sou · GOB399d4 · 2001-01-01 00:00:00 — Vidare var det utrett att A i två mål, i vilka – efter gemensam handläggning – en dom hade meddelats , hade dröjt till med att till hovrätten överlämna vadeinlagor – inkomna till tingsrätten – trots att målen rörde häk- tade. Slutligen var det utrett att A hade lämnat tingsrätten den 7 decem- ber 1988 och därefter utan sjukintyg uteblivit från sin tjänst t.o.m. . fann att hennes åtgärd att lämna tingsrätten, även om hon hade känt sig allmänt pressad, inte hade berott på sjukdom. I stället gav utredningen vid handen att anledningen till att hon lämnade sitt arbete var att hon till sessionen dagen efter inte fick den protokollförarhjälp som hon ville ha. utgjorde enligt mening inte ett godtagbart skäl för henne att lämna tingsrätten och sedan utan sjukintyg vara borta. ansåg att A genom de utredda felen hade åsidosatt vad som ålegat henne i anställningen. Hon hade emellertid gjort gällande att hon trots det inte skulle ådömas disciplinansvar och hävdat att hon varit utsatt för trakasserier som gjort det omöjligt för henne att på ett riktigt sätt fullgöra sina åligganden som domare. För tra- kasserierna var lagmannen vid tingsrätten och under henne en chefs- rådman ansvariga. Trakasserierna hade enligt A bestått i bl.a. att de biträden som arbetat för A trakasserats och utsatts för s.k. psykning, att hon hade förvägrats fast professionell protokollförare och att hon fått fler arbetskrävande mål än övriga domare på avdelningen. fann att utredningen gav stöd för A:s påstående om psykning av biträden som hade arbetat för henne. Men även om A också hade blivit missgynnad på det sätt som hon påstått kunde detta, enligt nämndens mening, med hänsyn till den omfattning i vilken hon åsidosatt vad som ålegat henne i anställningen inte medföra att hon kunde undgå disciplinansvar för de fel som hon begått. Visserligen hade det inte framkommit att någon tilltalad eller annan lidit rätts- förlust till följd av de begångna felen. Emellertid hade A gjort sig skyldig till upprepade förseelser, och hon hade utan godtagbart skäl varit borta från sin tjänst. Varning var därför en otillräcklig disciplin- påföljd. D:6 Dröjsmål med att bl.a. meddela domar A, som var rådman vid en tingsrätt, anmäldes av JK till ansvars- nämnden. JK påstod följande. A hade vid handläggningen av två tvistemål om mindre värden (s.k. FT-mål) under sju resp. underlåtit att – efter avslutande av sammanträde som avsågs i den då gällande lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden – meddela dom i målen. Förfarandet stod i strid med 17 kap. 9 § andra stycket RB (om tidsfristerna för att meddela dom i tvistemål). Vidare hade A visat försummelse vid handläggningen av ett ordinärt tvistemål – som anhängiggjordes vid tingsrätten – genom att inte, trots påpekande om det av JO , vidta några egentliga åtgärder för målets fortsatta handläggning efter JO:s påpekande fram till . A hade genom vad som förekommit uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosatt vad som ålegat honom i hans anställning som rådman. Felen kunde inte anses ringa. ålade A löneavdrag (, dnr Ä 2/1987). I sitt beslut anförde nämnden bl.a. följande. A hade allvarligt försummat att leda processen i det ordinära tvistemålet och därigenom föranlett att målet blivit liggande utan Även hans underlåtenhet att meddela dom i de båda FT-målen var synnerligen anmärkningsvärd och innebar ett flagrant åsidosättande av bestämmelserna i 17 kap. RB om tiden för med- delande av dom. Genom det inträffade hade A åsidosatt vad som ålegat honom i anställningen. Det måste antas att hans försummelse främst bottnade i en oförmåga hos honom att ta itu med arbetsuppgifter som av ett eller annat skäl hade blivit motbjudande för honom. Den oaktsamhet som han hade visat var emellertid allvarlig och han kunde inte undgå ansvar för tjänsteförseelse. Varning måste anses vara en otillräcklig disciplinpåföljd. D:7 Underlåtenhet att se till att beslut expedierades JO anmälde A, som