sou · GOB362d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Den nu berörda lämplighetsprövningen kommer liksom med nu- varande ordning till uttryck i KL genom kravet på att förvaltaren – utöver besittning av specialistkompetens – skall vara lämplig för uppdraget (se 7 kap. 1 § första stycket andra meningen KL i utredningens lagförslag). Domstolen har också i övrigt att se till att rätt person väljs i det enskil- da fallet. Utredningen syftar här på vikten av att den som utses också är den som från borgenärernas synpunkt kan åstadkomma det bästa ekono- miska utfallet i konkursen. Även om konkursförvaltarrådets urval innefat- tar en viss priskonkurrensbedömning, fritar det inte domstolen från skyl- digheten att i det enskilda fallet göra en prövning av att den som anlitas har de bästa förutsättningarna att tillgodose borgenärernas intressen. Det kan t.ex. betyda att domstolen väljer en konkursförvaltare på orten i stället för en i och för sig mera kvalificerad person på annan ort, om den senare på grund av stor arbetsbörda inte kan ta sig an konkursen med önskvärd snabbhet. Också kostnadsskäl kan i mindre konkurser påverka valet av förvaltare. Omvänt bör domstolen utse en person från annat ort, om det kan förutses att anlitande av denne är till gagn för borgenärernas intressen. Till den nu gällande lydelsen av 7 kap. 1 § KL bör därför lämpligen fogas en bestämmelse som klargör att tingsrätten företrädesvis bör utse den, vars anlitande kan antas medföra det bästa utfallet för borgenärerna. Med en sådan bestämmelse betonas vikten av att man vid ett beslut att utse en konkursförvaltare alltid beaktar kostnadsaspekten i det enskilda fallet. Förekomsten av en avgränsad förvaltarkrets får inte göra att beslutsmyn- digheten underlåter en individuell prövning. Som framgår närmare i avsnitt 5.7 kommer tillsynsorganet att enligt utred- ningens förslag få en annorlunda roll än . Med förslaget om inrättande av regionala konkursförvaltarråd (se avsnitt 5.3.3.7) minskar även domstolens behov av att få underlag för sitt beslut i förvaltarfrågor. Utredningen anser det inte längre påkallat, att tillsynsorganet i varje kon- kurs ger till känna sin åsikt om den person som tingsrätten avser att för- ordna som konkursförvaltare. Det är trots detta viktigt att tillsynsorganet kan följa konkursen från början och det bör därför ges tillfälle att yttra sig. För tillsynsorganet kan det t.ex. vara känt att en viss förvaltare är särskilt kunnig på ett visst slags konkurser eller att han för tillfället har betydande förseningar med ingivande av föreskrivna handlingar eller avslutande av konkurser. Med utredningens förslag är domstolen inte heller bunden av konkursförvaltarrådets rekommendation. Fråga kan uppkomma om förord- nande för någon som inte finns med bland dem som rekommenderats. Den nya inriktningen på den offentliga konkurstillsynen går ut på att en djupare kontroll bör ske i större konkurser. En följd härav blir troligen att tillsynsmyndigheten kommer att yttra sig främst i konkurser av betyden- het. Borgenärernas roll, m.m. En särskild fråga är om det – utöver den roll borgenärerna skall ha i det föreslagna konkursförvaltarrådet – i KL bör anges hur ett förslag till kon- kursförvaltare från en borgenär skall beaktas. I avsnitt 5.2.1 har beskrivits den utveckling som vårt konkursrättsliga regelsystem undergått under se- nare delen av och som inneburit att borgenärskollektivet frånta- gits direkt inflytande vid förvaltarvalet. När man från bl.a. näringslivshåll förordat att borgenärernas inflytande vid förvaltarvalet skall stärkas brukar framhållas att fordringsägarna som grupp är att betrakta som förvaltarens uppdragsgivare och att borgenärerna har ett egenintresse i att den mest lämpade personen anförtros uppdraget. Från dessa utgångspunkter har man föreslagit att den konkursförvaltare som skall ha hand om den slutliga förvaltningen av konkursboet skall väl- jas av borgenärerna och att den som valts sedan skall förordnas av