sou · GOB389d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Han erhöll hjälp från den juridiska doktrinen, där vissa författare försökte inordna den svenska gruvlagstiftningen i det tyskromerska rättssystemet. Man argu- menterade då så att eftersom adelsmannen enligt adelsprivilegierna var skyldig att betala 1/30-del av vad han kunde avla och bekomma av sitt bergsbruk till kronan, var detta tydligen ett tredjedels tionde, vilket visade att kronan var den verklige ägaren också till frälsejorden. Detta föranledde kungen att med stöd av p 13 riksdagsbeslut och ett utfärdat brev till landets landshövdingar ,besluta att adelsmannen visserli- gen kunde få fortsätta att bryta den malm han behövde för sitt enskilda bruk på samma villkor som förut men att kronan kunde få ta i anspråk den malm adelsmannen inte själv behövde (och som alltså tillhörde kronan). Antingen kunde kronan själv delta i brytningen av överskottsmalmen eller överlåta denna åt lämpliga participanter som fick betala fullt tionde för den del de bröt. Om adelsmannen redan förut hade arrenderat ut eller upplåtit nyttjanderätt till sin gruva visade detta att han inte alls behövde malmen. Detta föranledde att beslagta hela gruvan. Så skedde t ex med Utö frälsegruva, som indrogs till kronan 1684. Maj:ts plakat och förordning den 27 augusti6 1723 Efter enväldets fall inträdde en stark reaktion mot gruvregalet. Inom bergskollegiet7 upprättades ett förslag till ny gruvlagstiftning, som antogs av statsmakterna och ledde till utfärdandet av Kungl. Maj:ts plakat och förordning angående de förmåner, vilka alla de i gemen hava att njuta, som här i riket och därunder lydande provinser några metall- samt mineral- streck och nyttiga bergarter uppfinna, angiva och i gång bringa. 6Förordningen utfärdades men är i allt officiellt tryck feldaterad till . Se s 16 not 1. 71630 utfärdade fullmakt för ett bergsamt som löd under kom- merskollegium. Denna myndighet blev 1637 självständigt ämbetsverk med namnet generalbergsamtet. upptogs 1649 bland rikskollegierna under nam- net bergskollegium. 78 Den svenska minerallagstiftningen... ningen kan ses som en kompromiss mellan den medeltida svenska rätts- uppfattningen om jordägarens rätt till mineralen och vissa av 1600-talets nydaningar.8 I denna förordning slås först fast att ordet regale hädanef- ter endast skulle förstås så att om någon nedtystade och dolde eller vägra- de bearbeta för riket nyttiga metaller, mineraler och fossilier, så skulle bergskollegiet ha rätt att privilegiera och upplåta fyndigheterna åt annan som hade håg, lust och förmögenhet att igångsätta eller fortsätta bryt- ningen. I sådana fall skulle emellertid jordägaren, efter vissa frihetsår, vara berättigad till en jordägarandel som uppgick till en procent av brutto avkastningen (fritt från alla omkostnader). Kronan gjorde inte längre an- språk på någon äganderätt till mineralfyndigheter på frälse eller skattejord, utan endast en höghetsrätt. Genom de bestämmelser som i övrigt med- delades i författningen, förlorade regalrätten nästan helt sin betydelse. Jordägaren gavs full frihet att, om han ville och förmådde, själv eller till- sammans med andra, bearbeta de fyndigheter han själv upptäckt på sin egen mark. Den enda skillnad som gjordes mellan frälse- och skattejord var att avgiften till kronan bibehölls vid 1/30 respektive 1/10. Om någon utomstående hittade en mineralfyndighet på annans mark - oavsett om det var frälse- skatte- eller kronojord - skulle denne vara berät- tigad till hittelön efter vanligheten vilken bestod i en eller flera förgyllda silverbägare, samt - om fyndigheten visade sig brytvärd - en anständig och vacker vedergällning i silver eller penningar. Dessa förmåner bekos- tades av kronan. Härutöver fick den som hittat fyndigheten också delta i gruvdriften med en fjärdedel9, medan resterande tre fjärdedelar automa- tiskt tillkom jordägaren. Om inte uppfinnaren kunde eller ville delta i driften skulle i första hand jordägaren och i andra hand