sou · GOB399d4 · 2001-01-01 00:00:00 — Genom hovrättens dom avräknades bl.a. för frihetsberövande från det fängelse- straff som B ådömdes genom den domen. På en domare måste det av rättssäkerhetsskäl ställas särskilt höga krav på noggrannhet och omsorg. Detta krav gjorde sig gällande i synnerhet vid prövning av frågor om frihetsberövande. I förevarande fall hade det förekommit en felaktig tillämpning av häktningsreglerna, vilket ledde till att den tilltalade – i stället för att genast friges – utan laga grund var frihetsberövad som häktad och vistades i häkte . Vid bedömningen av felets konsekvenser skulle emellertid också beaktas att den sammanlagda tiden för frihets- berövande av den tilltalade, med anledning av bl.a. de aktuella brotten, till följd av reglerna om avräkning av häktestid inte hade påverkats av felet. Det var uppenbart att felet hade berott på ett rent förbiseende från A:s sida. Med hänsyn till vad som hade anförts om kravet på domare och på felets karaktär ansåg att A genom sitt förfarande av oaktsamhet åsidosatt sina skyldigheter i anställningen som domare. Av A:s egna uppgifter framgick emellertid att hon vid tillfället hade en hög arbetsbelastning och inte var i god vigör (hon var gravid ). Med hänsyn härtill – och till att felet inte hade lett till att B blev frihetsberövad än annars till följd av de aktuella brotten – var det enligt mening inte motiverat att meddela A disciplinpåföljd. D:11 Felaktig lagtillämpning m.m. i mål om psykiatrisk tvångsvård JO anmälde A, som var rådman vid en länsrätt, till (jfr JO 1999/2000 s. 193) angående handläggningen av ett mål enligt lagen (1991:1228) om psykiatrisk tvångsvård (LPT). beslöt (, dnr Ä 12/1998) att ålägga A löneavdrag . Av utredningen framgick bl.a. följande. Den aktuella länsrätten beslutade att bifalla en ansökan från veder- börande chefsöverläkare om fortsatt vård enligt LPT för patienten . Enligt länsrättens dom fick vården pågå räknat från domens datum. I en ansökan, som kom in till länsrätten , ansökte chefsöverläkaren enligt 9 § LPT om medgivande till fortsatt tvångsvård. Länsrätten höll muntlig förhandling och meddelade dom . Ordförande i målet var A. Genom domen biföll länsrätten ansökan och förordnade att tvångsvården skulle fortsätta, dock längst t.o.m. . Sedan B hade överklagat domen beslutade vederbörande kammarrätt att undanröja länsrättens dom. Som skäl uttalade kammarrätten bl.a. följande. Chefsöverläkarens ifrågavarande ansökan om förlängning av tvångsvården hade inkommit till länsrätten efter utgången av den längsta tid som enligt föregående dom gällde för tvångsvård. Tvångs- vården hade därför enligt 28 § LPT upphört. Länsrätten saknade vid sådant förhållande laglig möjlighet att lämna medgivande till förlängning av tvångsvården och borde därför ha avslagit den aktuella ansökan. anförde i sitt beslut följande. Psykiatrisk tvångsvård innefattade ett frihetsberövande. Under vården fick även andra tvångsåtgärder – bl.a. tvångsmedicinering – vidtas mot patienten. Psykiatrisk tvångsvård utgjorde därför en särskilt allvarlig form av tvångsingripande mot den enskilde. Avsikten med prövning i allmän förvaltningsdomstol – av bl.a. frågor om fortsatt tvångsvård skulle få ske – var att motverka riskerna för obefogade ingripanden och bidra till inriktningen i LPT mot begränsad tvångs- vård. Det var tydligt att det måste ställas särskilda krav på noggrannhet vid domstolens handläggning av sådana frågor. Utredningen i ärendet gav enligt mening inte fullständig information om i vilken utsträckning tvångsvård hade förekommit vid den ifrågavarande sjukvårdsinrättningen fr.o.m. , då patienten togs in för vård på grund av ett vårdintyg, och till , då kammarrätten undanröjde länsrättens dom . För perioden mellan och , då länsrätten lämnade med- givande till fortsatt tvångsvård, framgick det således inte alls av utredningen om patienten hade getts tvångsvård kontinuerligt eller om denne varit utskriven eller vissa perioder. Det framgick