sou · GOB329d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Information behöver inte lämnas, om detta är uppenbart obehövligt. Ett värdepappersinstitut skall regelbundet, företrädesvis varje kvartal, dock minst varje halvår, till depåkund skicka kontoutdrag utvisande kundens innehav av finansiella instrument och penning- medel, om inte annat avtalats med kunden. föreskrifter om värdepappersfonder (FFFS 1997:11) Föreskrifterna innehåller utförliga bestämmelser om vilken information informationsbroschyrer, årsberättelser och fondernas halvårsredo- görelser skall innehålla. riktlinjer för tillämpning av konsument- kreditlagen (KOVFS 1992:4) Riktlinjerna ansluter till bestämmelserna i bl.a. konsumentkreditlagen (1992:830) och förordningen (1992:1010) om effektiv ränta. De innehåller krav som finner väsentliga från konsumentsynpunkt och de har utarbetats efter överläggningar med företrädare för kreditbranschen, och andra berörda parter. Riktlinjerna gäller tillämpningen av bestämmelserna om god kreditgivningssed, kreditprövning, marknadsföring och information, kreditavtal, kontantinsats och förbehåll om återtaganderätt i konsu- mentkreditlagen. Institut som står under tillsyn omfattas av riktlinjerna endast i fråga om marknadsföring och information. Det anges särskilt att för dessa institut gäller inspektionens allmänna råd om tillämpning av konsumentkreditlagen, se ovan. För att närmare åskådliggöra hur myndigheternas författningar kan utformas finns de aktuella riktlinjerna med som bilaga till denna rapport. 3.2.6Aktuella utredningar och lagstiftningsarbeten på bankområdet betänkande, Kassaservice (SOU 1998:159) Staten har genom postlagen (1993:1684) tagit på sig ett ansvar för en rikstäckande kassaservice och åtagandet säkerställs genom ett avtal med . Utredningens huvudsakliga uppdrag har varit att bedöma vilket ansvar staten fortsättningsvis bör ha för kassaservice. Utredningsarbetet kom att fokuseras på enskilda medborgares och mindre företags tillgång till och behov av betaltjänster över disk i och via lantbrevbärare, dvs. Utredningen föreslår bl.a. att det nuvarande ansvaret ersätts med en ordning som ger länsstyrelserna möjlighet att stödja kassaservice på samma sätt som nu gäller för annan kommersiell service och att förutsättningarna för att ge kassaservice förbättras genom ändringar i bankrörelselagen. Förslaget har remissbehandlats och bereds inom . delbetänkande, Reglering och tillsyn av banker och kreditmarknadsföretag (SOU 1998:160) Kommittén föreslår en nedtoning av den nuvarande institutionella inriktningen på regleringarna och menar att en förbättrad konkurrens är en betydelsefull faktor för att uppnå en förbättrad ställning även för konsumenterna. Enligt gällande bankrörelsebestämmelser kan endast banker ta emot inlåning från allmänheten. föreslår att bankernas ensamrätt att ta emot inlåning avskaffas. Alla företag, inte bara finansiella institut, skall således enligt förslaget kunna ta emot inlåning. Enligt kommittén främjas konkurrensen på inlånings- marknaden om ensamrätten avskaffas. I betänkandet föreslås vidare en ny definition av begreppet bankrörelse och nya rörelseregler för banker. Ett mål för bank- lagstiftningen anges vara att säkerställa att banker är solida och att detta kräver regler såväl i syfte att minska risken för förluster som åtgärder för att öka motståndskraften för det fall förluster uppkommer. Soliditeten är således enligt kommittén inte enbart beroende av att en bank har vissa ekonomiska reserver utan också av att den genom olika åtgärder begränsar sitt risktagande. För att nå det övergripande soliditetsmålet har kommittén förslagit tre inledande bestämmelser som anger ramarna för rörelsen. Dessa bestämmelser ställer krav på soliditet, genomlysbarhet och riskhantering. En framträdande princip bakom förslaget är att bankerna skall åläggas att ha sådan kontroll på riskerna i rörelsen att överlevnadsförmågan inte äventyras. Det är av avgörande betydelse att de riskbegränsande