sou · GOB316 · 2001-01-01 00:00:00 — Ett svenskt fartyg skall ha ett fartcertifikat, om det har en bruttodräktighet av minst 100 eller om det är ett passagerarfartyg. Rederiverksamheten skall bedrivas på ett sådant sätt att sjösäkerheten upprätthålls samt människor, miljö och egendom skyddas. Ett fartyg som används för yrkesmässig personbefordran eller vars bruttodräktighet är minst 20 får användas till sjöfart endast om dokument och certifikat angående godkänd säkerhetsorganisation . Det framgår av kungörelse (SJÖFS 1996:2) med föreskrifter om rederiers och fartygs säkerhetsorganisation (ISM-koden) att kopia av dokument angående godkänd säkerhetsorganisation och certifikat angående godkänd säkerhetsorganisation skall finnas ombord på fartyget. Enligt 3 kap. skall lastning ske på ett sådant sätt att fartygets stabilitet eller bärighet inte äventyras. Ett fartyg skall ha fribords- märken på sidorna som utvisar minsta tillåtna fribord. Som bevis på att dessa anbringats på rätt sätt skall ett fribordscertifikat utfärdas. Bestämmelser om passagerarfartyg finns i 4 kap. Med ett passagerarfartyg avses i lagen ett fartyg som medför fler än tolv passagerare. Ett passagerarfartyg skall inneha ett passagerar- fartygscertifikat som utvisar att fartyget befunnits lämpligt för passagerartransport. Certifikatet anger också det högsta antal passagerare som fartyget får medföra. Ett utländskt passagerar- fartyg skall ha motsvarande certifikat som visar högsta tillåtna antalet passagerare. Bestämmelserna om passagerarfartygs- certifikat kompletteras med bestämmelser om skyldigheten för fartygsägaren att registrera uppgifter om antalet ombordvarande på fartygen. Av 1 kap. 7 § fartygssäkerhetslagen framgår att får föreskriva om ytterligare certifikat avseende något visst förhållande som regleras i lagen eller i föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. har utfärdat föreskrifter (SJÖFS 1999:17) om tillsyn av fartyg och rederiers säkerhetsorganisation, av vilka det framgår bl.a. att de ovan nämnda certifikaten skall samlas i ett certifikat, ett nationellt säkerhetscertifikat, för de fartyg som inte omfattas av de internationella konventionerna. får vidare enligt 1 kap. 8 § fartygssäkerhetslagen jämfört med 1 kap. 6 § fartygssäkerhetsförordningen föreskriva om vilka certifikat m.m. som utländska fartyg skall inneha vid trafik på svenska vatten samt vilka dokument angående godkänd säkerhetsorganisation som de utländska redarna skall inneha. Av kungörelse (SJÖFS 1997:7) med föreskrifter om utländskt fartygs certifikatsinnehav vid fart inom svenskt sjöterritorium framgår att ett utländskt fartyg skall ha certifikat eller motsvarande handling i den utsträckning som stadgas i SOLAS 1974, MARPOL 73/78, internationella lastlinje- konvention samt STCW 95. Bestämmelser om bemanning, arbetsmiljö och skyddsverksam- het återfinns i 5–9 kap. fartygssäkerhetslagen. 5.3.3 Kap. 10–13 fartygssäkerhetslagen I 10 kap. finns bestämmelser om tillsyn av fartyg och om kontroll av redare. Enligt 1 § utövas tillsynen i första hand av Sjöfarts- verket. kan dock bemyndiga klassificeringssällskap att för förnyande av certifikat besiktiga eller inspektera fartyg. Sådan tillsyn har samma giltighet som om utfört den. Även får utöva viss tillsyn. Regeringen kan vidare besluta att svensk utlandsmyndighet eller en särskilt förordnad tillsynsmyndighet får utöva tillsyn. Enligt 12 § ansvarar redaren och ägaren för att fartyget och rederiverksamheten undergår tillsyn enligt lagen. Tillsynen utövas vid tillsynsförrättningar. Sådana förrättningar utförs som besiktningar, rederikontroller eller inspektioner. Besiktningar och rederikontroller görs planmässigt och i övrigt när det finns särskild anledning till det. Inspektioner görs när det är motiverat. En besiktning skall ske innan ett fartyg som har byggts för en svensk beställare används till sjöfart, när ett utländskt fartyg blivit svenskt eller när ett fartyg genomgått någon större ombyggnad, reparation