någon annan äga rätt att mot skälig ersättning lösa ut honom. Frälsebönder var skyldiga att mot en billig betalning överlåta mineralfynd till sin husbonde, medan kronohemmansåbor fick delta i bearbetandet av mineralfynd som de gjort på sitt hemman i den mån de förmådde. Beträffande förfarandet lämnades endast några få bestämmelser. Upptäckaren av en fyndighet - oavsett om det var markägaren eller någon utomstående - var skyldig att anmäla fyn- det till bergskollegiet som hade att utfärda privilegier. Detta var dock en alltför omständlig ordning. utbil- dades därför en praxis, enligt vilken fyndet istället skulle anmälas till bergmästaren, vilken hade att utfärda mutsedel. 9Vid fynd av guld eller salt fick uppfinnaren hälftendel. Den svenska minerallagstiftningen... förordning befanns snart otillräcklig, särskilt som den inte närma- re reglerade förhållandet mellan upptäckaren och jordägaren eller förfa- randet inför bergskollegium och bergmästare. Den kompletterades därför 1741 med en utförligare förordning om gruvors utmål och det mera som till befordran av bergverkens uppkomst och drift länder. Sedan fyndig- heten anmälts av upptäckaren till bergmästaren skulle denne, efter besikt- ning på platsen, meddela tillstånd till försöksarbete. Detta syftade främst till att blotta fyndigheten. I allmänhet fick man på sig för detta arbete. Därefter skulle ett utmål läggas som skulle vara tillräckligt stort för att rymma fyndigheten men inte fick vara större än som krävdes. Detalje- rade regler gavs om utmålets storlek och utseende. En annan nyhet utmålsförordning var att man i viss mån be- gränsade jordägarens rätt i förhållande till upptäckaren. Man ansåg sig ha belägg för att vissa jordägare förvärvade upptäckarens rätt i fyndigheten, inte för att själva bearbeta den utan för att hindra gruvdrift på sin mark. hade funnit att flera jordägare efter 1723 på detta sätt missbrukat sin ställning och att åtskilliga anvisningar till ädlare metaller blivit nedlagda till följd av jordägarens vidrighet. För att råda bot på detta föreskrevs att bergmästaren, då ädlare metaller och blivit upp- täckta och angivna, i mutsedeln skulle förelägga inom vilket arbetet måste vara påbörjat. Vidare skulle jordägaren föreläggas en tremå- nadersfrist inom vilken han måste lämna besked om huruvida han ville delta i gruvarbetet. Gjorde han inte detta förlorade han hela sin jordäga- randel. förordning om gruvors utmål och vad mera som till bergverks drift och vård hörer gavs ytterligare detaljerade be- stämmelser om förfarandet. Förordningen innefattade en precisering och komplettering av 1723 och förordningar. I ett hänseende medför- de den dock en större saklig förändring av rättsläget; upptäckaren och jordägaren skulle hädanefter erhålla hälften var av alla fyndigheter som inmutades. plakat och förordning, kompletterad med 1741 och utmålsförordningar kom att gälla ända fram till dess gruvstadga trädde i kraft. 80 Den svenska minerallagstiftningen... började protester från jordägarhåll att på nytt göra sig gällande, delvis inspirerade av ideologiska strömningar från . Riksens ständer gjorde 1823 en underdånig framställning om mera frihet i tackjärnsframställningen, vilket ledde till att en kommitté bestående av assessorn P. Lagerhjelm och geschworener10 Em. utarbetade förslag, dels avseende friare tackjärnshandel och om stång- järnssmide m m (1824), dels ett förslag till ny gruvstadga (1826). Försla- get till gruvstadga byggde på inmutningsrätt till alla slag av malm och mi- neraler. utarbetade de båda också förslag till ny organisation för bergverksstyrelsen och till nya hytte- och smidesstadgor. Maj:t uppdrog 1830 åt en ny kommitté att granska de framlagda förslagen och antingen utarbeta ett särskilt förslag till ny utmålsförordning eller - om det ansågs lämpligare - ett betänkande som behandlade alla för- slagen i ett sammanhang. Kommittén slutförde dock aldrig sitt uppdrag. Efter förnyade påstötningar från riksens ständer fick bergskollegium 