reglerna tar sikte på att begränsa en banks totala risktagande. Det är alltså enligt kommittén inte tillräckligt att reglera de skyddsvärda verksamheter som en bank bedriver utan det är riskerna i den samlade rörelsen som skall begränsas. Kommittén föreslår därför bestämmelser som ålägger en bank att hålla god bankstandard i sin rörelse. Vidare menar kommittén att för många finansiella tjänster utgörs det grundläggande konsumentskyddet av att konsumentens motpart är ekonomiskt stabil och den soliditetsinriktade lagstiftning som kommittén föreslår stärker därför enligt kommittén det grundläggande skyddet för konsumenterna. Ett av de områden som bestämmelsen om god bankstandard är avsedd att träffa är bankernas eventuella missbruk av sin typiskt sett starkare ställning gentemot enskilda kunder. Vidare tar bestämmelsen sikte på det förhållandet att kunderna har ett informationsunderläge i förhållande till bankerna både när det gäller innehållet i enskilda produkter och när det gäller att välja mellan olika produkter. Informationsunderläget medför att det är viktigt att bankerna på ett ändamålsenligt sätt besvarar frågor och klagomål från kunderna. God bankstandard förutsätter en ändamålsenlig klagomålshantering. Enligt förslaget skall det vidare finnas skriftliga instruktioner riktade till medarbetarna på olika nivåer och vissa särskilda regler för en banks kredithantering. Kommittén föreslår även att tillsynen skall inriktas på att övervaka de förhållanden som regleras i rörelsereglerna och att det därvid är de inledande bestämmelserna om soliditet, riskhantering och genomlysbarhet som framför allt bör prägla tillsynen. Förutom uppdraget att ha tillsyn över att banker och kredit- marknadsföretag följer lagar och andra författningar samt stadgar och interna instruktioner, föreslås att skall åläggas att verka för en sund utveckling av banksektorn och finanssektorn. Förslaget innebär att får flera ingripandemedel till sitt förfogande och ges utrymme att bedöma vilken åtgärd som är lämplig i en viss situation. Varning föreslås få ett utsträckt tillämpningsområde som alternativ till återkallelse av oktroj respektive tillstånd. Inspektionen föreslås vidare vid mindre allvarliga överträdelser få möjlighet att förutom att utfärda föreläggande att vidta åtgärd och förbjuda verkställighet av beslut också få möjlighet att meddela anmärkning. Inspektionen föreslås även få en möjlighet att underlåta att ingripa om överträdelsen är ringa eller ursäktlig eller om rättelse vidtas. Däremot ger förslaget inte föreskriftsrätt. Den renodling av uppgifter som kommittén förordar anses komma att innebära också en förstärkning av konsumentskyddet. Risken för att hänsyn till institutens soliditet skall tillåtas gå ut över den enskilde konsumentens intresse blir mindre om det är en annan myndighet som tar hand om tillsynen på konsumentområdet. Enligt förslaget skall KO ges möjlighet att ingripa enligt marknadsföringslagen vilket bl.a. innebär att denne skall kunna förelägga ett företag vid vite att fullgöra informationsplikten. När det gäller konsumentskyddsaspekterna menar kommittén att det är angeläget att medborgarna har tillgång till en i praktiken riskfri och likvid placeringsform, ett säkert alternativ. Möjligheten att placera sparmedel säkert utgör en viktig trygghet för den enskilde. Den befintliga insättningsgarantin fyller enligt kommittén väl de krav som kan ställas på ett säkert alternativ och föreslår därför att insättningsgarantin skall fortsätta att gälla oförändrad, men att den förutom insättningar i banker och värdepappersbolag även skall omfatta insättningar i kreditmarknadsföretag. Företag som tillhanda- håller kontoformer som omfattas av garantin föreslås bli skyldiga att ta emot insättningar av envar om det inte finns sakliga skäl att neka. Betänkandet har remissbehandlats och förslaget bereds inom . Under avsnitt 8.3.1 återkommer vi till förslag. Utredningen om elektroniska pengar, E-pengar - näringsrättsliga frågor (1998:14) respektive civilrättsliga frågor (SOU 1998:122) I det första delbetänkandet beskrivs e-pengar och behandlas näringsrättsliga frågor som uppkommer när e-penningsystem tas i bruk. Den näringsrättsliga reglering som föreslås tar sikte på utgivare av e.pengar och på e-penningsystemets utformning, i syfte att säkerställa allmänhetens tillit till de nya rutinerna och skydda mot fallisemang och kedjeeffekter i anknytning till sådana betaltjänster. Enligt utredningen skall systemen uppfylla vissa minimikrav på stabilitet, säkerhet och reviderbarhet. Utredningen behandlar i det andra betänkandet sådana frågor som t.ex. cash-systemet och analyserar e-pengars rättsliga status. Slutsatsen i betänkandet är att de rättsprinciper som gäller för motsvarande traditionella instrument vanligtvis också kan tillämpas på de digitala värdeenheterna. Enligt utredningen är det dock oklart vilken väg utvecklingen kommer att ta och det lämnas inga lagförslag i betänkandet. I fråga om information till konsumenter föreslås dock att förslag (SOU 1995:69) skall tillämpas också på e-pengar när det gäller bl.a. skriftlig information, tydlighet vid marknadsföring och rätt att frånträda avtal vid ensidig villkorsändring. En viktig princip anges vara att digitala värdeenheter utan oskäligt dröjsmål skall kunna lösas in mot "vanliga" betalningsmedel. Förslagen har remissbehandlats och bereds inom . På personförsäkringsområdet ges ett grundskydd genom offentlig försäkring, främst allmän sjukförsäkring, allmän folkpensionering och försäkring för allmän tilläggspension. Privata försäkringar får i meddelas av försäkringsbolag. Försäkringsverksamheten regleras i första hand av bestämmelser om rätten att driva försäkringsrörelse, associationsrättsliga bestämmelser och bestämmelser om offentlig insyn. Försäkringsrörelselagen (1982:713) Försäkringsrörelselagen (FRL) föreskriver en omfattande myndighets- kontroll över försäkringsväsendet som kommer till uttryck i krav på koncession och tillsyn, i första hand av . Kontrollen avser i första hand att säkerställa försäkringsrörelsens soliditet men syftar även till att garantera att försäkring erbjuds allmänheten mor premie och andra villkor som är rimliga och rättvisa (den s.k. skälig- hetsprincipen). Båda dessa principer skall iakttas då försäkrings- bolagen upprättar särskilda riktlinjer, kallade grunder, för vissa delar av sin verksamhet - framför allt livförsäkringsrörelse. Grunderna, som skall godkännas av tillsynsmyndigheten, anses till sin rättsliga natur utgöra komplement till bolagsordningen, men de påverkar också för- säkringsavtalet genom att de reglerar bl.a. den ekonomiska uppgörelsen mellan försäkringsbolaget och försäkringstagaren vid återköp av försäkringen, när s.k. fribrev utfärdas samt i fråga om belåning av försäkringsbrev och återbäring vid livförsäkring. Genom att försäk- ringsvillkoren på sådana punkter hänvisar till grunderna, blir dessa en del av avtalet. Lagen innehåller bestämmelser om den rörelse som försäkrings- bolag driver och om hur dessa bolag bildas. Vidare innehåller lagen bl.a. bestämmelser om försäkringsbolagets placeringar, ledning, bolagsstämma, vinstutdelning och likvidation. Omfattande förändringar har beslutats i försäkringsrörelselagen (prop. 1998/99:87, bet. 1998/99:FiU28, rskr. 1998/99:227). De nya bestämmelserna (SFS 1999:601), som träder i kraft , innebär en modernisering av rörelsereglerna och en renodling av till- synen för svenska försäkringsbolag och berör i första hand livbolagens verksamhet. Förändringarna syftar till att underlätta produktutveckling och konkurrens samt till att ge försäkringstagarna ett ökat skydd genom bl.a. bättre information och en tydligare gränsdragning mellan aktieägarnas och försäkringstagarnas kapital. De ny reglerna innebär såvitt här är av intresse bl.a. följande. Genom de nya bestämmelserna slopas den s.k. skälighetsprincipen och den ersätts av andra skyddsregler som bl.a. skall främja en god ekonomisk genomlysning av