eller förnyelse eller det har skadats på ett sätt som kan inverka menligt på sjövärdigheten. Vid en rederikontroll skall tillsynsmyndigheten pröva om rederiet har en säkerhetsorganisation som uppfyller kraven i 2 kap 4 a § och i de föreskrifter om rederiets säkerhetsorganisation som har meddelats med stöd av lagen. Tillsynen av utländska fartyg sker genom inspektion. Någon inspektion av de förhållanden som omfattas av sådana certifikat eller dokument som det utländska fartyget visar upp vid tillsynsförrättningen skall som huvudregel inte förekomma. Finns det vid inspektionen grundad anledning att anta att fartyget avviker från vad som anges i certifikaten, skall tillsynen också omfatta de säkerhetsaspekter som omfattas av certifikaten. Med stöd av 21 § har meddelat föreskrifter om tillsyn (jfr SJÖFS 1999:17). Enligt föreskrifterna skall fartyg som omfattas av vissa angivna konventioner och koder genomgå de tillsynsförrättningar som framgår av dessa. Andra fartyg som är underkastade periodisk tillsyn enligt fartygssäkerhetslagen skall enligt föreskrifterna genomgå vissa regelbundna besiktningar (årlig besiktning, mellanliggande besiktning och bottenbesiktning). I 10 kap. fartygssäkerhetslagen finns också bestämmelser om kostnaderna för tillsynen. Enligt 4 § får anlita sakkunniga att utföra tillsynen och ersättningen till de sakkunniga skall utges av redaren. Även undersökning av ämnen som används på fartyget skall enligt 13 § bekostas av redaren. Enligt 22 § får regeringen eller meddela föreskrifter om avgifter till staten för tillsyn enligt detta kapitel. Sådana föreskrifter finns i SJÖFS 1999:17. 11 kap. innehåller regler om inskränkning i rätten att använda fartyg. Beslut om sådan inskränkning får enligt 2 § meddelas av eller annan myndighet som regeringen föreskriver. Ett beslut kan avse att fartyget inte får avgå från inspektions- hamnen, att användningen av vissa lokaler, anordningar, redskap, ämnen eller arbetsmetoder ombord förbjuds eller att fartygsägaren föreläggs att åtgärda brister ombord. Enligt 1 § får ett fartygs resa förbjudas tills rättelse har skett, om det finns skälig anledning att anta att fartyget inte är sjövärdigt, har brister i fråga om skyddet mot ohälsa och olycksfall, inte är lastat, barlastat eller bemannat på ett betryggande sätt eller om det medför för många passagerare. Är det fråga om brister i anordningar för arbetet eller i arbetsredskap eller om användningen av en viss lokal, arbetsprocess eller arbetsmetod eller av ett visst ämne innebär risk för ohälsa eller olycksfall, får i stället användningen förbjudas. Ett fartyg får slutligen förbjudas att fortsätta sin resa om det inte hålls tillgängligt för tillsynsförrättning eller om fartyget eller dess rederi saknar ett certifikat, dokument angående godkänd säkerhets- organisation eller en motsvarande handling. Finns en sådan brist som anges i 1 §, men finns inte tillräckliga skäl för ett förbud, får den beslutande myndigheten i stället enligt 5 § meddela ett föreläggande att åtgärda bristen. I vissa fall kan myndigheten föranstalta om att bristen åtgärdas på redarens eller fartygsägarens bekostnad. Besluten om förbud och förelägganden får förenas med vite samt skall innehålla uppgifter om skäl och om de åtgärder som skall vidtas för rättelse. I 12 kap. fartygssäkerhetslagen finns ansvarsbestämmelser. Rätten att överklaga beslut framgår av 13 kap. 5.4Lagen om åtgärder mot förorening från fartyg Lagen om åtgärder mot förorening från fartyg innehåller bestämmelser om fartygs konstruktion, utrustning och drift i syfte att förhindra förorening från fartyg. Enligt 4 kap. 1 § skall regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om konstruktion m.m. Den bestämmande myndigheten skall också meddela föreskrifter om certifikat som visar att fartygen uppfyller kraven. Föreskrifter får meddelas om att fartyg som inte innehar sådana certifikat eller i övrigt inte uppfyller kraven på konstruktion och utrustning inte får användas till sjöfart