var rådman vid en tingsrätt, till . Bakgrunden till anmälan var följande. B häktades av tingsrätten som på sannolika skäl misstänkt för grovt narkotikabrott. Huvudförhandling i målet, med A som ordförande, hölls mot B och ytterligare fyra tilltalade. Därefter beslöts dom beträffande de fyra medtilltalade samt fattades beslut om rättspsykiatrisk undersökning beträffande B. Domarna och beslutet meddelades . Vid en senare inspektion av JO av den rättspsykiatriska klinik vid vilken den rättspsykiatriska undersökningen av B hade utförts – varvid granskades bl.a. handläggningstider beträffande häktade som skulle genomgå rättspsykiatrisk undersökning – uppmärksammades att akten i målet angående B inte hade kommit kliniken tillhanda förrän den 2 de- cember 1987. Utlåtandet över den rättspsykiatriska undersökning som senare skedde kom in till tingsrätten , varefter dom beträffande B avkunnades . A anförde följande i ärendet hos JO. Målet rörde grovt narkotika- brott och omfattade fem tilltalade. Huvudförhandling hölls den 21 ok- tober 1987. B hade inställts till förhandlingen men återförts till häktets sjukavdelning då han tillbaka inte kommunicerade med omvärlden. skrev A under domen mot de fyra dömda, eftersom hon hade en inbokad semesterresa med början . Efter återkomsten från semestern gick hon över huvud taget tänkte på målet, eftersom ingen överklagade domen . När hon upptäckte att akten inte hade expedierats till rättspsykiatriska kliniken ringde hon dit samt ombesörjde expediering. På kliniken försäkrade man att någon extra tidsutdräkt inte skulle ske genom den sena expedieringen, vilken A beklagade och påtog sig ansvaret för trots att hon hade varit tillfälligt borta. JO (se JO 1990/91 s. 24) uttalade i beslutet i sitt tillsynsärende bl.a. följande. Det var för varje domare välkänt att den sexveckorstid inom vilken utlåtande över rättspsykiatrisk undersökning skulle ges in till rätten nästan aldrig kunde hållas (numera gäller beträffande häktade). De långa väntetiderna hade varit föremål för JO:s uppmärksamhet. JO hade vid sin granskning också särskilt framhållit att väntetiderna för de personer som i häkte skulle vänta på att undersökningen kunde verkställas uppfattades som mycket besvärande och inte sällan som ett direkt lidande. Det var självfallet av största vikt att väntetiden inte ytterligare förlängdes genom att rätten försummade att iaktta bestämmelsen att skyndsamt sända akten till vederbörande klinik eller station. Detta borde normalt ske senast dagen efter det att beslutet hade meddelats. – JO ville framhålla, vilket JO hade understrukit (se t.ex. JO 1973 s. 110), att ett för- ordnande för ett icke rättsbildat biträde att fullgöra expeditioner inte innebar att rotelinnehavaren var helt befriad från skyldigheten att tillse att erforderliga expeditioner skedde . Särskilt i sådana fall då en tilltalade var häktad måste det ankomma på den för målet ansvarige domaren att se till att för målet viktiga expeditioner verkligen full- gjordes. – Vid inspektionen hos den rättspsykiatriska kliniken framkom att den genomsnittliga väntetiden för de häktade hade varit tre eller de togs in på kliniken och att den genomsnittliga utredningstiden varit . I B:s fall dröjde det mellan beslutsdagen och den dag utredningen kom in till tingsrätten. Det kunde därför inte uteslutas att tingsrättens avsevärda dröjsmål med expedieringen hade medfört att B nödgats vänta på undersökningen i häktet under en betydligt än vad som i annat fall varit erforderligt. A hade inte i sitt yttrande till JO gjort gällande att hon skulle ha vidtagit någon särskild åtgärd för att säkerställa att akten skyndsamt expedierades till kliniken. Det hade givetvis ålegat henne att underrätta kansliet om beslutet att föranstalta om rättspsykiatrisk undersökning beträffande B; eftersom dom meddelades mot de övriga tilltalade i målet fanns det annars särskilt stor risk för att det i protokollet intagna beslutet beträffande B inte skulle uppmärksammas. Den