sou · GOB356d2 · 2001-01-01 00:00:00 — – En från teoretisk synpunkt intressant tanke är att eftersträva en total samordning mellan hävd och långtidspreskription genom att göra preskriptionseffekten beroende av gäldenärens goda tro. Såvitt gäller lösa saker kan det antas att det är den gällande exstinktionsprincipen som innebär att det inte framkommit något påtagligt behov av en hävderegel avseende lös egendom. Av redogörelsen i avsnitt 4 för utländsk rätt framgår att hävdetider på tre, fem, tio och förekommer i de undersökta ländernas lagstiftning. Enligt dansk rätt gäller att den som i god tro innehaft egendomen har rätt att behålla den. I finns det en särskild lag om hävd, som ger den som har innehaft egendomen av rätt att behålla den, under förutsättning att han var i god tro både när han fick den i sin besittning och . Detsamma gäller även om det är flera som innehaft egendomen i en följd efter varandra. Även har en särskild lagstiftning om hävd, som ger den som har innehaft egendom med äganderättsanspråk rätt att behålla egendomen. Om flera i en följd efter varandra har innehaft egendomen gäller sammanlagd hävdetid. Den som har fått egendomen genom ett brottsligt förfarande eller på något annat oärligt sätt kan inte få någon rätt till den på grund av hävd. Detsamma gäller om innehavaren av egendomen före hävdetidens slut får vetskap om att den har åtkommits på ett sådant sätt. Det krävs full vetskap om att så har skett för att innehavaren skall förlora sin rätt till den. Även nyttjanderätt kan förvärvas genom hävd. Av övriga europeiska länder som har regler om hävd till lös egendom kan nämnas , och , som ger en godtroende innehavare äganderätt till egendom efter fem, tio respektive . Även om det av hänsyn till konsumentintressen kan anföras skäl för så korta hävdetider som tre eller , i varje fall om det handlar om egendom som inte är vare sig unik eller särskilt värdefull, anser utredningen att kortare hävdetider än inte bör övervägas. Med kortare hävdetider skulle det kunna löna sig för en tjuv eller en hälare att ligga och trycka på egendomen och sälja den när det har förflutit så att man kan utgå från att ägaren anser att det inte är meningsfullt att framställa anspråk på egendomen, eftersom någon kan ha förvärvat äganderätten till den genom hävd. En tioårig hävdetid ligger nära till hands vid en jämförelse med den tioåriga preskriptionstid som gäller i fordringsförhållanden. Om rätts- läget är sådant att preskriptionstiden för en köpares rätt att framställa anspråk gentemot en säljare på grund av rättsligt fel börjar att löpa när köpeavtalet ingås (se avsnitt 9.5), uppnår man härigenom en överens- stämmelse mellan denna preskriptionstid och tiden för hävd. I de allra flesta fall skulle den som tvingas att lämna ifrån sig egendomen till den rätta ägaren därmed ha kvar möjligheten att rikta anspråk mot säljaren. En tioårig hävdetid skulle börja löpa först när egendomen kommit i en godtroende förvärvares hand och således först efter stöldtillfället. från stöldtillfället har den bestulna i de allra flesta fall vant sig vid förlusten av det stulna. Han har antagligen också skaffat sig annan egendom som ersättning och är förmodligen inte intresserad av att få tillbaka egendomen, särskilt inte om han har fått ut försäkringsersättning, som i så fall måste återbetalas. Inte heller för en handlare torde det vanligen finnas något intresse av att få tillbaka en stulen vara. Även den i direktiven antydda häleriproblematiken skulle få en rimlig lösning med en tioårig hävdetid. Den som förvärvar stöldgods och, när han tar hand om egendomen, vet om eller misstänker att den är stulen gör sig skyldig till häleri eller häleriförseelse. Preskriptionstiden för sakhäleri anses i princip börja löpa från den första handling som utgör fullbordat häleri (se NJA 1984 s. 564). Ett eventuellt häleribrott preskriberas efter två, fem eller , beroende på om brottet är att bedöma som ringa, av normalgraden eller som grovt. Om en