1835 i uppdrag av Kungl. Maj:t att se över bergsförordningarna. Inte heller detta ledde dock till något resultat. Maj:t i nådigt brev 1846 hade anbefallt bergskollegium att göra en översyn av bl a gällande utmålsför- fattningar avgav kollegiet ett förslag till ny gruvstadga. Detta remitterades till för granskning och undergick där en väsentlig omarbetning. Det omarbetade förslaget gillades och utfärda- des av Kungl. gruvstadga tillkom efter önskemål från jordägarna och refor- men avsåg främst att lösa konflikterna mellan jordägare och inmutare. Den viktigaste nyheten var att man preciserade de som kunde bli före- mål för inmutning. hade inte bara metaller och utan även alla andra och nyttiga fossilier samt berg- och jordarter kunnat mutas in. begränsades inmutningsmöjligheten till dels alla metaller och (även sjö- och myrmalm), dels svalvelkis, blyerts och stenkol jämte varp vid ödelagda gruvor eller bergverk som innehöll några av dessa ämnen. Genom stadgan avskaffades också det förutvarande kravet på skärpningstillstånd (undersökningstillstånd) och istället skulle mutsedel genast utfärdas för den som så önskade, dock med skyldighet för inmuta- ren att påbörja brytningen . 10 Geschwornern var en tjänsteman som på vissa gruvorter hade till uppgift att vårda gruvbrytningen och att biträda gruvägaren med råd om hur gruvbrytningen skulle gå till, cit ur 1 § utmålsförordning, intagen i Digman s 515. Den svenska minerallagstiftningen... att kronan helt avstod från sin jordägarandel på kronojord. Denna skulle istället tillfalla åbon, boställshavaren eller arrendatorn på sådan jord som kronan upplåtit med ständig besittningsrätt, anslagit till boställe eller ar- renderat ut. På odisponerad kronojord skulle kronans jordägarandel istället tillfalla inmutaren. Även tiondeavgiften till kronan på skattejord avskaffa- des. De sistnämnda förändringarna kan synas långtgående, men kronan hade redan tidigare avstått sin rätt till åbor, bo- ställshavare och inmutare. Lagstiftningen innebar alltså i huvudsak endast en kodifiering av tidigare praxis11. gruvstadga och lag angående efterforskande och bearbetning av stenkolsfyndigheter De förändringar som genomfördes i och med utfärdandet av gruvstadga var dock inte tillräckliga för att tillfredsställa jordägarna och deras företrädare. Många ansåg att inmutningsrätten som sådan innebar en kränkning av jordäganderätten och att den därför helt borde tas bort12. Den nya gruvstadgan ledde dessutom snart till stora problem i . I nordvästra delen av landskapet hade stenkolsbrytning i varierande omfatt- ning förekommit allt sedan medeltiden. Efter att blivit svenskt ägde viss brytning rum på Krapperup och vid . Ett uppsving för den skånska stenkolsindustrin kom genom att konsul (senare adlad ) tillsammans med bergmästaren och ge- schwornern vid Stora Kopparberget erhöll pri- vilegier på brytning av stenkol i Helsingborgstrakten. Ytterligare privilegi- er utfärdades . Någon större brytning kom dock inte till stånd. påträffades emellertid brytningsvärda kolflöt- ser vid och ett stenkolsverk anlades där. Det bolag, sedermera Höganäsbolaget, som förvärvat privilegierna på stenkolsbrytning ansåg sig naturligt nog ha ensamrätt till brytning. Detta förändrades i och med till- komsten av gruvstadga, som ju upptog stenkol bland de inmut- ningsbara mineralerna. Inmutningar av stenkol började äga rum inom områden som omfattades av privilegierna under åberopande av gruvstadgans bestämmelser. Några övergångsbestämmelser fanns inte och de som började muta in områden för stenkolsbrytning gjorde gällande att tidigare privilegier upphävts genom den nya gruvstad- 11SOU 1924:16, s 47 82 Den svenska minerallagstiftningen... Till en början accepterade bolaget att inmutningarna skedde, men uppkom tvister mellan inmutare och företaget13. Inmutningarna av stenkol i nordvästra fick snart orimliga pro- portioner. utfärdade bergmästaren i flera tusen mutsedlar per år14. Inmutningarna skedde inte bara där det fans anledning