omständigheten att A hade varit ledig ganska länge borde dessutom ha varit en särskild anledning för henne att genast efter återkomsten i tjänst skaffa sig en sådan överblick över målen på roteln att hon senast då hade upptäckt underlåtenheten att expediera akten. Enligt JO:s mening hade A i fråga om handläggningen av beslutet om rättspsykiatrisk undersökning av B av oaktsamhet åsidosatt vad som ålegat henne i sin anställning som domare på sådant sätt att ärendet borde överlämnas till ansvars- av fråga om disciplinansvar för henne. Vid vidhöll A vad hon hade anfört hos JO och tillade bl.a. följande. Hon hade i sitt yttrande till JO redogjort för bakgrunden till felet och tagit på sig ansvaret för detta. Hon såg inte någon anledning att ändra sin inställning. Emellertid syntes JO i sitt beslut utgå från att försummelsen medfört att B hade nödgats vänta på undersökningen än som annars varit erforderligt. Redan när beslutet om undersökningen expedierades var det klart att så inte var fallet. Detta försäkrade personal på rättspsykiatriska kliniken, dvs. hon utbad att undersökningen skulle läggas in i köordningen efter beslutets dag och inte efter inkomstdatum. I JO:s beslut hade fram- förts att hon inte vidtagit någon särskild åtgärd för att underrätta kansliet om beslutet. Detta uttalande vilade på bristande kännedom om hur tingsrättens kansli var anordnat. Tingsrätten hade alla kansli- funktioner utom registrering och utskrift förlagda till rotlarna. På alla rotlar tjänstgjorde en rotelsekreterare som skötte allt annat kansliarbete än nyssnämnda. Hennes rotelsekreterare satt i rummet intill hennes, och det fanns inte någonting i rotelns verksamhet som rotelsekreteraren inte kände till redan efter första paus i förhandlingar. Rotelsekreteraren var dessutom arbetsam, kunnig och klok arbetskraft och därför synnerligen betrodd. Hon hade vid det aktuella tillfället tjänstgjort som rotelsekreterare på rådmannens rotel och på inskrivningsavdelningen. Hon kunde givetvis ibland få så mycket att uträtta att något blev glömt. En brottmålsdom med fyra tilltalade och grova brott föranledde ett stort antal expeditioner och det var brådskan med alla dessa som förmodligen orsakade att protokolls- beslutet glömdes bort. Naturligtvis borde A ha tänkt på målet efter sin återkomst, men det låg närmast till hands att genast röja i högarna på skrivbordet samt ta itu med de mål som skulle förekomma på förhandling. När hon därefter gick igenom de gamla målen upp- täckte hon det oexpedierade beslutet. För detta påtog hon sig givetvis ansvaret, eftersom hon inte direkt företog någon annan åtgärd än att fråga sin sekreterare om allt hade gått bra under hennes frånvaro, vilket bejakades. Genom att arbetet på roteln försiggick i så nära samarbete hade det inte funnits anledning att utöva någon systematisk över- vakning eller kontroll av de uppgifter som rotelsekreteraren utförde på eget ansvar. Detta hade i stället ersatts av återkommande gemensamma genomgångar av målen med aktuella åtgärder och delgivningar samt av en från A:s sida uttalad beredskap att hjälpa till med alla eventuella problem. – A ifrågasatte det rimliga i att ålägga henne disciplinstraff för att hon inte efteråt hade kontrollerat att en expedition, som hon visste att den som skulle verkställa kände till och som hade bort sändas under hennes semester, blivit ivägskickad. Detta ledde ju till att ingen skulle kunna hålla någon förhandling under före en semester, eftersom expeditionerna då inte kunde övervakas. En sådan ordning skulle leda till en balanskatastrof på en så arbetstyngd tingsrätt som den aktuella. – A tillade att samtliga rotelsekreterare vid tings- rätten vid den aktuella tidpunkten hade förordnats att på eget ansvar bl.a. expediera beslut. Med anledning av A:s yttrande anförde JO följande till ansvars- nämnden. Av A:s yttrande fick anses framgå att beslutet om rätts- psykiatrisk undersökning hade kommit till rotelsekreterarens kännedom efter det att huvudförhandlingen