ursprunglig ägares rätt till stöldgods aldrig upphör innebär det att en godtroende förvärvare av stöldgods, som får kännedom om att egendomen är stulen, riskerar ansvar för häleribrott, om han därefter tar befattning med egendomen på ett sätt som är ägnat att försvåra att saken återställs till den ursprungliga ägaren, exempelvis genom att överlåta eller gömma den. Utan en hävde- eller preklusionsregel kommer detta att gälla oberoende av den godtroende förvärvaren innehaft egendomen. En godtroende förvärvare riskerar alltså ansvar för häleribrott, om han får anledning att misstänka att han innehar stulen egendom och därefter vidtar någon åtgärd med den, medan den som gör sig skyldig till häleribrott redan i samband med förvärvet i flertalet fall kan förfoga över egendomen efter två, fem eller som längst utan att riskera straff. Hälerilagstiftningen talar för en hävdetid som i vart fall inte är längre än . Den som i god tro har förvärvat och innehaft en sak kan med en sådan regel därefter förfoga över egendomen utan risk att komma i konflikt med straffrättsliga regler, även om han senare får vetskap om att egendomen är stulen, på samma sätt som den, som med vetskap om att han tagit befattning med stödgods, efter som längst i princip inte längre riskerar ansvar för häleribrott. Med en tioårig hävdetid kommer en godtroende förvärvare dock i vissa situatio- ner att vara sämre ställd i straffrättsligt hänseende än en hälare, som inte gjort sig skyldig till allvarligare brott än häleriförseelse eller häleri av normalgraden, för vilka gäller kortare preskriptionstider än . När det gäller mycket värdefull eller unik egendom, såsom föremål som omfattas av bestämmelserna i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m., annan mycket värdefull konst och egendom med ett bestående högt affektionsvärde, kan det finnas skäl som talar för att en tioårig hävdetid är alltför kort och att det borde vara betydligt längre hävde- tider för sådan egendom, eller ingen hävdetid överhuvudtaget. Som en jämförelse kan nämnas bestämmelsen i 6 kap. 6 § kulturminneslagen, i vilken det anges att talan om återlämnande av olagligt bortförda kulturföremål inte får väckas senare än efter det att föremålet olagligt fördes bort, eller i fråga om föremål som tillhör en offentlig samling samt vissa kyrkliga föremål efter bortförseln (se avsnitt 5). För större delen av den egendom som vanligen stjäls framstår emellertid så långa tidsfrister som omotiverat långa. Med sådana tidsfrister skulle flera av de olägenheter som är förknippade med en oinskränkt vindikationsfrist i realiteten kvarstå. uppfattning är sådana tidsfrister inte lämpliga annat än möjligen för särskilt värdefull egendom. Ett tänkbart alternativ som utredningen har diskuterat är att ha olika tider för skilda slag av egendom och därvid ha en längre tidsfrist för viss värdefull egendom. Det stöter emellertid på stora svårigheter att på ett rimligt sätt definiera den egendom som skulle omfattas av den längre hävdetiden. Eftersom en hävderegel blir avgörande för vem som skall betraktas som den rätta ägaren till en sak i ett visst skede, är det nödvändigt att en sådan regel är klar och lättillämpad. När det gäller kulturföremål har utredningen övervägt att använda de definitioner av kulturföremål som finns i kulturminneslagen. Kulturminneslagens bestämmelser om vad som är att anse som kulturföremål vilar emeller- tid i sin tur på uppräkningar som delvis kommer att tas in i förordning i stället för som i lagform (prop. 1998/99:114) och som därför inte bör bli bestämmande för en civilrättslig reglering av vem äganderätten till en sak tillkommer i en viss situation. Beträffande föremål som är mycket värdefulla utan att vara kulturföremål är det svårt att tänka sig en lämpligt avvägd värdegräns som skulle kunna komma till klart uttryck i en lagtext samt vilka värderingsprinciper som skulle gälla. Framförallt av dessa skäl har utredningen kommit fram till att det skulle vara olämpligt att ha olika tidsfrister för olika slag av egendom. Utredningen anser således att starka skäl talar för en och samma hävdetid för all egendom och att en tidsfrist innebär en lämplig avvägning mellan olika intressen. 