att tro att stenkol kunde förekomma, utan också i närbelägna områden där det var geologiskt omöjligt att hitta någon kol15. En omfat- tande spekulation i mutsedlar gjorde dock att även sådana inmutningar kunde bli lönsamma för mindre nogräknade personer. Förhållandena i föranledde att i en skrivelse anhålla att Kungl. Maj:t måtte ta under övervägande, dels att upphäva eller begränsa rätten att muta in stenkolsfyndigheter, dels att i övrigt låta omarbeta stadga i syfte att förhindra ett för jordbru- ket och bergsbruket menligt missbruk av inmutningsrätten. Man framhöll att om ivern att i inmuta stenkol fick göra sig gällande hotade den att i betänklig grad skada jordbruket. Maj:t reagerade mycket snabbt. - - utfärdades en kungö- relse angående förbud tills vidare att utfärda mutsedlar å stenkolsfyndig- heter. tillsattes en kommitté med uppdrag att utarbeta utredning och förslag rörande gruverätten. kommitté avgav ett förslag till ny gruvstadga. Förslaget bibehöll inmutning som grund för gruvrätten och bland de in- mutningsbara objekten bibehölls stenkol. Förslaget innehöll dock en hel del nya regler som syftade till att skydda jordägaren. Man föreslog även en ytterligare inskränkning i de inmutningsbara objekten, så att endast vissa uppräknade metaller och jämte grafit och stenkol skulle vara in- mutningsbara. Kommittén motiverade sitt förslag med att den skada som jordbruket kunde förorsakas av rätten att inmuta stenkol borde kunna mot- verkas genom lämpliga lagstadganden. En ledamot ansåg dock att inmut- ningsrätten helt borde upphävas eftersom den stod i strid med jordägarens urgamla äganderätt och enligt hans uppfattning inte var till synnerligt gagn för bergshanteringen utan tvärtom medfört skadliga följder. Kommerskollegium17 yttrade sig över förslaget och tillstyrkte detta, men dess president var skiljaktig och ville avskaffa inmutningsrät- ten. Även i gick meningarna isär beträffande huruvida 17Bergskollegium upplöstes 1857 och dess uppgifter övertogs av kommerskollegi- um. SOU 2000:89 Den svenska minerallagstiftningen... 83 inmutningsrätten från rättslig synpunkt borde bibehållas, då förslaget granskades18. Då kommittéförslag anmäldes inför Kungl. Maj:t förklarade den dåvarande chefen för att han inte kunde tillstyrka detta förslag eller något annat förslag som byggde på in- mutningsrätt. Han hade därför låtit upprätta ett nytt förslag som byggde på principen att jordägaren hade rätt till mineralen och att inmutningsrätten avskaffades helt. Departementschefens förslag möttes emellertid av myck- et stark kritik från gruvnäringen19. Ett flertal möten hölls och resolutioner antogs. I en resolution efter ett möte i uttalades att de flesta efter inmutningsrättens införande upptagna och bearbetade gruvor hade denna rätt och icke vederbörande jordägare att tacka för sin tillvaro, samt att den svenska gruvnäringen skulle tillskyndas svår och oersättlig skada, om inmutningsrätten upphävdes, medan dess bibehållande inte kunde anses vara jordägaren till skada utan tvärtom20. Efter protesterna föranledde departementschefens förslag inga ytterligare åtgärder. anmälde en ny chef för att departe- mentet utarbetat ännu ett nytt förslag till gruvstadga; ett för- slag som byggde på inmutningsrättens bibehållande. Förslaget innefattade i huvudsak en omarbetning av gruvstadga. I förslaget togs inte stenkol upp som inmutningsbart objekt. Istället föreskrevs att gruvstadga skulle upphöra att gälla utom just beträffande stenkol. Den utfärdade kungörelsen om förbud mot utfärdande av mutsedlar avse- ende stenkol skulle dock också fortsätta att gälla. Förslaget till ny gruvstadga antogs av och utfärdades . som gruvstadga antogs tillsattes en ny kommitté med uppgift föreslå en särskild lagstiftning för stenkol. Denna lade 1885 fram ett förslag som ledde till lagstiftning påföljande år, då lag angående efterforskande och bearbetning av stenkolsfyndigheter (stenkolslagen) antogs. Stenkolslagen byggde inte på inmutningsrätt utan på ett koncessionssystem efter fransk modell. 