avslutats. Som JO hade anfört i sitt beslut innebar ett förordnande av det aktuella slaget för en rotelsekreterare inte att rotelinnehavaren var helt befriad från skyldig- heten att tillse att erforderliga expeditioner skedde . – Även om A på grund av den förestående semesterresan inte hade kunnat tillse att beslutet om rättspsykiatrisk undersökning expedierades, borde hon i vart fall efter sin återkomst i tjänsten ha gjort en sådan kontroll av målen på roteln att den uteblivna expeditionen hade uppmärksammats än som skedde. – A hade hävdat att dröjsmålet med expedieringen inte medfört att B nödgats vänta på undersökningen än som annars skulle ha varit fallet. Vid av den rättspsykiatriska kliniken framkom att häktade normalt syntes ha väntat innan intagning ägde rum, varefter under- sökningen genomfördes . I det aktuella målet kom den totala tiden från det att tingsrättens beslut meddelades till dess undersökningen slutfördes att uppgå , dvs. cirka en månad längre än normaltiden. Det fanns därför anledning att ifrågasätta riktigheten av A:s uppgift. – Frågan om dröjsmålet påverkat den tid som den tilltalade fått vänta på undersökningen hade emellertid inte någon avgörande betydelse för bedömningen av ansvarsfrågan; självfallet kunde ett så långt dröjsmål med expedieringen av ett beslut om rättspsykiatrisk undersökning som aldrig godtas. Däremot borde den betydelse som dröjsmålet faktiskt hade fått kunna vägas in vid en samlad bedömning av gärningens svårhetsgrad. lämnade JO:s anmälan mot A utan bifall (1990- 02-20, dnr Ä 9/1989). I beslutet anförde nämnden följande. A var vid handläggningen av målet biträdd av en rotelsekreterare. Denna hade enligt 18 § 6 i den då gällande förordningen (1979:572) med tingsrättsinstruktion förordnande att på eget ansvar bl.a. expediera av rätten meddelade beslut. Det fanns inget stadgande vare sig i rätte- gångsbalken eller någon annan författning om skyldighet för en domare som biträddes av en rotelsekreterare med sådant förordnande att tillse att sekreteraren fullgjorde sina expeditionella uppgifter på rätt sätt. Dock torde det ligga i sakens natur att domaren i vissa fall hade att åtminstone stickprovsvis kontrollera hur expedieringsskyldigheten full- Så borde krävas när en rotelsekreterare hade endast ringa erfarenhet eller när det var fråga om för sekreteraren ovanliga arbets- uppgifter. Så hade emellertid situationen inte varit i det nu aktuella fallet. Annat hade nämligen inte visats än att A till sin hjälp haft en erfaren rotelsekreterare, med bl.a. två års tjänstgöring på A:s rotel. Och den expedieringsuppgift som sekreteraren hade haft att utföra kunde inte ha varit ovanlig i en domstol av den aktuella tingsrättens storlek. A borde därför ha haft rätt att lita på att rotelsekreteraren i rätt tid expedierade det ifrågavarande beslutet. Det kunde inte anses att hon hade åsidosatt vad som ålegat henne i sin anställning som domare genom att inte kontrollera att så skedde. Det var naturligt att A omedel- bart efter återkomsten från semestern ägnade sig åt, förutom förhand- lingar, en genomgång av nyinkomna mål och övriga mål som krävde åtgärder från hennes sida. Det kunde därför inte läggas henne till last som försummelse att hon inte genast hade tagit itu med att systematiskt gå igenom samtliga mål på roteln. En hovrätt gjorde en anmälan mot A, som var hovrättsassessor vid hovrätten och tjänstledig . avskrev ärendet (beslut , dnr Ä 19/1994). Av anmälan framgick att en enskild person i sin tur hade gjort en anmälan till hov- rätten av innebörd att A i ett visst fall bl.a. bedrivit advokatverksamhet under tid då han inte var tjänstledig. anförde i sitt avskrivningsbeslut bl.a. följande. Enligt 6 kap. 1 § äldre , som skulle tillämpas i ärendet, gällde att en arbetstagare inte fick inneha anställning eller uppdrag eller utöva verksamhet, som kunde rubba förtroendet till hans eller någon annan arbetstagares opartiskhet i tjänsteutövningen eller skada myndighetens anseende. Av paragrafen