10.4Utformningen av en regel om hävd Den hävderegel som utredningen har övervägt och föreslår syftar inte längre än till att mildra de olägenheter som en övergång från exstinktionsprincipen till vindikationsprincipen innebär för godtroende förvärvare. Det kan i och för sig anföras skäl för att en hävderegel inte bör införas på detta speciella område utan att man överväger behovet av en generell regel om hävd av lös egendom. Utredningen har emellertid funnit att en övergång till vindikationsprincipen i fråga om viss egendom medför ett behov av en regel om äganderätt på grund av hävd till sådan egendom, som utredningen har ansett att det ligger utanför uppdraget att överväga generella hävderegler. Utgångspunkten för hävd enligt en bestämmelse i godtrosförvärvs- lagen bör vara ett förvärv som uppfyller kraven på ett godtrosförvärv enligt 2 § första stycket godtrosförvärvslagen. se krävs att förvärvet av egendomen har skett genom överlåtelse från någon som hade egendomen i sin besittning, men varken var ägare till den eller behörig att förfoga över den på det sätt som skett. Dessutom skall förvärvaren ha fått egendomen i sin besittning och då varit i god tro. Om något av dessa krav inte är uppfyllt har ägaren enligt nu gällan- de regler en evig rätt att få tillbaka egendomen. Enligt utredningens uppfattning bör hävdebestämmelsen i princip inte innebära någon inskränkning i denna rätt. Vid utformningen av en hävderegel måste man emellertid enligt utredningens mening ta hänsyn till att frågan om förhållandena vid förvärvet uppkommer först . Av detta skäl finns det anledning att ifrågasätta, om kravet på att den överlåtna egendomen skall ha funnits i överlåtarens besittning bör finnas med i en bestämmelse om hävd. Skälet till kravet i 2 § första stycket godtrosförvärvslagen på att den överlåtna egendomen skall ha varit i överlåtarens besittning är att besittningen, det faktiska innehavet, i allmänhet anses legitimera innehavaren att disponera över egendomen (se prop. 1985/86:123 s. 19). Medelbar besittning anses räcka (se avsnitt 3.1). Innebörden av besittningskravet kan i vissa situationer diskuteras. Såvitt utredningen känner till är det t.ex. inte prövat i praxis, om besittningskravet enligt godtrosförvärvslagen är uppfyllt, om den överlåtna egendomen inte fanns i överlåtarens besittning vid själva överlåtelsen men väl vid leveransen. Enligt utredningens mening måste ett godtrosförvärv vara möjligt även i en sådan situation. Det främsta skälet till att kravet på att det överlåtna skall ha varit i överlåtarens besittning inte bör tas med i en hävdebestämmelse är emellertid att det enligt utredningens mening skulle vara att ställa alltför stora krav på en godtroende innehavare, om han alltid skulle behöva lägga fram sådan bevisning om besittningsförhållandena vid överlåtelsetillfället att dessa blev utredda. Efter så är det väl ofta möjligt att lägga fram utredning om och när ett förvärv har skett och vem överlåtaren var, men det kan ofta vara omöjligt att utreda hur det förhöll sig med överlåtarens besittning. Efter så kan både överlåtaren och förvärvaren helt enkelt ha glömt hur det förhöll sig med den. Om innehavaren har ärvt egendomen och det därför är arvlåtarens förvärv som är av betydelse för innehavarens möjlighet att erhålla äganderätt genom hävd, känner denne i regel inte till de närmare omständigheterna vid arvlåtarens förvärv. Enligt utredningens förslag bör, om egendomen innehas av flera godtroende förvärvare efter varandra, senare innehavare få tillgodoräkna sig tidigare förvärvares innehavstid. Inte heller i sådana fall är det rimligt att kräva att tidigare överlåtares besittning av egendomen vid själva överlåtelsetillfället alltid skall kunna klarläggas. Av nu anförda skäl har