18Utöver de allmänna principdiskussioner som i skilda tider förekommit om in- mutningsrättens vara eller inte vara, framfördes beträffande stenkol som skäl för inmutningsrättens upphävande, att intrånget för jordägarna av flera skäl var värre än vid inmutning av annan . Dels förekom kolet i folkrikare och bördigare trakter än andra , dels var stekolsflötserna horisontellt mera utbedda och tog större areal i anspråk. Dessutom ansågs det vara lättare att hitta stenkol än andra och därför behövde inte upphittaren belönas - ett argument som brukar anföras för att motivera inmutningsrätt. Se , s 24. 19SOU 1924:16, s 49 84 Den svenska minerallagstiftningen... Att ett koncessionssystem infördes motiverades av att jordägarna inte skulle utsättas för de skadeverkningar som inmutningar tidigare hade för- anlett. En avvägning skulle göras mellan gruvföretagens och markägarnas intressen då koncessionsfrågan prövades. Den som erhöll koncession åla- des en viss arbetsskyldighet och skulle även utge avgift till staten och till markägare inom koncessionsområdet. Avgiften till staten var ett fast be- lopp per hektar medan jordägaren skulle erhålla en andel i de som utvanns. För skada och intrång var koncessionshavaren skyldig att betala i ersättning. 2.4Utvecklingen års gruvstadga års gruvlag Som framgått av föregående avsnitt har frågan om kronans äganderätt till mineralfyndigheter utgjort en återkommande tvistefråga. Genom plakat och förordning försvann den tidigare regalrätten. Upptäckaren av malmen erhöll ¼ andel i gruvan utom om det var guld eller salt, då hälften tillföll denne. Resten tillkom jordägaren. Om fyndet hade gjorts på kro- nojord tillkom jordägarandelen i princip kronan, men enligt särskilda be- stämmelser skulle åbor och deras efterlevande få delta med så stor del som de förmådde. Genom förordning utvidgades upptäckarens andel till hälften av alla fyndigheter och jordägarandelen minskade i motsvaran- de mån. Det visade sig dock snart att kronan mycket sällan gjorde bruk av sin andel, utan överlåt denna till inmutaren. Detta lagfästes sedermera gruvstadga, enligt vilken kronand jordägarandel på odisponerad kronojord skulle tillkomma inmutaren medan den på sådan kronojord som var upplåten med ständig besittningsrätt skulle tillkomma åbon, boställs- havaren eller arrendatorn. Bestämmelsen behölls oförändrad gruvstadga och härigenom hade alltså kronan inte längre någon rätt alls till rikets mineralförekomster. kungörelse till skyddande av kronans rätt efter att stadga hade utfärdats började frå- gan om kronans jordägarandel att föras på tal. väcktes en motion i som föranledde att i skrivelse hemställa att Kungl. Maj:t täcktes taga i övervägande huruvida det kunde lända till fördel för kronan att kronan tillerkändes rätt att jämte upptäckaren delta till hälften- Den svenska minerallagstiftningen... del i gruvarbete på odisponerad kronojord och erhålla hälften av vinsten. Riksdagsskrivelsen var en följd av de stora mineraltillgångar, som man börjat hitta på just kronojord i . Främst var avsikt att kronan skulle få bättre kontroll över gruvnäringen, även om också möjlig- heterna till inkomster för kronan hade betydelse. Maj:t uppdrog åt kammarkollegium och kom- merskollegium att yttra sig över innehållet i framställning. I avvaktan på utlåtandena utfärdades en kungörelse med provisoriska bestämmelser till skyddande av kronans rätt. I förord- ningen stadgades att i mutsedlar som utfärdades efter kungörandet skulle ett förbehåll intas för den rätt som kronan genom ny lagstiftning kunde komma att få i fyndigheter på odisponerad kronojord samt att utmål inte fick anvisas på sådan mark. ändringar i gruvstadgan. kungörelse var avsedd att utgöra ett tillfälligt provisorium men kom att gälla ända till 1899 då en mer omfattande ändring av gruvstadgan genomfördes. sista decennium lades dock flera förslag till ny gruvlagstiftning fram. 1890 hemställde i en ny skrivelse att Kungl. Maj:t skulle utarbeta