följde vidare att närmare föreskrifter om detta förbud meddelades för vissa fall i lag och i övrigt av regeringen. Regleringen i 12 kap. 3 § första meningen RB innebar sålunda att den som hade en anställning som hovrättsassessor inte utan tillstånd fick vara ombud i ett mål vid en allmän domstol. Förbudet mot att utan tillstånd vara ombud i rättegång omfattade den som var tjänstledig. Enligt 12 kap. 3 § andra meningen RB gällde emellertid att tillstånd inte krävdes beträffande den som under tjänstledighet, i utbildnings- syfte, tjänstgjorde såsom biträde åt en advokat. Enligt 11 § anställningsförordningen (1994:373) skulle en myndig- het informera sina arbetstagare om vilka bisysslor som enligt myndig- hetens bedömning inte var förenliga med bestämmelsen i 7 § som i sak motsvarade 6 kap. 1 § äldre . hade med stöd av 37 § första stycket i den tidigare gällande anställningsförordningen (1965:601), som i sak motsvarade 11 § i den gällande anställnings- förordningen, lämnat information om s.k. förtroendeskadliga bisysslor för bl.a. domare (1983:9 B 43). Av utredningen i ärendet framgick att A var tjänstledig för att arbeta vid sin fars advokatbyrå så som sades i bestämmelsen i 12 kap. 3 § andra meningen RB. A hade i ärendet uppgett i huvudsak följande. Han hjälpte sin far i det aktuella fallet med en del praktiska göromål. Han hade inte något ombudsuppdrag och författade inte några egna skrivelser. De göromål som han hjälpte till med bestod i princip av att han i sin fars namn underskrev och postade några skrivelser som hade författats av fadern. Fadern hade bett honom att hjälpa till med detta för att få en snabbare postgång med hänsyn till att fadern vistades i . ringde den ena motparten i den ifrågavarande tvisten upp honom och bad att få ett visst verifikationsunderlag som hade angetts i en av faderns skrivelser. Han skickade då det begärda underlaget med post till motparten. Utredningen i ärendet visade enligt mening inte något annat än att de uppgifter som A hade lämnat om sin hjälp åt fadern i det aktuella tvisten fick godtas som grund för nämndens prövning. Nämnden fann därvid till en början att, i den mån hjälpen avsåg åtgärder från A:s sida som ägde rum /94 då denne hade tjänstledighet från anställningen som hovrättsassessor, åtgärderna med hänsyn till syftet med den nämnda bestämmelsen i 12 kap. 3 § andra stycket RB inte föranledde något vidare uttalande från nämnden. När det sedan gällde den hjälp åt fadern som A hade lämnat innan han fick tjänstledighet – av utredningen framgick att han vidtog åtgärder – fann att dessa åtgärder inte innefattade uppdrag att vara ombud vid allmän domstol och därför inte stod i strid med regleringen i 12 kap. 3 § RB. Den fråga som då återstod var huruvida åtgärderna stod i strid med förbudet enligt 6 kap. 1 § äldre mot bisysslor. fann att A:s hjälp åt fadern visserligen rörde sådan verksamhet – advokatverksamhet – som en domare normalt var för- hindrad att medverka i, eftersom den typiskt sett måste anses innefatta en sådan förtroendeskadlig bisyssla som avsågs i 6 kap. 1 § äldre . A: s åtgärder var emellertid enligt nämndens mening av begränsad omfattning och av så enkel och osjälvständig beskaffenhet att det inte kunde sägas ha uppstått någon risk för förtroendeskada genom åtgärderna. Nämnden fann således att dessa inte stod i strid med förbudet enligt 6 kap. 1 § äldre . Vad som i övrigt hade kommit fram i ärendet gav inte anledning för att vidta någon åtgärd. D:9 Felaktig lagtillämpning vid påföljdsbestämning JO anmälde en rådman, , till och påtalade att veder- börande tingsrätt med A som ordförande i ett brottmål hade bestämt påföljden till böter och förordnat att böterna skulle anses helt erlagda genom den tid som den tilltalade hade varit berövad friheten i målet, trots att frihetsberövandet hade avsett en annan gärning än den som prövats i målet (jfr JO 1995/96 s. 25). , som prövade frågan om A skulle åläggas disciplinansvar, avskrev ärendet (beslut , dnr Ä 12/1994) och