utredningen i den föreslagna hävdebestäm- melsen inte medtagit något uttryckligt krav på att den överlåtna egendomen skall ha varit i överlåtarens besittning vid överlåtelse- tillfället. Enligt utredningens mening är det en rimlig ordning att det måste bli utrett att överlåtaren hade egendomen i sin besittning för att en godtroende förvärvare skall få omedelbar äganderätt till egendomen. För äganderätt genom hävd däremot bör det inte krävas mer än att det blir utrett att innehavaren i god tro har förvärvat egendomen genom överlåtelse och därefter har innehaft den i fortsatt god tro. Utredningen menar inte att besittningsförhållandena vid överlåtelse- tillfället blir utan betydelse för frågan om äganderätt på grund av hävd. Blir det klarlagt att överlåtaren inte hade egendomen i sin besittning vid överlåtelsen kan detta vara en anledning att ifrågasätta innehavarens goda tro om överlåtarens rätt till egendomen. Utredningen anser även att förutsättningarna för att innehavaren skall anses vara i god tro bör formuleras något annorlunda i hävde- bestämmelsen i jämförelse med definitionen av god tro i den nu gällande 3 § godtrosförvärvslagen. Enligt 3 § godtrosförvärvslagen krävs av en förvärvare, för att han skall anses ha varit i god tro vid förvärvet, att han gör sannolikt att sådana omständigheter förelåg vid förvärvet att han inte borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen (se prop. 1985/86:123 s. 21 och prop. 1997/98:168 s. 11). Syftet med att ålägga förvärvaren denna bevisskyldighet har varit att betona att det ställs höga krav för att någon skall kunna göra ett godtrosförvärv. Man kan tillspetsat uttrycka saken så att man därigenom har strävat efter att motverka olägenheterna med exstinktionsprincipen. Enligt nu gällande regler kvarstår förvärvarens rätt till egendomen även om hans goda tro upphör efter det att egendomen traderats till honom. För att någon skall erhålla äganderätt på grund av hävd bör det däremot krävas god tro under hela den tioåriga innehavstiden. Det måste i frågasättas om regeln i 3 § godtrosförvärvslagen, med dess krav på att vissa omständigheter görs sannolika, är lämplig som en bevisregel för god tro annat än för förvärvet eller när frågan om förvärvarens goda tro uppkommer inom efter förvärvet. När någon efter en stöld påträffas med stulen egendom kan det knappast vara rimligt att han alltid skall kunna göra omständigheterna kring sitt förvärv sannolika. Efter så kanske han inte längre kommer ihåg dessa omständigheter. Såsom har anförts ovan när det gäller kravet på överlåtarens besittning kan det ofta vara svårt att lägga fram bevisning om förhållanden som ligger så långt tillbaka i tiden. Härtill kommer att det godtroskrav som uppställs i 3 § blir svårt att tillämpa på omständigheterna under det fortsatta innehavet. Det är uppenbart att man inte kan kräva av innehavaren att denne skall kunna redogöra för omständigheter som hänför sig till varje tidpunkt av innehavet, särskilt inte om hans goda tro ifrågasätts efter förvärvet. Det kan inte krävas av innehavaren att denne skall styrka att det inte har inträffat något som medfört att hans goda tro har upphört. Det måste i stället ankomma på den som vill göra gällande att innehavarens goda tro har upphört att ange vilka omständigheter som enligt hans uppfattning har medfört att inne- havaren fått anledning att misstänka att den som överlåtit egendomen inte varit behörig att förfoga över den. Även bevisbördan för att omständigheterna har förelegat bör åvila denne. Den normativa bedömningen, dvs. vilka krav som kunnat ställas på förvärvaren/innehavaren, bör däremot göras på samma sätt som enligt den nu gällande 3 § (se avsnitt 3.1). Det skall således ske en objektiv bedömning av vad denne med anledning av de angivna omständig- heterna borde ha misstänkt. Utredningen anser att kravet på innehavarens goda tro i hävdebestämmelsen bör uttryckas så att innehavaren varken vid förvärvet eller under innehavet borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Om det är flera innehavare efter varandra bör en senare innehavare få tillgodoräkna sig överlåta- rens innehavstid. Kravet på förvärv och innehav i god tro bör då gälla för samtliga innehavare. Genom att uttrycka godtroskravet på det föreslagna sättet markeras, att det inte är egendomens aktuella innehavare som måste göra vissa omständigheter sannolika, utan att det ankommer på den ursprungliga ägaren, att lägga fram omständigheter som ger underlag för bedömningen att innehavaren, vid förvärvet eller under den tioåriga innehavstiden, borde ha misstänkt att hans fångesman saknade rätt att förfoga över egendomen. Om den ursprungliga ägaren har förlorat sin vindikationsrätt till egendomen genom någon annans hävd anser utredningen att det är rimligt att ägaren därefter skall ha rätt att få tillbaka egendomen mot lösen. Utan en sådan rätt skulle ägaren efter denna tidpunkt vara sämre ställd än om han hade frånhänts egendomen på ett sätt som inte hade medfört rätt till vindikation. Enligt nu gällande rätt finns det, bortsett från kravet på att ägaren måste framställa sitt anspråk på egendomen inom från det att han måste antas ha fått kännedom om innehavet, inte någon tidsbegränsning av lösenrätten. krävs är att egendomen finns i behåll, vilket innebär att rätten till lösen är betydelselös om egendomen har förstörts eller konsumerats. Den föreslagna rätten till lösen även efter vindikationsrättens upphörande kan inte anses medföra behov av någon förändring av den nuvarande regleringen. Någon särskild preskriptionsbestämmelse för denna lösenrätt föreslås därför inte. 11Den som har fått ersättning för egendomens värde av en tidigare förvärvare skall ha rätt att därefter lösa egendomen från den nuvarande innehavaren I detta avsnitt behandlas den situationen att en godtroende förvärvare av egendom, som omfattas av vindikationsregeln, inte har egendomen kvar när han utsätts för ett vindikationsanspråk. Ägaren anses då ha rätt att i stället erhålla ersättning för egendomens värde. I avsnittet diskuteras också vad som bör gälla om egendomen kommer till rätta sedan ägaren har fått ersättning av en tidigare förvärvare. Utredningen föreslår att en ägare, som har fått ersättning för egendomens värde av en förvärvare, skall ha rätt att få tillbaka egendomen mot lösen, om den därefter påträffas hos en innehavare som har förvärvat den i god tro. Förslaget kommer till uttryck genom ett tillägg till bestämmelsen om lösen i godtrosförvärvslagen. 11.1Egendomen finns inte i behåll hos förvärvaren Den som har förvärvat stulen egendom kanske inte längre har kvar egendomen när han utsätts för ett vindikationsanspråk. Att en ondtroende förvärvare i sådana situationer är skyldig att betala ersättning för egendomens värde framstår som i det närmaste självklart och framgår även av praxis (se t.ex. NJA 1995 s. 337). Det som är av intresse vid ett genomförande av utredningsförslaget är emellertid vad som gäller om en godtroende förvärvare inte har kvar egendomen, t.ex. på grund av att han har sålt den vidare, kastat bort den eller konsumerat den. Sådana situationer kan aktualiseras även med nu gällande lagstiftning om godtrosförvärv, nämligen om det är något annat rekvisit än förvärvarens goda tro som har brustit för att ett giltigt 130 Den som har fått ersättning för egendomens värde ... godtrosförvärv skall ha kommit till stånd. Förvärvaren kan t.ex. ha erhållit egendomen genom arv eller något annat universalfång eller köpt den av någon som inte hade den i sin besittning. Det finns inte många publicerade rättsfall, särskilt inte från senare tid, som behandlar frågan om en godtroende förvärvares skyldigheter gentemot egendomens rätta ägare, när förvärvaren trots sin goda tro inte har fått äganderätt till egendomen och inte längre har egendomen kvar när den rätte ägaren framställer krav mot honom. Man torde dock kunna utgå ifrån att en godtroende förvärvare, som av någon anledning inte kan utge egendomen