därför inte heller vilka beslut av chefsöverläkare eller domstol som enligt LPT skulle ha fattats under nämnda period. Beträffande perioden – fick utredningen anses ge vid handen att patienten hade tvångsvårdats kontinuerligt efter domen . Det följde emellertid av 28 § LPT att den domen inte gav lagligt stöd för tvångsvård för tiden efter . Vidare framgick det inte tydligt av utredningen hur länge patienten var intagen för tvångsvård efter domen som undanröjdes av kammarrätten . påpekade här att det enligt 2 § förordningen (1991:1472) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård skulle framgå av patientjournalen i vilken utsträckning patienten hade varit intagen för psykiatrisk vård (eller rättspsykiatrisk vård). ansåg att A inför domen , för att tillräckligt allsidigt kunna bedöma frågan huruvida det var påkallat med fortsatt tvångsvård, borde ha gjort klart för sig hur det förhöll sig med beslut om tvångsvård av patienten . A hade i ärendet hos JO uppgett bl.a. att hon – felaktigt – uppfattade att patienten togs in för tvångsvård. Denna bedömning borde enligt mening ha lett A även till slutsatsen att tvångsvården med stöd av domen – som enligt domen fick pågå längst till – hade upphört före till följd av ett beslut av chefs- överläkaren. A hade inte uppgett att hon reflekterat över att och när detta hade skett. Vidare hade A i ärendet hos JO uppgett att hon drog den felaktiga slutsatsen att en kortare förlängning av vården hade bestämts, men att domen av någon anledning inte hade bifogats akten. Om patienten hade tagits in för tvångsvård – som A uppfattade – skulle hon enligt mening ha dragit slutsatsen att domstolen i det ärendet hade beslutat, med tillämpning av 8 § LPT, att patienten fick tvångsvårdas räknat för beslutet om intagning, dvs. Vad A hade uppgett tydde på att hon inte haft detta förhållande klart för sig vid den prövning som föregick domen . Även om hon miss- uppfattade att tvångsvården av patienten hade påbörjats , borde hon ha rett ut de rättsliga förutsättningar som följde av den utgångspunkten. Till det sagda kom de felaktigheter i övrigt som enligt JO hade förekommit vid beredningen av målet i länsrätten och som kunde hänföras till A (redovisas inte närmare här). Beträffande uppgiften av A att hon hade sett i patientjournalen en anteckning att vården vid länsrättsförhandlingen förlängts till vidare kunde det tillfogas att ett beslut av denna innebörd i så fall skulle ha fattats utan lagligt stöd. LPT gav nämligen inte utrymme för en domstol att lämna medgivande till fortsatt tvångsvård utan tidsbegränsning. Detta borde ha manat A till särskilt noggrann kontroll av den aktuella uppgiften. Domen innebar att patienten blev fortsatt olagligt frihetsberövad genom psykiatrisk tvångsvård. Sammantaget rörde det sig om åtskilliga månader av sådant frihetsberövande, även om den exakta tiden inte framgick av utredningen och A inte kunde lastas för det frihetsberövande som ägde rum innan ansökan om medgivande till fortsatt tvångsvård kom in till länsrätten . Genom den tvångsvård som kom till stånd utan lagligt stöd utsattes patienten – enligt mening – för en oacceptabel risk för allvarlig kränkning, även om det kunde antas att denne ändå skulle ha fått genomgå psykiatrisk tvångsvård med lagligt stöd om prövning skett i föreskriven ordning. Domen medförde att den rättsliga kontroll som var avsedd vid psykiatrisk tvångsvård – genom bl.a. kontinuerlig domstolsprövning efter begränsade vårdtider – sattes ur spel. A:s förfarande skulle bedömas mot bakgrund av det anförda. Någon ytterligare utredning rörande vad som hade förevarit fanns inte anledning att företa. Enligt mening hade A av oaktsamhet åsidosatt vad som krävdes av henne vid myndighets- utövningen i målet vid länsrätten. Frågan var då huruvida gärningen, trots vad som hade sagts om risk för kränkning och om bristande rättslig kontroll, kunde anses vara ringa med hänsyn till de skäl som A SOU 2000:99 Bilaga 6 269 hade anfört