångfald och artrikedom. Självklart vill jag som jord- och skogsbrukare producera på ett sätt som kunderna vill att jag ska göra, antingen det gäller livsmedel eller träråvaror. Men det är jag och min familj som har störst glädje av att uppleva många växtarter och viltarter i vår bo-, fritids- och arbetsmiljö. Det vi kan påverka i rätt riktning till rimliga kostnader ställer vi upp på. Jag är dock mycket oroad över s k luftföroreningar. Dessa kan inte jag själv påverka på något avgörande sätt. Kan vi inte kraftigt reducera föroreningar via luften så kanske det bli svårt att nå upp till samhällets mål om biologisk mångfald och artrikedom. Jag hoppas att vi tillsammans ska lyckas också med detta genom att utveckla miljövänligare, fordon, fordonsbränslen och miljö- vänligare energi för uppvärmning av byggnader. Men anledning av tvekan inför att söka krångliga jordbruksstöd frågade , verksam vid i , vilken roll han ansåg att hon och andra tjänstemän på länsstyrelser och kommuner borde spela i samband med bidrags- ansökningar. Som rådgivare vid ansökningsförfarandet, eller bara som utbildare? Problemet , menade i ett indirekt svar, är att det uppstår ett alltför stort tolkningsutrymme, delvis på grund av att skötselplanen i regel görs av en person, medan tillsynen utförs av någon annan. Det gamla NOLA-bidraget fungerade dock bra. Då tecknades ett avtal med myndigheten som var svårt att misstolka. gick ordet till , kommunekolog i , som här fått uppdraget att berätta om den mycket ambitiösa aktionsplan för biologisk mångfald som antogs av fullmäktige som ett av de första konkreta försöken att överföra de nationella miljömålen till nivå. Den 170-sidiga, rikt illustrerade aktionsplanen, som kan beställas från kommun, innehåller tre delar. En allmän del ger en bred bakgrund till uppdraget, definitioner och beskrivningar av biologisk mångfald i allmänhet, av aktörer, lagar, mål, möjligheter osv. I den andra delen behandlas de i kommunen förekommande naturtyperna mer utförligt i fråga om historik och hot, värdering, mål och föreslagna åtgärder. Ett 20-tal konkreta åtgärder föreslås per naturtyp. Aktions- planens tredje del, berättade , går mer in i detalj på de olika organismgrupperna och ett antal i sammanhanget särskilt intres- Här görs även ett spännande försök att definiera ett antal kommunala ansvarsarter. beskrev ingående den process som lett fram till aktions- planen, ett arbete som inleddes med att samtliga aktörer inbjöds. Därigenom ville man ta ett helhetsgrepp om saken och inte bara behandla det som den kommunala förvaltningen hade direkt makt över. Utifrån befintliga kunskaper om arter och hot i kommunen, och med ledning av de nationella målen om biologisk mångfald, utkristalliserades ett antal lokala mål och åtgärdsförslag (exempelvis om förekomst av död ved) och på så vis kom artkunskapen att ligga till grund för aktionsplanen. Målen och förslagen diskuterades fram under ett antal seminarier, ett för varje naturtyp, där alla aktörer fick säga sitt. Därefter följde en omfattande remissrunda där olika intressen ytterligare bröts mot varandra och jämkades samman. Resultatet blev något av ett smörgåsbord med ett stort antal viktiga åtgärder. Planen är inte bindande men är tänkt att fungera som en inspirationskälla och är ett värdefullt hjälpmedel vid prioriteringar i det kommunala arbetet, inte bara inom . Den har kommit till stor användning internt inom kommunen. Dessutom, eftersom den är politiskt antagen, har aktionsplanen visat sig vara bra att daska i bordet i olika sammanhang, och den är ett stöd i dialogen med markägare och andra aktörer. Hur den används externt är ännu svårt att säga. De enskilda miljökvalitetsmålen för respektive naturtyp, för- klarade , är i regel inte särskilt mätbara, men i ett försök att