försäkringarna och en avtalsreglering av rätten till överskott. Den s.k. sundhetsprincipen ersätts av en tydligare handlingsregel för försäkringsbolagen med krav på en tillfredsställande stabilitet, god information om försäkringsvillkor och en god försäk- ringsstandard på verksamheten. Nuvarande s.k. försäkringstekniska grunder slopas och ersätts av en ordning där samtliga rättigheter och skyldigheter mellan bolaget och försäkringstagaren skall framgå av försäkringsavtalet. Reglerna för ömsesidiga försäkringsbolag där försäkringstagarna är delägare närmar sig försäkringsaktiebolagens regler. Den särskilda möjligheten för de ömsesidiga bolagen att göra uttaxeringar hos försäkringstagarna slopas för konsumentförsäkringar. Lagen (1989:508) om försäkringsmäklare Lagen består av näringsrättsliga och civilrättsliga regler som skall tillämpas på juridiska och fysiska personer som yrkesmässigt förmedlar direktförsäkringar från olika försäkringsgivare. De näringsrättsliga reglerna innebär bl.a. att försäkringsmäklare skall vara registrerad hos och stå under dess tillsyn. Mäklaren kan registreras som förmedlare av alla slag av försäkring eller som förmedlare av enbart personförsäkring eller enbart skadeförsäkring. För registrering krävs att mäklaren har en ansvarsförsäkring, har tillfredsställande utbildning och i övrigt bedöms lämplig som försäkringsmäklare samt att han är fristående i förhållande till försäkringsgivarna. Mäklaren skall utföra sitt uppdrag omsorgsfullt och med iakttagande av god försäkringsmäklarsed. Mäklaren skall klarlägga sin uppdragsgivares behov av försäkring och föreslå lämpliga lösningar. Om mäklaren uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter, blir han skadeståndsskyldig mot uppdragsgivaren och andra som är beroende av att han utför sitt uppdrag på rätt sätt; de civilrättsliga reglerna är tvingande i konsumentförhållanden. 3.3.2Närmare om privata försäkringar Skadeförsäkring för konsumenter regleras i en särskild lag- stiftning, konsumentförsäkringslagen (1980:38; KFL). Gruppförsäkring regleras i huvudsak i Försäkringsavtalslagen (1927:77; FAL) som saknar särregler för konsumentförhållanden. Kollektivavtalsgrundad försäkring regleras endast i FAL. KFL gäller för många slag av försäkringar som konsumenter tecknar (hemförsäkring, villaförsäkring, fritidshusförsäkring, reseförsäkring, trafikförsäkring eller annan motorfordonsförsäkring och båtförsäkring). FAL ger regler om övriga typer av försäkringar, framför allt person- försäkring och försäkringar för företag och offentliga rättssubjekt (företags-försäkring). KFL:s men även är tvingande, fast de senare i mindre utsträckning. FAL och KFL reglerar avtalets ingående och upphörande samt olika allmänna frågor om parternas förpliktelser mot varandra. Båda lagarna saknar dock regler om vad en försäkring skall omfatta och övriga avtalsvillkor. Beträffande försäkringsproduktens utformning har försäkringsbolaget alltså i princip fria händer. Något formkrav gäller inte för försäkringsavtal. KFL innehåller emellertid en särskild regel om skyldighet att sluta avtal. Försäkringsbolaget får inte vägra att meddela en försäkring som bolaget normalt tillhandahåller allmänheten, om inte bolaget har särskilda skäl för vägran. I KFL finns också bestämmelser om information som bolaget skall ge om och andra villkor innan en försäkring tecknas, och i samband med en skadereglering. Dessa regler är av marknadsrättsligt slag och underlåtenhet att informera kan medföra påföljder enligt marknadsföringslagen (1995:450); de civilrättsliga konsekvenserna av bristande information regleras inte i KFL. Beträffande försäkringstiden råder som huvudregel avtalsfrihet. I KFL föreskrivs dock en längsta försäkringstid av , om det inte finns särskilda skäl. I lagen begränsas också bolagets rätt att säga upp försäkringen vid tidens utgång. Det finns i de båda lagarna också vissa bestämmelser om rätt till uppsägning . FAL ger bolaget sådan rätt för skadeförsäkringar bl.a. vid