angående pressade arbetsförhållanden och personliga påfrestningar. JO:s anmälan fick förstås så att JO inte hade funnit anledning att gå vidare i saken i straffrättslig ordning. Den utredning som ansvars- nämnden hade tillgång till var densamma som JO haft för sitt ställningstagande. Nämnden, som företrädare för arbetsgivaren, ansåg sig inte ha anledning att göra en annan bedömning än JO i denna del. fann att A genom sitt förfarande av oaktsamhet hade åsidosatt sina skyldigheter i anställningen som rådman. Felet var enligt nämndens mening inte ringa. A:s förfarande var att bedöma som tjänsteförseelse som skulle föranleda disciplinpåföljd. Enligt nämndens mening var det därvid, med hänsyn främst till felets art, inte tillräckligt med varning utan A borde åläggas löneavdrag. D:12 Underlåtenhet att avräkna tid för tidigare frihetsberövande En hovrätt gjorde en anmälan till , som då var tingsfiskal och som när nämnden avgjorde ärendet var t.f. hovrätts- assessor vid hovrätten. beslöt att avskriva ärendet (, dnr Ä 8/1998). I sitt avskrivningsbeslut anförde bl.a. följande. I 33 kap. 5 § BrB fanns regler om att avräkning skulle ske, i samband med bl.a. att en skyddstillsyn undanröjdes och påföljden i stället bestämdes till fängelse, av tid för tidigare frihetsberövande. Av utredningen i ärendet framgick bl.a. följande. Vederbörande tingsrätt – med A som ordförande – undanröjde i ett slutligt beslut en tidigare ådömd skyddstillsyn för B och bestämde påföljden till fängelse. Tingsrätten förordnade därvid inte, som hade bort ske med tillämpning av nyssnämnda reglering, att det ådömda fängelsestraffet skulle anses verkställt i anstalt till på grund av tidigare frihetsberövande av B. Felet rättades emellertid till, på initiativ av A, genom att hovrätten – på ansökan av åklagaren till förmån för B – genom ett senare beslut beviljade resning i det aktuella målet och förordnade att det av tingsrätten bestämda fängelsestraffet skulle vid tiden för tingsrättens beslut till av anses verkställt i anstalt. B hade, på grund av att hovrättens resningsbeslut meddelades innan denne – med beaktande av rätt avräkning av tid för frihets- berövande – skulle ha frigetts villkorligt från fängelsestraffet, inte till följd av tingsrättens fel avtjänat fängelsestraffet i anstalt än som bort ske. På en domare måste det av rättssäkerhetsskäl ställas särskilt höga krav på noggrannhet och omsorg. Detta krav gjorde sig gällande i synnerhet vid prövning av frågor om frihetsberövande. A, som alltså inte var ordinarie domare, hade hos gjort gällande att felet av tingsrätten i avräkningsfrågan berott på ett förbiseende från hans sida genom att tingsrätten vid överläggningen fattade beslut om avräkning men att anteckning om detta förordnande inte gjorts i det av tingsrätten meddelade slutliga beslutet i målet. Det saknades enligt mening anledning att utgå från något annat än att felet vid tingsrätten hade uppstått som A angett. A hade i egenskap av tingsrättens ordförande haft ansvar för utform- ningen av det av tingsrätten meddelade beslutet. Med hänsyn till vad som hade anförts om kravet på domare vid prövning av frågor om frihetsberövande ansåg nämnden att A, genom att inte se till att anteckning om tiden för avräkning av tidigare frihetsberövande skedde i beslutet, av oaktsamhet åsidosatt sina skyldigheter i anställningen som domare. A hade emellertid när han uppmärksammades på felet tagit initiativ till den rättelse som senare skedde. Med hänsyn härtill – och till att felet inte hade lett till att B avtjänat fängelsestraff i anstalt än som bort ske – var det enligt nämndens mening inte motiverat att meddela A disciplinpåföljd. 