eller, om det är utländska fartyg, inte får användas till sjöfart inom svenskt territorium (4 kap. 2 §). Föreskrifter skall också meddelas om hanteringen av farliga ämnen (4 kap. 3 §). I 6 kap. finns bestämmelser om tillsyn. Enligt 1 § skall besiktning ske av svenska fartyg innan de sätts i trafik. Fartygen skall därefter genomgå regelbundna besiktningar och vid behov inspekteras. Inspektion av utländska fartyg på svenskt territorial- hav får enligt 2 § ske för de ändamål som anges i denna lag endast om det föreligger klara skäl att anta att ett förbjudet utsläpp skett i territorialhavet. Är det fråga om utsläpp utanför territorialhavet men inom ekonomiska zon är enligt 2 § utrymmet för inspektion än mer begränsat. Vid inspektion av ett utländskt fartyg som har sådana certifikat som avses i 4 kap. 1 § eller motsvarande handlingar, skall inspektionen begränsas till en granskning av dessa handlingar om det inte finns en grundad anledning att anta att fartyget i väsentliga avseenden avviker från vad som sägs i certifikaten. I 8 § ges regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyndigande att meddela bestämmelser om avgifter för tillsynen. 7 kap. innehåller bestämmelser om särskilda åtgärder mot förorening. Regeringen eller myndigheten får föreskriva begräns- ningar av eller förbud mot trafik vid väsentliga brister i de hänseenden som avses i 4 kap. 1 §. Ett beslut om sådana begräns- ningar kan avse förbud mot fartygets avgång eller vidare resa, förbud att använda viss utrustning eller förbud att lasta och lossa. Beslutet kan också avse ett föreläggande för fartyget att följa en viss färdväg, att anlöpa eller avgå från en viss hamn eller i övrigt gälla fartygets framförande eller drift. I stället för dessa beslut, kan myndigheten meddela föreläggande att bristerna skall avhjälpas. Besluten skall innehålla uppgift om de åtgärder som behövs för rättelse. Vidtas inte åtgärderna kan den beslutande myndigheten i vissa fall besluta att verkställa rättelsen på redarens eller fartygsägarens bekostnad. 5.5Lagen och förordningen om undersökning av olyckor Undersökning enligt lagen (1990:712) om undersökning av olyckor skall enligt 4 § göras i fråga om händelser som inträffat i . Berör händelsen ett utländskt fartyg får undersökningen dock göras endast om det finns särskilda skäl och fartyget befinner sig inom svenskt sjöterritorium. Lagen tillämpas också på undersökningar i fråga om händelser som berör svenskt fartyg och har inträffat utomlands, om annat inte följer av internationella överenskommelser. Undersökningen skall enligt 5 § utföras av myndighet som regeringen bestämmer. Denna myndighet får dock överlåta åt annan att göra undersökningen. Enligt 9 § får den undersökande myndigheten hålla förhör samt begära att vittnen och sakkunniga skall höras vid domstol eller att någon skall föreläggas att tillhandahålla handlingar eller föremål. Till lagen ansluter förordningen (1990:717) om undersökning av olyckor. Av förordningen framgår att undersökande myndighet i fråga om olyckor och olyckstillbud är . Sjöolyckor av mindre omfattning utreds dock av . Av 8 § framgår att i fråga om samarbete med utländska myndigheter skall beakta riktlinjerna i den av Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) antagna resolutionen A.637(16), om det inte strider mot lag eller är olämpligt på annat sätt. Denna resolution innehåller rekommendationer om formerna för staters samarbete vid utredningar om olyckor. Bl.a. anges att de stater som har ett betydande intresse i olyckan har rätt att delta i utredningen och att den utredande staten skall lämna information till de andra berörda staterna om utredningsresultatet. Som ovan nämnts har i två skrivelser daterade och uppmärksammat vissa brister i överensstämmelsen mellan direktivet 95/21/EG om hamnstatskontroll och svensk fartygssäkerhetsrätt. I detta kapitel skall vi behandla skrivelsernas innehåll såvitt avser de frågor som är aktuella i delbetänkandet samt förslag till