dom- stolen, som dock skall pröva om den valde fyller KL:s kompetenskrav. är inte en statlig uppgift utan en privat sådan. Man kan säga att borgenärerna är förvaltarens "uppdragsgivare". Som ut- redningen redan framhållit är borgenärerna konkursinstitutets viktigaste intressenter. Detta utgör ett skäl för att borgenärerna skall ta plats i bl.a. ett konkursförvaltarråd (se avsnitt 5.3.3.7). bör påpekas att sam- hällets och borgenärernas intressen sammanfaller i önskemålet att man utser den lämpligaste personen till förvaltare. Härvid är det viktigt att den som utses är opartisk (jfr 7 kap. 1 § tredje stycket KL). Borgenärernas önskemål om inflytande tillgodoses med utredningens förslag i stor utsträckning genom deras medverkan i konkursförvaltarråden och i . Den ändring i KL som bör göras i syfte att framhålla konkursförvaltarens kostnadseffektivitet måste vidare sammanfalla med borgenärskollektivets önskemål. Den föreslagna lagändringen torde hindra en mekanisk tillämpning vid valet av förvaltare ur den krets konkursför- valtarrådet rekommenderat. Detta främjar borgenärernas intressen. Det nu anförda talar mot att införa en ordning där borgenärerna tilläggs ett for- mellt inflytande på förvaltarvalet i den enskilda konkursen. Att återgå till det system som gällde års reform finner utredningen således inte vara lämpligt i fråga om utseende av förvaltare (jfr avsnitt 5.2.1 om borge- närernas inflytande över konkursförvaltningen). Man kan naturligtvis ändå fråga sig om det inte bör finnas utrymme för att tingsrätten beaktar förslag till konkursförvaltare från någon eller några borgenärer. En annan inställning kan synas onödigt restriktiv. Har en bor- genär föreslagit någon som enligt tingsrättens mening är lämplig och som dessutom är rekommenderad av konkursförvaltarrådet, saknas skäl att inte utse denna person till förvaltare. Det är viktigt att kunskaper om lämpliga förvaltare som finns inom borgenärskretsen tas till vara. Underlaget för tingsrättens bedömning kan t.o.m. öka med ett väl motiverat förslag. Det förefaller däremot inte nödvändigt att formalisera ett sådant förfarande, utan förslag på förvaltare kan framföras mera formlöst. Samma synsätt gör sig gällande i fråga om förslag från konkursgälde- nären. Saken ställer sig annorlunda om en person förordas som inte ingår i den av konkursförvaltarrådet rekommenderade förvaltarkretsen eller kanske t.o.m. förvägrats att bli upptagen i kretsen. I sådana fall kan domstolen när den ger tillsynsorganet tillfälle att yttra sig skaffa sig ytterligare underlag för sitt beslut. Skulle tillsynsorganet avstyrka ett förordnande, torde det knappast komma i fråga att utse den som borgenären eller gäldenären före- slagit. Det bör dock inte vara uteslutet att göra en förnyad bedömning i den angivna situationen. Sökanden kan t.ex. genom utökning av sin kon- torsorganisation eller på annat sätt ha förvärvat en bättre kompetens än som bedömningsorganet haft att ta ställning till. Det bör erinras om innehållet i 7 kap. 3 § andra stycket KL. Där finns bestämmelser om initiativrätt vid delat förvaltarskap, vem som då skall höras och i vad mån en förhandling skall hållas och vem som skall kallas till denna. När lagstiftaren avstått från att tillägga borgenärernas hörande någon betydelse i paragrafens första stycke, har motiven – kortfattat ut- tryckt – varit att det inte behövs och att borgenärerna när som helst kan begära byte av konkursförvaltare (se prop. 1986/87:90 s. 103). Åtminstone det senare skälet har alltjämt giltighet. I de verkligt besvärliga fallen, nämligen vid delat förvaltarskap och entledigande av förvaltare, är borge- närerna i KL garanterade ett visst inflytande. 