1Statistik beträffande den svenska domarkåren Assessorer (1) Fiskaler och aspiranter (2) (1)I gruppen Assessorer ingår även revisionssekreterare (allmänna domstolar) och regeringssekreterare (allmänna förvaltningsdomstolar). (2)I gruppen Fiskaler ingår även överrättsnotarier. ALLLMÄNNA DOMSTOLAR SAMT HYRESNÄMNDER Assessorer (1) Fiskaler och aspiranter (2) (1) I gruppen ingår även revisionssekreterare (2) I gruppen ingår även överrättsnotarier Assessorer (1) Fiskaler och aspiranter (2) (1)I gruppen ingår även regeringsrättssekreterare. (2)I gruppen fiskaler ingår även överrättsnotarier. ALLMÄNNA DOMSTOLAR SAMT HYRESNÄMNDER Fördelning av kvinnor och män ALLMÄNNA FÖRVALTNINGSDOMSTOLAR Fördelning av kvinnor och män uppdelade i åldersintervall Andelen kvinnliga högre domare i övriga Andelen kvinnor i den danska domarkåren uppgick (senare siffror f.n. finns inte att tillgå) till . Bland de s.k. retsassessorerna var motsvarande siffra . Andelen kvinnliga anställda jurister i domstolarna uppgick därför till . Per var av byrettsdomarna, av lands- domarna och av domarna i Højesteret kvinnor. Med hänsyn till den stora andelen kvinnliga icke ordinarie domare förväntas emellertid dessa procenttal att ändra sig väsentligt . En ny inventering av andelen kvinnor i domarkåren kommer att ske /2001. Højesteret består av 18 domare av vilka tre stycken, dvs. , är kvinnor. Av de fem byretspresidenterna är en kvinna, vidare finns det en kvinnlig vicepresident vid Sø- og Handelsretten. Vid de domstolar som leds av administrerande domare är tre av de 23 administrerande domarna kvinnor. Vid de underrätter som enbart består av en domare, som alltså även är domstolschef, är 17 av de 62 domarna kvinnor. Av 90 chefstjänster vid byretterna, undantaget Sø- og Handelsretten, har 21 tillsatts med kvinnliga domare, dvs. andelen kvinnliga chefsdomare i underrätt är . består av 21 domare (presidenten inräknad). Av dessa är sju stycken kvinnor. Högsta domstolens president är en man. Samtliga sex hovrättspresidenter är män. var sex av 68 tingsrättslagmän kvinnor (uppgiften om tingsrättslagmännen kommer från HD och synes vara hämtad ur propositionen om domar- utnämningar, något svar från har ännu inte inkommit. består av 21 domare (presidenten in- räknad). Av dessa är sex stycken kvinnor. Presidenten är en man. En av överdomarna i de åtta regionala förvaltningsdomstolarna är kvinna. Andelen kvinnor i den isländska domarkåren uppgår till . Av de 38 underrättsdomarna är således nio kvinnor. Höjesteret består av nio domare varav en kvinna. Av de åtta underrätterna leds en av en kvinnlig retspresident. Höjesterets kvinnliga ledamot är domstolens vicepresident. Andelen kvinnor i den norska domarkåren uppgår till . När det gäller s.k. dommerfullmektiger är motsvarande siffra . Man förväntar sig att andelen kvinnliga domare kommer att stiga eftersom det f.n. utexamineras fler kvinnliga än man- liga jurister. Høyesterett består av 20 domare av vilka fem stycken, dvs. 25 pro- cent, är kvinnor. Av de sammanlagt 93 domstolscheferna i herreds- och byretterna är 15 kvinnor, dvs. Ingen av domstolscheferna (förste ) i de sex lagmansretterna är kvinna. Av 13 lagmenn i lagmans- retterna är en kvinna. Denna är avdelningsordförande i lag- mansrett i . Antal sökande till anställningar som ordinarie domare Antal utlysta anställningar samt antal sökande till lagmansanställningar 1999 Antal utlysta anställningar samt antal sökande till chefsrådsmans- Antal utlysta anställningar samt antal sökande till hovrättsråd 1999 Antal utlysta anställningar samt antal sökande till hovrättsråd 1999 Antal utlysta anställningar samt antal sökande Antal utlysta anställningar samt antal sökande till kammarrättsråd 1999 har även utlysts 2 anställningar som fastighetsråd, båda i . De hade sammanlagt 16 sökande. En anställning som miljöråd har utlysts i . Denna hade 67 sökande. Jämförelse mellan domarutnämningar efter kallelse respektive ansökan Jämförelse mellan utnämningar efter kallelse- respektive ansökningsförfaranden -- Andel administration1 av de totala personalresurserna i domstolarna TINGSRÄTTER OCH LÄNSRÄTTER Procentuell andel administration av de totala personalresurserna 1999 Procentuell andel administration av de totala Procentuell andel administration av de totala personalresurserna 