ändringar i fartygssäkerhetslagen och i lagen om åtgärder mot förorening från fartyg i dessa delar. tar också upp andra frågor som inte behandlas i delbetänkandet. Vi får därför anledning att återkomma till skrivelserna i det fortsatta arbetet. Enligt har inte vidtagit sådana åtgärder som sägs i artikel 11.4 i direktivet 95/21/EG för att säkerställa att fartyg i där angivna situationer vägras tillträde till hamnar i gemenskapen. har visserligen kritiserat utformningen av artikel 11.4 och hävdat att bestämmelsen skapar flygande holländare på gemenskapens vatten, när dessa fartyg inte får tillträde till hamnarna. Enligt vad verket anför i skrivelsen har dock kommissionen vidhållit att genomförandet av direktivet förutsätter införlivandet av artikel 11.4 i den nationella rättsord- Mot denna bakgrund har framhållit att det inte är förenligt med direktivet att verket inte enligt svensk rätt kan fatta beslut att förbjuda fartyg att anlöpa svenska hamnar. konstaterar i skrivelsen av att ytterligare bestämmelser i direktivet 95/21/EG saknar motsvarig- het i den svenska lagstiftningen. Fartygssäkerhetslagen innehåller bl.a. ingen bestämmelse motsvarande artikel 16.3 i direktivet. Enligt artikel 16 skall ett fartyg ägare eller den som är ansvarig för transporten täcka alla kostnader som har samband med sådana inspektioner som bekräftar eller leder till att sådana brister upptäcks som utgör skäl för att hålla kvar fartyget. Enligt artikel 16.3 skall ett beslut om kvarhållande bestå till dess kostnaderna har betalts eller säkerhet ställts för betalningen. Vidare konstaterar att fartygssäkerhetslagen ännu inte anpassats till den genom ändringsdirektivet 98/25/EG införda artikeln 9a i direktivet 95/21/EG. Fartyg som saknar certifikat och dokument angående godkänd säkerhetsorganisation ombord skall enligt artikel 9a hållas kvar. Ett sådant beslut får dock upphävas om inga andra brister finns som motiverar ett kvarhållande och det behövs för att förhindra överbeläggning av inspektionshamnen. föreslår följande nya paragrafer i fartygssäker- hetslagen och i lagen om åtgärder mot förorening från fartyg: Inskränkningar i rätten att använda fartyg 4 a § Om ett fartyg vars fortsatta resa förbjudits inom eller av något annat medlemsland inom den europeiska gemenskapen fortsätter sin resa under vägran att uppfylla tillämpliga konventioner eller utan att i övrigt uppfylla uppsatta villkor för en fortsatt resa får/skall förbjuda svenska hamnar att ta emot fartyget innan rättelse skett. skall vidta åtgärder för att säkerställa att ett fartyg vars resa förbjudits vägras tillträde till varje hamn inom den europeiska gemenskapen. 4 b § Om vid en inspektion ombord på ett fartyg på vilket de internationella organisationsreglerna för säker drift av fartyg och för förhindrande av förorening (ISM-koden) är tillämpliga inom den europeiska gemenskapen framkommer att kopian av dokumentet angående godkänd säkerhetsorganisation eller certifikatet angående godkänd säkerhetsorganisation saknas ombord skall förbjuda fartyget att avgå. 4 c § Ett beslut om kvarhållande av ett fartyg skall inte upphävas innan full betalning skett eller tillfredsställande säkerhet ställts för betalning av kostnaderna Lagen om åtgärder mot förorening från fartyg Särskilda åtgärder mot förorening 4 a § Om ett fartyg vars fortsatta resa förbjudits inom eller av något annat medlemsland inom den europeiska gemenskapen fortsätter sin resa under vägran att uppfylla tillämpliga konventioner eller utan att i övrigt uppfylla uppsatta villkor för en fortsatt resa skall förbjuda svenska hamnar att ta emot fartyget innan rättelse skett. skall vidta åtgärder för att säkerställa att ett fartyg vars resa förbjudits vägras tillträde till varje hamn inom den europeiska gemenskapen. 4 b § Ett beslut om kvarhållande av ett fartyg skall inte upphävas innan full betalning skett eller tillfredsställande säkerhet ställts för betalning av kostnaderna. 