5.4 Arvode och arvodeskontroll Utredningen har enligt de ursprungliga direktiven (Dir. 1997:74) att utreda bl.a. vad som skall gälla för arvodering av konkursförvaltare. Arbetet skall innefatta en kartläggning av bl.a. principerna för hur förvaltarna debiterar, vilket inflytande TSM har och hur tingsrätten handlägger frågor om arvo- de. Mot bakgrund av kartläggningen skall utredningen överväga dels frå- gan om vilka normer som skall vara bestämmande för arvodet och vilka uppgifter förvaltaren skall lämna i samband med arvodesräkningen, dels vilken roll tingsrätten och tillsynsorganet skall spela när arvodet skall be- stämmas. I avsnitt 5.4.2.1 ges inledningsvis en kort bakgrund när det gäller arvo- dering av konkursförvaltare. I avsnitt 5.4.2.2 berörs reformbehovet (för en närmare redovisning se avsnitten 2.5 och 4.3.5.1). I avsnitt 5.4.2.3 redovi- sas utredningens överväganden och förslag när det gäller normer för fast- ställande av arvode i utdelningskonkurser och vilka krav som bör kunna ställas på förvaltarens arvodesräkning. I de fall konkursboets tillgångar inte räcker till att betala konkurskost- naderna, dvs. bl.a. förvaltarens arvode, svarar i sista hand staten för dessa. I dessa konkurser, som avslutas genom ett beslut om avskrivning (10 kap. 1 § KL), bestäms förvaltarens arvode enligt en särskild konkursförvaltar- taxa (DVFS 1999:16). Frågan om taxans utformning och tillämpning be- handlas i avsnitt 5.4.3. När det gäller frågan om vem som skall ha beslutsfunktionen vid fast- ställande av arvode kommer den inriktning som utredningen föreslagit när det gäller en ny offentlig tillsyn att spela en betydande roll. Vissa allmän- na utgångspunkter för den nya tillsynsfunktionen har redovisats i avsnitt 5.2. Även om tillsynen enligt utredningens förslag skall vara generell på så sätt att ingen konkurs lämnas helt utanför kontroll, kommer kontrollen av konkursförvaltarens olika åtgärder för att avveckla boet att kännetecknas av en betydande flexibilitet. Denna kommer att medföra att tillsynsorganet inte i alla konkurser har närmare kännedom om det arbete som förvaltaren har lagt ned, vilket i sin tur påverkar den roll som tillsynsorganet bör ha i fråga om fastställande av arvodet. I avsnitt 5.4.4 redovisas utredningens överväganden i dessa frågor. Det är viktigt att framhålla, att utredningens överväganden rörande arvodering av konkursförvaltaren utgår från det förslag i fråga om förval- tarens roll vid konkurs som läggs fram i avsnitt 5.6. Där föreslås viss om- fördelning av beslutsfunktionerna som inverkar på förvaltarens arbete. Sålunda förordas att ordningen med obligatorisk edgång avskaffas och ersätts med ett system med bouppteckningssammanträde inför förvaltaren och fakultativ edgång inför rätten. Vidare flyttas beslut om anordnande av bevakning från domstolen till förvaltaren. Även vissa andra förslag har betydelse för förvaltarens roll, t.ex. slopandet av kravet på medgivande från tillsynsmyndigheten för överlämnande av egendom till bäst berättigad borgenär i samband med avskrivning av konkursen. Det kan tilläggas att vissa speciella kostnadsfrågor rörande konkursför- valtararvode kommer att behandlas i avsnitt 5.10. Nuvarande regler om konkursförvaltares arvode har i viktiga delar fått sitt innehåll konkurslagstiftning. Principen att arvodet inte får sättas till högre belopp än som med avseende på det arbete uppdraget krävt, den omsorg och skicklighet varmed det utförts, samt boets omfatt- ning kan anses utgöra skälig ersättning för uppdraget (se numera 14 kap. 4 § andra stycket KL) har sålunda lång hävd (jfr härtill och till det följan- de Welamson, Konkursrätt, 1961, s. 619 f.). Detsamma gäller regeln att arvodet skall bestämmas till ett visst belopp i ett för allt, såvida inte ett särskilt arvode behöver beräknas för viss egendom (se numera 14 kap. 5 § första stycket KL). Denna regel bygger på antagandet att ett fastställande av ett särskilt belopp för varje åtgärd sannolikt skulle leda till en stegring av det totala arvodet. Fram till tillkomsten av den nya KL fanns en föreskrift om att arvode inte fick räknas efter tid (se 82 § tredje stycket ÄKL). I samband med reform erinrade chefen för om att före- skriften inte uteslöt att den tid som konkursförvaltaren lagt ned på kon- kursen beaktades som en viktig faktor