oriktiga riskupplysningar från försäkringstagarens sida, vid fareökning och vid vissa brott mot säkerhetsföreskrifter. KFL föreskriver samma påföljd när försäkringstagaren eller den försäkrade grovt har åsidosatt sina förpliktelser mot försäkringsbolaget eller om det finns andra synnerliga skäl. Försäkringstagaren har å sin sida enligt KFL förtida uppsägningsrätt om försäkringsbehovet faller bort eller om det inträffar en annan liknande omständighet. om upplysningsplikt bygger, liksom FAL, på att felaktiga upplysningar i god tro inte påverkar bolagets ansvar enligt avtalet. Påföljden bestäms dock på annat sätt när försäkringstagaren lämnar den oriktiga uppgiften uppsåtligen eller med oaktsamhet som inte är ringa; försäkringsersättningen kan då nedsättas efter en skälig- hetsbedömning där en mängd skilda omständigheter skall beaktas. på detta område är strängare mot försäkringstagaren. Försummad betalning av premien regleras också olika i FAL och i KFL. Den väsentliga frågan är när försäkringsbolaget kan frita sig från ansvar för ett försäkringsfall som inträffar när premien är obetald. Rörande skaderegleringen finns också vissa regler, framför allt i KFL, som skyddar den försäkrade. Dessutom föreskrivs att belopp som uppenbarligen skall utgå skall betalas genast i avräkning på den slutliga ersättningen. Enligt KFL skall skaderegleringen göras skyndsamt. Försäkringsbolaget skall verka för att ersättningen är korrekt. Bolaget får inte vara passivt och överlämna initiativ och ansvaret för utredningen till den skadelidande. har kollektiva försäkringar - gruppförsäkringar och kollektivavtalsgrundad försäkring - fått allt större betydelse, till en början på personförsäkringssidan men numera även som skadeförsäkring. Det bör nämnas att sådana viktiga försäkringstyper som trygghetsförsäkring vid arbetsskada och patient- försäkring är konstruerade som ansvarsförsäkringar och följaktligen är att anse som skadeförsäkring. Som nämnts tidigare saknas särskilda lagregler om dessa kollektiva försäkringsformer. Villkoren uppvisar åtskilliga speciella drag föranledda av försäkringarnas kollektiva natur. Socialförsäkringen omfattar sjukdom, pension och dödsfall. När man slutar arbeta och avgår med pension finns ett ekonomiskt skydd via socialförsäkring i form av folkpension och ATP. Ett nytt pensions- system kommer successivt att införas och det nya systemet innebär bl.a. ett värdepappersfondsparande; var och en ges möjlighet att själv välja vilka fonder en del av pengarna skall placeras i. Socialförsäkringen har härigenom fått ett inslag av finansiell tjänst och det nya allmänna pensionssystemet bör därför behandlas närmare här. Den nya allmänna pensionen gäller bestämmelserna om ett nytt pensionssystem. Det gamla pensionssytemet, bestående av folkpension och ATP, kommer steg för steg att ersättas av ett mer långsiktigt och hållbart system. Det nya systemet består av inkomstpensionen som grundar sig på den sammanlagda inkomst man haft under livet. Hur stor inkomsten varit , hur lönerna allmänt utvecklar sig i samhället och vid vilken ålder man avgår med pension är faktorer som påverkar inkomstpensionens storlek. Premiepensionen är en helt ny form av pension som sköts av (). Av inkomsten avsätts högs till PPM. är reserverade för var och en. De kan dock inte tas ut förrän man blir pensionär och kan de placeras fonder. Man kan själv välja vilka fonder pengarna skall placeras i. Vill man inte välja placeras pengarna i Premiesparfonden inom AP-fonden. Slutligen finns det i systemet en garantipension som är ett grundskydd för den som haft liten eller ingen inkomst och därför bara får liten eller ingen inkomstpension/premiepension. I propositionen 1997/98:151, Inkomstgrundande ålderspension m.m. som ligger till grund för de nya reglerna anges att reformens syfte är att skapa ett system som är följsamt mot den samhällsekonomiska och demografiska utvecklingen. Det reformerade ålderspensions- systemet skall omfatta såväl ett standardskydd