7Utgångspunkter för våra överväganden I 4 kap. har innehållet i direktiven /21/EG och 1999/35/EG redovisats översiktligt. Den svenska fartygssäkerhetsrätten har presenterats på motsvarande sätt i 5 kap. I det följande skall vi granska hur svensk rätt förhåller sig till direktiven och pröva i vad mån det finns skillnader som föranleder behov av ändringar i den svenska lagstiftningen. Som nämnts ovan är EG:s direktiv bindande för medlems- staterna i fråga om det resultat som skall uppnås även om formen och tillvägagångssättet för genomförandet bestäms av den enskilda medlemsstaten. Om genomförandet förutsätter ändringar i den nationella lagstiftningen, måste medlemsstaten se till så att ändringarna sker. Vi skall här överväga vilka åtgärder som behövs för att artiklarna 9a, 11.4 och 16.3 i direktivet 95/21/EG samt direktivet 1999/35/EG skall kunna tillämpas. Enligt de nämnda artiklarna i direktivet 95/21/EG skall medlemsstaterna vidta åtgärder för att i vissa fall hålla kvar fartyg i en inspektionshamn och i andra fall förbjuda fartygen att anlöpa gemenskapens hamnar. Inhemska bestämmelser om inskränkning- ar i rätten att använda fartyg finns i 11 kap. fartygssäkerhetslagen och i 7 kap. lagen om åtgärder mot förorening från fartyg. Som vi kommer att utveckla i nästa kapitel, är bestämmelserna i dessa 72 Utgångspunkter för våra överväganden lagar inte utformade så att artiklarna kan tillämpas. Genom- förandet av direktivet i dessa delar förutsätter därför lagändringar. Direktivet 1999/35/EG handlar om obligatoriska besiktningar av ro-ro passagerarfartyg och höghastighetspassagerarfartyg som används i reguljär trafik. Tillämpningen av direktivet förutsätter att sådana fartyg skall kunna besiktigas planmässigt oavsett flagg. Således skall även utländska ro-ro passagerarfartyg och höghastig- hetspassagerarfartyg genomgå sådana besiktningar. sker tillsynen av utländska fartyg enligt 10 kap. 9 § fartygssäkerhets- lagen endast genom inspektion. Tillämpningen av direktivet 1999/35/EG kräver lagändringar som gör det möjligt för en svensk tillsynsmyndighet att göra regelbundna besiktningar av de utländska fartygen. Vidare förutsätter tillämpningen av direktivet 1999/35/EG särskilda bestämmelser med rätt för att förbjuda användningen av fartygen i reguljär trafik. Någon sådan rätt finns inte . Genomförandet av direktivet fordrar också i denna del lagändringar. Enligt artikel 12.1 i direktivet 1999/35/EG skall medlems- staterna, inom ramen för sina nationella rättssystem, definiera en rättsstatus som gör det möjligt för dem och varje annan medlemsstat med väsentligt intresse att delta i, samarbeta i eller, där så föreskrivs i koden för utredning av sjöolyckor, leda varje utredning av olyckor eller tillbud till sjöss där ett ro-ro passagerarfartyg eller ett höghastighetspassagerarfartyg är inblandat. I 10 kap. kommer vi att överväga behovet av ändringar i lagen och förordningen om undersökning av olyckor för att kunna tillämpa direktivet i denna del. Genomförandet av direktiven /21/EG och 1999/35/EG inbegriper att meddela bestämmelser med sanktioner mot dem som handlar i strid mot det som sägs i direktiven. Sådana sanktioner skall vara effektiva, proportionella i förhållande till brottet och avskräckande. 12 kap. fartygssäkerhetslagen och 10 kap. lagen om åtgärder mot förorening från fartyg innehåller ansvarsbestäm- melser. I de nästföljande kapitlena skall vi överväga bl.a. behovet av ändringar i de ansvarsbestämmelserna. Utgångspunkter för våra överväganden 73 7.2Får innehållet i den svenska rätten avvika från EG:s direktiv? En fråga som bör beröras redan här är i vilken utsträckning som är bundet av EG:s direktiv i fråga om bestämmelsernas utformning och tillämpningsområde. Som ovan nämnts är medlemsstaterna bundna av direktiven i fråga om det resultat som skall uppnås, men bestämmer själva formen och tillvägagångs- sättet för genomförandet. kan ett direktiv innehålla bara minimibestämmelser. Medlemsstaterna måste då kunna garantera att minimiskyddet enligt direktivet alltid