1999 1 Med andel administration menas i detta fall den procentuella andel av årsarbetskrafterna som ägnas åt administration. Informationen baseras på den tidredovisning som varje domstol själv fyller i och lämnar till DV varje kvartal. De kategorier som finns är, förutom administration, olika typer av målarbete, utbildning, remissarbete samt internt och externt utvecklingsarbete. För tings- rätter finns även bouppteckningsärenden, allmänna domstolsärenden och in- skrivningsärenden. Eftersom alla domstolar inte har samma metod när de fyller i tidredovisningen är det inte säkert att siffrorna är direkt jämförbara. Undersökningar av allmänhetens förtroende för domstolarna har ett antal undersökningar gjorts angående allmänhetens förtroende för domstolarna. Nedan följer en redogörelse för några un- dersökningar som gjorts . gjordes en s.k. OMNIBUS-undersökning av () på uppdrag av bl.a. . I denna un- dersökning svarade av de svarande att man hade stort eller ganska stort förtroende för domstolarna. Några större skillnader vad gäller män och kvinnor fanns inte, däremot hade man en mer negativ inställning på landsbygden än i storstäderna och åldersgrupperna var mer negativa än övriga åldersgrupper. av de svarande grundade sin uppfattning om domstolarna på massmedia- uppgifter. Kvinnor var mer massmediainriktade än män och denna på- verkan var starkast i . På frågan om domstolarna dömer alla lika oavsett utbildning, yrke o.s.v. var fler negativa än posi- tiva och männen var mer kritiska än kvinnorna. Även i denna fråga var åldersgrupperna mer negativa än andra ålders- grupper. Av de svarande hade aldrig varit i kontakt med en dom- stol och av de som hade varit i kontakt med domstolarna hade den övervägande delen kommit i kontakt med allmän domstol (23,). De flesta av dessa var nöjda med bemötandet hos domstolen (). gjordes en SKOP-undersökning om för- troendet för domstolarna och senare gjordes på uppdrag av Nyhetsbyrån en som behandlade frågor om tilltron till domstolsväsendet och brottslighet. I SKOP-undersökningen framkom att av befolkningen hade litet förtroende för rättsväsen- det. hade mycket litet förtroende för rättsväsendet. sade sig ha mycket stort och ganska stort förtroende för rätts- väsendet. Det fanns inte några större skillnader mellan mäns och kvinnors uppfattningar, dock hade män i något högre grad varken stort eller litet förtroende. De med lägre utbildning var mer negativa än de som hade en längre utbildning och befolkningen på mindre orter var mer negativ än befolkningen på större orter. visade att av befolkningen hade ett mycket stort eller stort förtroende för domstolarna. Inte heller här fanns några större skillnader mellan män och kvinnor. Liksom undersökning och i SKOP-undersökningen kunde noteras att tilltron till domstolarna var större i storstäderna än på landsbygden. har (Samhälle, Opinion och Massmedia) fortlöpande genom årliga undersökningar studerat ut- vecklingen av det svenska samhällsförtroendet, dvs. allmänhetens för- troende för olika samhällsinstitutioner. drivs gemen- samt av masskommunikation, Stats- vetenskapliga institutionen samt Förvaltningshögskolan vid . års mätning omfattas domstolarna av mät- ningarna. I undersökningarna får de svarande ange sitt förtroende för ett antal olika samhällsinstitutioner. 1994 svarade att de hade stort förtroende för domstolarna. undersökning upp- gav att de hade mycket stort eller ganska stort förtroende för domstolarna. Motsvarande siffra för var , för samt . Vid en jämförelse mellan de positiva omdömena (mycket stort och ganska stort) och de negativa omdömena (ganska litet och mycket litet) erhålls ett jämförelsetal (förtroendebalansmått) som används för att studera hur förtroendet ändras över tiden samt även jämföra förtroendet för olika institutioner. I denna utveckling har domstolarna följt den all- männa trenden med ett sjunkande förtroende från all- mänheten. sjönk förtroendebalansen för domstolarna från +37 till +18. skedde