vid ett vindikationsanspråk, i regel är skyldig att utge ersättning för egendomens värde. I rättsfallet NJA 1894 s. 160 förpliktades en förvärvare av egendom, som inte ansågs ha varit i överlåtarens besittning vid förvärvet, att trots sin goda tro betala ersättning för egendomens värde när han hade använt den (ett järnparti). Samma princip har kommit till uttryck i NJA 1909 s. 458, NJA 1919 s. 525, NJA 1948 s. 673 och NJA 1959 s. 466, som alla gällt godtroende förvärvare. Samma uppfattning om rättsläget redovisas även i juridisk doktrin, se t.ex. , Om obehörig vinst, s. 262 ff., , till , s. 32 f. och , Obehörig vinst och värdeersättning, s. 109. Se även SOU 1965:64 s. 116. En förvärvare, som krävs på ersättning för egendomens värde anses inte ha rätt att i förekommande fall hänvisa ägaren till att först rikta sitt anspråk gentemot en senare förvärvare, som innehar egendomen. Som skäl mot en sådan ordning har bl.a. anförts att det skulle vara en onödig omgång om ägaren först skulle vara tvungen att kräva egendomen från innehavaren, som sedan skulle kunna vända sig mot sin fångesman. En regel om att ägaren skulle vara hänvisad till att först utkräva egen- domen från innehavaren har inte ansetts innebära någon fördel för den tidigare förvärvaren, eftersom innehavaren i ett sådant fall kan vända sig mot honom och framställa anspråk på grund av att egendomen varit behäftad med ett rättsligt fel (se a.a. s. 245 ff.). Ägarens rätt att begära ersättning av den tidigare förvärvaren omfattas av den allmänna tioårspreskriptionen för fordringar. Utredningen har övervägt om den föreslagna preklusionsfristen för att framställa ett vindikationsanspråk (se avsnitt 10.1.1) bör få konsekvenser för den preskriptionstid som gäller för rätten till ersättning för egendomens värde, så att en sexmånadersfrist skulle gälla både rätten till själva egendomen och rätten till ersättning för dess värde. En förvärvare som i sin tur har överlåtit egendomen vidare ansvarar emellertid för det rättsliga felet gentemot sin förvärvare från överlåtelsetillfället (jfr avsnitt 9.5). Det kan enligt utredningens uppfattning inte anföras tillräckliga skäl för att ansvaret Den som har fått ersättning för egendomens värde ... gentemot egendomens ägare skall upphöra . Förslaget att ägarens vindikationsanspråk skall upphöra gentemot den som innehar egendomen, om ägaren inte kräver tillbaka egendomen från det att han fått reda på var egendomen finns, bygger på uppfattningen att innehavaren har ett starkt berättigat intresse av att inom rimlig tid få reda på om han fortsättningsvis kan betrakta egendomen som sin egen eller inte. Att en gäldenär kan få leva i ovisshet i så som om en borgenär kommer att göra gällande ett fordringsanspråk är accepterat av rättsordningen genom nuvarande preskriptionsbestämmelser och utredningen har inte funnit skäl att föreslå någon särregel för den här avsedda situationen. 11.2Egendomen påträffas hos en senare förvärvare Om ägaren har fått ersättning för egendomens värde av en tidigare förvärvare och därefter får kännedom om att egendomen finns hos en senare förvärvare kan han vara intresserad av att få tillbaka själva egendomen. Frågan är om en ägare, som har krävt och fått ersättning för egendomens värde av en förvärvare därefter kan anses ha kvar rätten att få tillbaka själva egendomen, om den sedan skulle komma till rätta, eller om förvärvaren skall anses ha övertagit ägarens rätt till egen- domen genom att betala ersättning för den. Rättsläget får betraktas som oklart i detta hänseende. Den som är angelägen om att få tillbaka sin stulna egendom om den upphittas, bör enligt utredningens mening inte vara tvungen att avstå från att kräva ersättning från en förvärvare, som har överlåtit egendomen vidare, för att vara försäkrad om att kunna få tillbaka egendomen om den kommer till rätta. Å andra sidan bör en ägare inte kunna få dubbel kompensation genom att först uppbära värdeersättning och sedan få tillbaka själva egendomen.