och lägga fram förslag om ändringar i gruvlagstiftningen så att mineralfyndigheter som upptäcktes på kronojord måtte på det för staten gagneligaste sättet kunna disponeras. ville också att fler skulle göras inmutningsbara. Maj:t uppdrog åt kommerskollegium att, tillsammans med fyra särskilt kommitterade och efter hörande av brukssocietetens fullmäktige i järnkontoret, inkomma med underdånigt utlåtande i ämnet. Icke blott ett utan fyra betänkanden avgavs . Ett ingavs av de kommitterades flertal, ett annat av kommitterade kommerserådet Nord- ström, ett tredje av fullmäktige i järnkontoret och ett fjärde av kom- merskollegium. Beträffande frågan om kronans rätt till inmutningsbara mineraler på kronojord hade två helt olika ståndpunkter framkommit. Enligt den ena skolan - företrädd av en av de fyra kommitterade, borg- mästaren - borde inmutningsrätten helt upphävas på odisponerad kronojord och ett koncessionssystem efter franskt mönster införas. Staten skulle ha frihet att ge koncession till den sökande man föredrog att mot årlig avgift bearbeta fyndigheten; dock skulle upptäckaren ha rätt till 86 Den svenska minerallagstiftningen... skälig gottgörelse om inte han erhöll koncessionen. Företrädarna för denna linje ansåg att det i skrivelse angivna målet att staten skulle få full dispositionsrätt över malmfyndigheterna i deras helhet aldrig skulle kunna uppnås om inmutningssystemet upprätthölls. Den andra ståndpunkten, som företräddes av de övriga tre kommittera- de, fullmäktige i järnkontoret och kommerskollegium, innebar ett bibe- hållande av inmutningssystemet men skulle kronan ges rätt till jordägarandel och ett lämpligt sätt för att utöva och beräkna denna rätt skulle anvisas. Beträffande den sistnämnda frågan förelåg två olika förslag till lösning. Antingen kunde ett avgäldssystem införas, så att inmutaren som fick tillgodogöra sig hela fyndigheten men var skyldig att utge en avgift till kronan för nyttjandet av kronans jordägarandel enligt grunder som bestämdes i lag. Det kunde vara fråga om viss del i brutto- eller net- tovinsten eller en avgift per mängd bruten och uppfordrad malm. Enligt det andra förslaget skulle kronan ges tillfälle att efter ut- målsläggningen - förslaget var - arrendera ut sin jordägarandel. Om någon utarrendering inte kom till stånd skulle kronan förlora jordägaran- delen till inmutaren. Kommittémajoriteten föreslog ett arrendesystem, genom vilket kronan mot en i avtal bestämd avgift - royalty - skulle kunna arrendera ut sin jordägarandel. Även majoriteten var dock inom sig oenig beträffande hur ett sådant arrendesystem skulle utformas. Efter att HD hade yttrat sig och kommit med relativt ingående änd- ringsförslag lade Kungl. Maj:t i proposition nr 47 till riksdag fram ett förslag som byggde på att kronan tillerkändes jordägarandel på odisponerad kronojord och skulle kunna tillgodogöra sig denna andel ge- nom arrendesystemet. tillstyrkte förslaget men i båda kam- rarna avvisades tanken på ett arrendesystem. Man förordade istället ett avgäldssystem och propositionen föll varför kungörelse fortsatte att gälla. Frågan togs upp på nytt 1897, då kommerskollegium fick i uppdrag att se över det förslag som lagts fram proposition och utreda om några ändringar i förslaget var erforderliga. avgav ett ytt- rande i vilket man uttalade att några ändringar inte behövdes. Sedan förslaget på nytt remitterats till HD lades det fram som proposi- tion21 till riksdag. Motioner i frågan väcktes av herrar , 21 nr 29 och 30, den senare med hemställan om medgivande till utarrendering av kronans jordägarandel under högst . Den svenska minerallagstiftningen... Kardell, och , vilka alla yrkade att ett avgäldssystem borde införas istället för arrendesystemet. ansåg att inmutaren skulle förvärva kronans jordägarandel genom att utge en av ge- nerellt fastställd avgäld baserad på den brutna malmens värde vilket även Kardell ansåg; dock ansåg han att avgäldens storlek skulle bestämmas individuellt för varje gruvföretag.