vid arvodesprövningen (se prop.1978/79:105 s. 208). Vid reform slopades dock förbudet att beräkna förvaltararvodet i förhållande till nedlagd tid (se prop.1986/87:90 s.156 f.). Departementschefen antog att detta förbud troligen bidragit till att rätten och TSM inte fått tillräckligt underlag för sin bedömning av ar- vodets skälighet. Förbudet hade medfört att förvaltarna i sina arvodesräk- ningar inte angav den tid som uppdraget krävt. Varken rätten eller TSM fick därför möjlighet att bedöma om den faktiska tidsåtgången eller den tillämpade timdebiteringen var rimlig. Om förbudet att räkna arvode efter tid slopades, torde förutsättningarna för en meningsfull prövning förbättras avsevärt. Departementschefen ansåg även att slopandet av förbudet inte ingav farhågor för att den kunnige och specialiserade förvaltaren inte skulle premieras tillräckligt. Han förutsatte att förvaltarna i fortsättningen skulle i sina arvodesräkningar ange den tid som åtgått för uppdragets ut- förande. De nu redovisade bestämmelserna om arvodesbestämningen gäller i princip för alla konkurser och inte enbart för arvodet i utdelningskonkurs- er. I samband med reform infördes emellertid den nyheten att konkursförvaltararvodet i mindre konkurser skulle bestämmas enligt en särskild taxa (se 187 § ÄKL och nämnda prop. s. 232 f.). Motivet för detta var önskemålet att hålla konkurskostnaderna nere. Utrymmet för arvodestaxan behölls i huvudsak oförändrat vid reform. Slopan- det av systemet med s.k. mindre konkurser förde väsentligen med sig for- mella ändringar i fråga om det taxesatta området (se vidare om bakgrun- den till konkursförvaltartaxan avsnitt 5.4.3.1). Om konkursen avslutas med avskrivning enligt 10 kap. 1 § KL skall arvodet till förvaltaren bestämmas i enlighet med konkursförvaltartaxan (14 kap. 4 § tredje stycket KL). Detta innebär således ett avsteg från huvudregeln i 14 kap. 4 § andra stycket KL. Taxan får emellertid under vissa förutsättningar överskridas, vilket innebär att arvodet skall bestämmas enligt huvudregeln. Vad som i detta och följande avsnitt sägs om arvodesbestämningen i utdelningskon- kurser gäller alltså även för arvodesbestämningen i konkurser där konkurs- Detsamma gäller arvodesbestämningen i kon- kurser som avslutas på annat sätt än genom utdelning eller avskrivning enligt 10 kap. 1 § KL, dvs. genom avskrivning på grund av att någon ford- ran inte görs gällande i konkursen (10 kap. 3 § KL), genom att konkursen läggs ned, genom att konkursen upphävs eller genom att ackord fastställs. Bakom den nuvarande regleringen beträffande arvodesberäkningen finns främst två tankar: det skall göras en helhetsbedömning av arbetets kvanti- tet och kvalitet och konkursförvaltararvodet skall i princip fastställas till ett visst belopp i ett för allt (14 kap. 4 och 5 §§ KL). Regleringen har lång hävd, och den kritik som framförts mot gällande ordning avser inte heller dessa föreskrifter. Den riktar i stället främst in sig på att förvaltarnas arvo- desframställningar ofta saknar uppgift om den tid som gått åt för att full- göra uppdraget. RSV har i upprepade skrivelser till (se avsnitt 4.3.5.1) framfört önskemål om att regleringen i KL skall ändras så att förvaltaren åläggs att i sin arvodesframställan ange den tid han lagt ned på uppdraget. Vidare har hävdats att arvodesframställningarna också i övrigt är brist- fälliga. Framställningarna bör enligt RSV (se avsnitt 4.3.5.1) innehålla uppgift om vilken personal i konkursförvaltarens organisation som utfört arbetet. Det bör också i 14 kap. 6 § KL införas en bestämmelse som ger regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer rätt att utforma närmare föreskrifter om hur en arvodesframställning skall vara utformad och vad den skall innehålla; uppgiften bör därvid delegeras till RSV. Rådande förhållanden medför enligt RSV att TSM:s granskning av arvodesanspråken kräver orimligt stora arbetsinsatser. En effektiv pris- konkurrens mellan förvaltarna försvåras också. Med en förbättring