uppfylls, men det är tillåtet att ha längre gående nationella bestämmelser för att skydda de aktuella intressena. Vid bestämmandet av sådana regler skall dock beaktas att reglerna skall kunna tillämpas utan diskriminering på grund av nationalitet eller etableringsort. Är det inte fråga om minimidirektiv, måste medlemsstaterna kunna garantera att varken strängare eller mildare bestämmelser gäller än vad som följer av direktivet. Direktiven kan dock i och för sig ändå tillåta medlemsstaterna ett visst spelrum vid genomförandet. Direktivet 95/21/EG syftar till att minska antalet undermåliga fartyg i de vatten som ligger inom medlemsstaternas jurisdiktion. Av ingressen till direktivet framgår att regler och förfaranden för hamninspektion, däribland förutsättningar för att kvarhålla fartyg, måste harmoniseras för att garantera likvärdig effektivitet i alla hamnar. Detta skulle också, enligt vad som sägs i ingressen, kraftigt minska selektiva val av vissa hamnar för att på det sättet undvika en verklig kontroll. Utrymmet för att i den nationella lagstiftningen avvika från vad som sägs i direktivet får mot denna bakgrund anses begränsat. Såvitt vi har erfarit finns inte heller något praktiskt motiverat skäl att, utöver vad som behövs för att genomföra direktivet, ytterligare lagstifta om åtgärder mot fartyg som inte lever upp till kraven på dem enligt svensk fartygssäkerhetsrätt och de internationella konventionerna. Resonemanget är detsamma när det gäller att genomföra direktivet 1999/35/EG. Svenska bestämmelser om tillsynen av ro- ro passagerarfartyg och höghastighetspassagerarfartyg bör ha det 74 Utgångspunkter för våra överväganden innehåll som direktivet anvisar. Av artikel 3.2 i direktivet framgår i och för sig att medlemsstaten får utvidga tillämpningen av direktivet till att avse inrikes trafik inom andra fartområden än fartområde A. Såvitt vi har erfarit saknas f.n. ett behov av ytterligare bestämmelser för den färjetrafik som trafikerar fartområdena B–E. 7.3Hur skall direktiven genomföras i lagstiftningen? För att genomföra direktiven i de delar som omfattas av delbetänkandet, krävs vissa ändringar av svensk fartygssäkerhets- rätt. Huruvida ändringarna skall ske i lag eller i författningar av lägre dignitet, fordrar särskilda överväganden. Enligt 8 kap. 3 § första stycket Regeringsformen (RF) skall föreskrifter om förhållandet mellan enskilda och det allmänna, som gäller åligganden för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden, meddelas genom lag. Exempelvis skall föreskrifter om brott och om rättsverkan av brott, om skatt till staten samt om rekvisition och annat sådant förfogande meddelas i lagform (8 kap. 3 § andra stycket RF). Efter bemyndigande i lag får dock regeringen enligt 8 kap. 7 § första stycket RF meddela föreskrifter om annat än skatt utan hinder av 3 §, om föreskrifterna gäller vissa ämnen. Bland de ämnen som paragrafen räknar upp kan nämnas skydd för liv, personlig säkerhet eller hälsa, kommunikationer samt natur- och miljövård. Ett bemyndigande som avses i bestämmelsen medför dock inte rätt att meddela föreskrifter om annan rättsverkan av brott än böter. kan i lag, som innehåller bemyndigande, föreskriva även annan rättsverkan än böter för överträdelse av föreskrift som regeringen meddelar med stöd av bemyndigandet. Föreskrifter som avser förhållandet mellan enskilda eller som annars måste meddelas i lag får enligt 1 kap. 1 § tredje stycket Utgångspunkter för våra överväganden 75 fartygssäkerhetslagen inte meddelas med stöd av lagens bemyndiganden. För att tillämpa artiklarna 9a, 11.4 och 16.3 i direktivet 95/21/EG samt direktivet 1999/35/EG krävs inga ytterligare bestämmelser i svensk rätt om förhållanden mellan enskilda. Vad som behövs är bestämmelser som ger svensk sjöfartsmyndighet ökade befogenheter att utföra tillsynsförrättningar mot utländska fartyg och besluta om inskränkningar i rätten att använda fartyg. Bestämmelserna får anses omfattas av 8 kap. 3 § första stycket RF.