anförde bl.a. följande. Genom JO:s anmälan och A:s yttrande till stod det klart att A som ordförande i tingsrätten i det aktuella brottmålet hade tillämpat bestämmelsen i 33 kap. 5 § tredje stycket BrB felaktigt genom att tingsrättens dom innefattade ett beslut om att de ådömda böterna skulle anses helt erlagda. Det stod också klart att den felaktiga lagtillämpningen utgjorde myndighetsutövning. A hade genom felet av oaktsamhet åsidosatt vad som ålåg henne som tingsrättens ordförande. hade inte någon annan syn än JO på frågan om vilka intressen som kom att åsidosättas genom A:s handlande. Det var för nämnden en självklar utgångspunkt att det på domstolar skulle ställas krav på att det skedde en korrekt lagtillämpning oavsett vilka intressen som var berörda. Vid en disciplinär bedömning måste emellertid beaktas att domstolarnas verksamhet till mycket stor del bestod av myndighetsutövning där varje avsteg från ett helt korrekt handlande kunde leda till att ett intresse – allmänt eller enskilt – kom i kläm. Enligt mening var det från arbetsrättslig synpunkt inte rimligt att de höga kvalitetskrav som sålunda i och för sig skulle ställas på den dömande verksamheten medförde att ett disciplinärt ingripande skulle äga rum så snart det skedde ett sådant avsteg, som kunde tillskrivas oaktsamhet hos en yrkesdomare. Som JO påpekat hade visserligen allmänna intressen kommit att åsidosättas i det aktuella fallet. Någon enskild kunde emellertid inte anses ha drabbats av det fel som A hade gjort. ansåg vid en samlad bedömning att felet var ringa. A:s handlande skulle därför inte leda till disciplinansvar. D:10 Beslut om häktning utan laglig grund En hovrätt anmälde A, som var hovrättsassessor vid hovrätten, till om åtalsanmälan avseende tjänstefel. fann emellertid att A visserligen var skäligen miss- tänkt för gärning enligt 20 kap. 1 § BrB men att gärningen var att anse som ringa. A skulle därför inte anmälas till åtal. Riksåklagaren, som på eget initiativ genomförde en förundersökning avseende samma omstän- digheter som hovrättens anmälan till nämnden avsåg, fann senare i ett beslut att A av oaktsamhet hade gjort sig skyldig till fel vid myndig- hetsutövning men att gärningen kunde anses som ringa och att åtal därför inte skulle väckas mot A. prövade samma omständigheter i ett disciplinärt förfarande mot A. Nämnden beslöt därvid att avskriva ärendet (, dnr Ä 7/1996). Omständigheterna i ärendet var i korthet följande. En person, B, häktades för stöld, häleri och tillgrepp av fortskaffningsmedel. Veder- börande tingsrätt – med A som ordförande – dömde B för snatteri, olovlig körning, grovt brott, och narkotikabrott, ringa brott, men ogillade åtal för bl.a. stöld, häleri och tillgrepp av fortskaffningsmedel. Påföljden bestämdes till fängelse , varvid tidigare villkorligt medgiven frihet från fängelse förklarades förverkad till av . Vidare förordnade tingsrätten i domen att B skulle vara fortsatt häktad, eftersom det fanns kollusionsfara. Sedan B hade överklagat tingsrättens dom i ansvarsdelen beslöt hovrätten att upphäva tingsrättens häktningsbeslut i domen, eftersom inte något av de brott som B hade dömts för var häktningsgrundande. B försattes på fri fot efter tingsrättens dom. fastställde hovrätten tingsrättens dom i skuldfrågorna. Som gemensam påföljd för brotten enligt tingsrättens dom och för andra brott bestämde hovrätten påföljden till fängelse och förklarade tidigare villkorligt medgiven frihet från fängelse förverkad till av . uttalade i sitt avskrivningsbeslut bl.a. följande. Det saknades laglig grund för tingsrättens häktningsbeslut i domen. Det stod därför klart att A – som alltså inte var ordinarie domare – som ordförande vid tingsrättens handläggning tillämpade bestämmelserna i om häktning felaktigt när tingsrätten i domen beslöt att B skulle vara kvar i häkte. B kom härigenom att vara frihetsberövad utan laglig grund fr.o.m. tidpunkten för tingsrättens dom till dess att denne försattes på fri fot efter hovrättens beslut.