av standarden på arvodesframställningarna i förening med tidsredovisning skulle skapas förutsättningar för att göra kostnadsjämförelser mellan för- valtarna, något som bl.a. skulle kunna bidra till att det skapades priskon- kurrens mellan dessa. har avstyrkt de förslag som lämnats av RSV angående tidsredovisning och en standardisering av arvo- desframställningarna (se ang. föreningens remissvar avsnitt 4.3.5.1). Före- ningens uppfattning är att TSM:s yttranden i arvodesfrågor i alltför stor utsträckning kommit att inriktas på frågan om förvaltarens arvodesyrkande beträffande visst eller vissa moment varit skäligt eller avvikande från vad myndigheten ansett utgöra "normalarvode" för aktuellt arbete. Föreningen menar att tidsaspekten – relativt sett – kan ha större betydelse vid arvodes- bedömningen när det gäller vissa rutinbetonade arbetsmoment, såsom upp- rättande av bouppteckning, halvårsberättelse m.m., medan tiden i fråga om andra delar av förvaltningen är av underordnad betydelse framför resultat, svårigheter och skicklighet hos förvaltaren och det ansvar som förvaltaren påtagit sig. Föreningen anser vidare att en standardisering av arvodesräk- ningarnas utformning skulle försvåra förvaltarens möjlighet att på ett rim- ligt sätt motivera varför domstolen bör fastställa det yrkade arvodet. Kritiken från RSV:s sida får visst stöd i enkätsvaren från TSM (1997/enkät, bilaga 1). Drygt hälften av TSM – däribland myndig- heterna i och – kritiserar avsaknaden av tidsredovis- ning och debiteringsnormer i arvodesframställningarna. Å andra sidan har nästan alla TSM en mycket låg frekvens av erinringar mot arvodesansprå- ken. Flertalet TSM uppger också att de brukar få gehör för sina synpunkter på arvodesyrkandena hos domstolarna. Uppgifterna om erinringsfrekvens och domstolarnas inställning till TSM:s erinringar har bekräftats också av den arvodesenkät som utförts hos samtliga TSM (bilaga 9). Myndigheten i har dock vid utredningens besök där 1999 hän- visat till vissa svårigheter att hos tingsrätten få gehör för sina synpunkter när det gäller arvodenas storlek. Enkätsvaren från tingsrätterna (bilaga 2) bekräftar svaren från TSM när det gäller erinringsfrekvensen och domstolarnas inställning till TSM:s invändningar. 20 tingsrätter uppger att någon tidsredovisning inte före- kommer i arvodesframställningarna. Av övriga anger cirka 35 (bl.a. ) att tidsfaktorn beaktas på samma sätt som andra faktorer. Ett 15-tal anser att faktorn inte är nödvändig eller att de inte ef- terfrågar den särskilt. Ett drygt 20-tal menar att tidsredovisning är bra. De flesta tingsrätter är i stort sett nöjda med utformningen av arvodesfram- ställningarna och arbetsredogörelserna. Det 20-tal tingsrätter som inte är nöjda anger främst avsaknaden av tidsredovisning som en brist. Frågan om i vilken utsträckning konkursförvaltaren skall redovisa vilken tid som lagts ned på arbete i konkursen har också behandlats av () i NJA 1999 s. 665 (se närmare härom avsnitt 2.5.4.1). Förvaltaren hade redovisat tidsåtgång under endast en rubrik i arvodesräk- ningen, nämligen beträffande försäljning av boets egendom. Han hade emellertid också upplyst att han debiterat ett arvode om ca , varför den totala tidsåtgången kunde räknas ut. TSM ansåg att er- sättningen inte borde överstiga , vilket var den ersätt- ningsnivå som TSM tillstyrkte. Förvaltaren pekade på att det inte var enbart nedlagd tid som skulle vara avgörande för arvo- dets storlek och att det saknades en fastslagen timtaxa för konkurser. Tingsrätten ansåg inte att det fanns skäl att – vare sig med hänsyn till kon- kursens omfattning, kvaliteten på det utförda arbetet eller någon annan omständighet – frångå den ersättningsnivå som TSM hade som utgångs- punkt. Hovrätten fastställde tingsrättens beslut. HD uttalade att den tid som förvaltaren lagt ned är en omständighet som skall tillmätas betydelse vid bestämmande av arvodet men att även bl.a. arbetets kvalitet, dvs. hur omsorgsfullt och skickligt det har