enligt inkomst- bortfallsprincipen som ett grundskydd för dem som inte haft några - eller endast låga - förvärvsinkomster. Den inkomstgrundade ålders- pensionen utgör ett från andra socialförsäkringsgrenar avskilt system som finansieras med särskilda avgifter. Såväl utvecklingen av pensionsbehållningen som den utgående pensionen knyts till ett index som följer den allmänna inkoms- tutvecklingen. Beräkningen av pensioner från premiepensionssystemet skall ske med tillämpning av principer som är allmänt vedertagna inom privat livförsäkring. De nya reglerna finns i lagen(1998:674) om inkomstgrundad ålderspension och lagen (1998:710) med vissa bestämmelser om . Lagstiftningen har trätt i kraft och de första utbetalningarna skall ske . De nya bestämmelserna innehåller särskilda informationsregler både vad gäller fördelningssystemet (inkomstpension) och premie- pensionssystemet. För att premiepensionssystemet skall fungera som avsett krävs att informationen till de enskilda håller hög kvalitet. Den enskildes rätt till information är en förutsättning för att han eller hon skall kunna ta till vara de möjligheter som premiepensionssystemet erbjuder. Det krävs information om systemet som sådant, om utvecklingen av den enskildes tillgodohavande och åtminstone i någon utsträckning om fondförvaltarna och fonderna. Huvudansvaret för innehållet i informationen ligger på PPM. I propositionen sägs att även när systemet är igång kommer det att behövas allmän information om hur det fungerar. Trycksaker som beskriver systemet bör därför hållas tillgängliga t.ex. på försäkringskassornas och kanske även skatte- myndigheternas kontor. Däremot kan det enligt regeringen knappast begäras att personalen på dessa kontor generellt skall kunna besvara frågor som inte behandlas i trycksakerna. Sådan specialinformation måste därför lämnas av en särskild informationsenhet. Riktade insatser skall också göras för varje ny generation som kommer in i systemet. PPM har emellertid inte fått till uppgift att informera de enskilda om sådant som de kan inhämta från fondernas eget informationsmaterial. Däremot bör myndigheten svara för ett allmänt informationsmaterial om de fonder som har anmälts till premiepensionssystemet. Det kan t.ex. vara sammanställningar av fonderna efter deras placeringsinriktning och förvaltningsresultat . Sådant material skulle i så fall kunna sändas ut till de enskilda i samband med underrättelsen om årets intjänade pensionsrätt, när ett nytt val av fond kan göras. Kostnaderna för informationen skall bäras av pensionsspararna. Man kan enligt regeringen räkna med att de fonder som medverkar i systemet kommer att utsättas för en fortgående granskning och bedömning av ekonomijournalister m.fl., vilket naturligtvis minskar behovet av statliga insatser. Det anses emellertid föreligga ett mycket stort behov av information om villkoren för fondsparande. PPM skall därför ge ut översikter av detta slag. Sådana översikter måste av praktiska skäl bygga på uppgifter som myndigheten får från förvaltarna själva, t.ex. uppgifter i de rapporter om kostnadsuttag som förvaltarna skall ge in till myndigheten , eller som framgår av publicerad statistik eller liknande. Det har framhållits att det är viktigt att myndigheten tydligt anger att översikterna bygger på uppgifter från fondförvaltarna och att uppgifterna inte kontrollerats av myndigheten. I propositionen sägs att av översikterna skall helst bl.a. framgå nettopriset på förvaltningen av varje fond. PPM skall en gång lämna information om utvecklingen av den enskildes tillgodohavande i form av årsbesked. I informationen har ansetts kunna utformas efter förebild av de årsbesked som försäkrings- bolagen lämnar sina kunder. Där redovisas ingående saldo, inbetalningar, avkastning och kostnader samt utgående saldo. Om den enskilde har valt mer än en fond skall varje fond redovisas för sig. I beskedet från PPM bör också kunna lämnas en prognos uttryckt i kronor beträffande den enskildes kommande pension.