höja mätbarheten har man knutit enskilda indikatorarter till de olika målen. För sjöar och vattendrag, till exempel, är dessa arter skedand, gulärla, utter och flodkräfta. Åtgärdsmålen är naturligtvis mer konkreta, tidssatta och utformade så att de går att mäta och följa upp. Ett sådant är att se över och återställa vandringshinder i kommunens vattendrag. Tullviksbäcken på , som hyser en speciell ras av havsöring, fungerar här som ett pilotfall. Ett annat åtgärdsmål som är på väg att uppfyllas är anpassning av broar i syfte att underlätta utterns vandringar. När det gäller odlingslandskapet noterade att åtgärder i form av skötsel av kommunens egna marker är lätta att driva igenom, precis som stöd till andra brukare, medan man inte har någon möjlighet att förhindra nedläggning av gårdar, låt vara att man arbetar för att påverka kommunens upphandling av lokala produkter. Generellt är de stora åtgärderna svårare att hantera än de små. Förutom detta har man problem med att utforma uppföljning av åtgärder, att sätta tröskelvärden av olika slag samt att samordna projekt där många aktörer är inblandade. Som avslutande synpunkter nämnde dels att infor- mationsinsatser är mycket viktiga och fruktbara, bland annat gentemot lantbrukare, dels att det är nödvändigt att dra upp tydligare riktlinjer för vilka skyldigheter kommunerna har i naturvårdssam- manhang. ställde sig frågande till den ymniga förekomsten av ordet bör i målformuleringarna, och höll med om att detta är en brist som har sin grund i politikernas, skogsnäringens och LRF:s rädsla för ordet skall. Dock är åtgärderna något mer precist uttryckta. från kommenterade en skrivning i aktionsplanen om att verka för en ändring av , och undrade följaktligen hur det ska gå till med tanke på det i alla avseenden stora avståndet mellan och . svarade att det man så här långt gör, inte utan viss framgång, är att bistå deltidsjordbrukare i skärgården med hjälp att orientera sig i djungeln av olika blanketter och stödformer. Detta förändrar inte regelverket, men det innebär att EU-bidrag som annars inte skulle blivit sökta nu kommer biologiska mångfald till del. ville veta mer om hur aktionsplanen fungerar i kommunen, bland annat i relation till budgetarbetet, och fick till svar att kommunens naturvårdsbudget inte har vuxit märkbart sedan planen antogs, vilket givetvis är en brist. Man har bildat ett par reservat, men det var på kommunägd mark så det kostade i princip ingenting. Och på fråga om intresset för liknande planer inom andra kommuner och svarade att många har visat intresse för aktionsplan, men att det ännu inte går att säga om det innebär att den får många efterföljare. Vi återvände nu till stadens biologiska mångfald, under ledning av , ekolog på i , som talade om ArtArken, ett projekt för kartläggning och analys av biologisk mångfald i . betonade inledningsvis betydelsen av att de mål som uttrycks i och de nationella miljökvalitetsmålen bryts ned med utgångspunkt från olika regioners naturgeografiska förutsättningar för biologisk mångfald, inte minst på grund av att ansvaret för åtgärder ofta ligger på eller regional nivå. Kvalitetsmålen i sig bör dock brytas ned utifrån ekologiska kriterier, inte administrativa. en fungerande målstyrning att tillstånd och trender kan mätas och analyseras, inte bara inom de areella näringarna, utan även i våra tätorter. ArtArken, som fungerar både som beslutsunderlag och analysverk- tyg, är ett dataarkiv med såväl nutida som historiska observationer av närmare 600 djur- och växtarter, både sådana som är hotade eller av annan anledning rödlistade, och sådana som är miljöindikatorer i en eller annan mening. Man arbetar brett med projektet och ger bland annat allmänheten möjlighet att delta via ett särskilt inrapporteringssystem på Internet.