utförts skall beaktas. Härvid kan de resultat som förvaltaren uppnått ha betydelse. HD menade vidare att förvaltaren vid sin arvodesframställan bör ange i vart fall den ungefärliga tid som lags ned på uppdraget. Det finns däremot som regel inte anledning att kräva uppgifter om hur mycket tid förvaltaren har redovisat som avser arbete av andra på förvaltarens kontor, vilka har medverkat i förvaltningen. Efter att ha pekat på att det med ledning av förvaltarens uppgifter gick att räkna ut tidsåtgången i fallet och på att en- dast personer som uppfyller mycket högt ställda krav på kunskap och er- farenhet får förordnas till förvaltare fann HD att det begärda arvodet var skäligt. 5.4.2.3Tidsredovisning i arvodesframställan, m.m. Utredningens förslag: Bestämmelsen i 14 kap. 6 § KL bör förtydligas genom att det där slås fast att förvaltaren skall – när det behövs för att bedöma skäligheten av det begärda arvodet – ange den tid som gått åt för att fullgöra uppdraget, fördelad på de olika förvaltningsåtgärderna. En utgångspunkt när det gäller arvodesberäkningen är att konkursförvalt- ningen inte är en statlig uppgift utan en privat sådan. Förvaltaren handlar inte på det allmännas vägnar utan skall fullgöra sina åligganden med samtliga borgenärers (inkl. skatteborgenärens) bästa för ögonen (jfr 7 kap. 8 § KL). En annan sak är att förvaltaren numera har att beakta vissa sam- hälleliga intressen. Han kan t.ex. vid försäljning av en av gäldenären be- driven rörelse ta hänsyn till intresset av att sysselsättningen på en viss ort upprätthålls. Det förhållandet att det är en statlig myndighet som förordnar förvalt- aren och därvid prövar dennes kvalifikationer medför inte att konkursför- valtningen är en verksamhet för vars fullgörande staten svarar (jfr 3 kap. 2 § skadeståndslagen 1972:207 och prop.1972:5 s. 506 f; se även SOU 1983:24 s. 393). Det ligger därför närmare till hands att jämföra förvalta- rens ställning när det gäller rätten till ersättning med en boutredningsmans i ett dödsbo (jfr 19 kap. 19 § andra stycket ) än den som inne- has av ett av domstol utsett rättshjälpsbiträde i en rättslig angelägenhet eller en offentlig försvarare. I de senare fallen rör det sig om ett offentligt uppdrag där kostnaderna primärt drabbar staten och där det från det all- männas sida finns ett starkt önskemål om att hålla kostnadsutvecklingen inom bestämda gränser. I linje härmed ligger att rättshjälpssystemet redan från början baserats på ett system med taxor för beräkningen av arvode till biträde och offentlig försvarare (inkl. tillämpning av en s.k. timkostnads- norm). Utanför det taxesatta området har timkostnadsnormen inte någon direkt betydelse (se Fitger, I, s.18:37 f.). Vad som har sagts nu hindrar inte att det är av stor vikt för staten att arvodesbestämningen i konkurs sker så noggrant som möjligt (jfr prop.1986/87:90 s. 158). Den största kostnadsposten är i allmänhet kon- kursförvaltarens arvode. Genomsnittsarvodet i utdelningskonkurser har ökat avsevärt (se avsnitt 2.5.4.3). Ytterst är det staten som svarar för att förvaltaren erhåller skälig ersättning för uppdraget (jfr 14 kap. 2 § KL). Även borgenärerna i gemen har emellertid ett intresse av att bestämningen av arvodet till förvaltaren sker på ett sätt som garanterar en tillfredsställande kostnadskontroll. Eftersom konkurskostnaderna skall utgå ur konkursboet framför andra skulder som boet har ådragit sig, går en hög arvodesdebitering i första hand ut över borgenärernas möjlighet till utdelning. Först i den mån konkurskostnaderna inte kan tas ut ur boet, sva- rar staten för kostnaderna. I de fall en konkurs avskrivs enligt 10 kap. 1 § KL svarar visserligen en enskild borgenär som konkurssökande för kost- naderna upp till en tiondel av basbeloppet. I praktiken får dock staten ock- så i dessa fall alltid svara för viss del av kostnaderna; den för sådana fall gällande taxan i fråga om ersättning för arbete till förvaltaren uppgår f.n. till (se vidare om taxan i avsnitt 5.4.3).