en allmän stärkning av förtroendet för flera samhällsinstitutioner, vilket förklaras bero på att detta år var valår och att flertalet samhällsinstitutioner sådana år ges förnyat förtroende. Förnyat förtroende ges inte endast de politiska par- tierna, riksdag och regering utan det sker även en överspridning till andra samhällsinstitutioner. Även domstolarna följde denna trend och förtroendebalansen steg detta år till +26. En jämförelse kan göras med polisen, vars förtroende föll från +63 till +27 för att därefter stiga till +38 år 1998. Förtroendet för sjukvården, som genomgående toppar listan, sjönk från +76 år 1994 till +48 år 1997 för att stiga till +60 år 1998. För sjönk förtroendet från +25 till –16 (med en bottennotering på –23) för att stiga till +8 år 1998. Regeringen uppvisar liknande utveckling, från +25 år 1994 till –29 1996 för att därefter stiga till +6 år 1998. I varje års SOM-mätning visar det sig att det finns starka och kon- sistenta band mellan bedömningarna av vissa institutioner. visar bedömningarna av riksdag och regering genomgående en mycket hög överensstämmelse. Efter en analys av sådana likheter i bedöm- ningar har fyra huvuddimensioner trätt fram, den politiska (regering, riksdag, de politiska partierna, kommunstyrelserna och de fackliga organisationerna), den sociala (sjukvården, polisen, , och universitet/högskolor), den samhällsbevarande (kungahuset, , storföretagen och bankerna) samt den mediala (radio/TV och dagspressen). Domstolarna har vissa år hänförts till den samhällsbeva- rande dimensionen och vissa år till den sociala dimensionen. Samma gäller för t.ex. försvarets respektive universitetens och högskolornas del. Som förklaring anges att dessa institutioner laddar i stort sett lika starkt i båda dimensionerna, dvs. de har såväl en social som en sam- hällsbevarande karaktär. Närmare om 1999 års SOM-undersökning När det gäller skillnader i förtroendebedömningarna för olika demo- grafiska grupper är förtroendet för domstolarna bland kvinnor högre än bland män. Den åldersgrupp som har lägst förtroende för domstolarna Utbildningsfaktorn ger ett stort utslag i för- troendet för domstolarna. Bland de högutbildade är förtroendebalansen +46 mot +11 bland lågutbildade. Utländska medborgare har något lägre förtroende för domstolarna än vad svenska medborgare har. Översättning av Rekommendation R(94)12 av ministerråd till medlems- staterna om domares oberoende, skicklighet och roll (Antagen av ministerrådet vid ministrarnas ställ- företrädares 518:e möte) , med hänvisning till artikel 15 b i stadga, som beaktar artikel 6 i konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad konven- tionen), som anger att var och en skall vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag, som beaktar grundprinciper om domstols- väsendets oberoende, som antogs av generalför- samling , som beaktar den grundläggande roll som tillkommer domare och andra personer som utövar dömande verksamhet i att skydda mänsk- liga rättigheter och grundläggande friheter, som önskar främja domarnas oberoende i syfte att stärka rättsstats- principen i demokratiska stater, som är medvetna om behovet att stärka domarnas ställning och be- fogenheter i syfte att åstadkomma ett effektivt och rättvist rättssys- tem, som är medvetna om det önskvärda i att säkerställa att domarnas ansvar utövas väl, ett ansvar som omfattar domarnas skyldigheter och befogenheter, som syftar till att värna alla personers intressen, rekommenderar medlemsstaternas regeringar att vidta eller förstärka alla åtgärder som erfordras för att främja enskilda domares roll och domstolsväsendet i sin helhet och stärka deras oberoende och effek- tivitet, särskilt genom att tillämpa följande principer: 1Denna rekommendation är tillämplig på alla personer som utövar dömande funktioner, däribland på personer som har befattning med statsrättsliga, straffrättsliga, civilrättsliga, näringsrättsliga eller för- valtningsrättsliga mål och ärenden.