sou · GOB377d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Av den uppföljning som har gjort av de förändringar som gjordes i socialtjänstlagen 1998 framgår att de flesta kommuner i 1996/97:124, s. 109 f. 33Henriksson, G. Barns åsikter om utredningar inom . 34Andersson, G. Barn i samhällsvård. 35Wattam, C. Making a case in child protection. dag har rutiner för att i en utredningen enligt 50 § SoL som rör barn klargöra barnets inställning36. Resultaten från länsstyrelsernas sociala tillsyn visar dock att det fortfarande finns stora brister. Det finns ett stort behov av utbildning kring hur man som socialsekreterare har utredande samtal med barn och sedan tolkar och värderar barnets utsagor37. I vilka situationer ska barns inställning klargöras? Bland de förändringar i socialtjänstlagen som genomfördes var, som nämnts, att barnets inställning skall klarläggas så långt det är möjligt och hänsyn skall tas till barnets vilja med beaktande av dess ålder och mognad, 9 § SoL. Denna syn på barnet, som en individ med egna åsikter i frågor som rör den personliga sfären, genomsyrar dock inte andra delar av lagen och dess förarbeten. Barnet är frånvarande i de flesta resonemang om insatser, dess inställning efterfrågas inte och det är oklart i vilka ärenden, i vilka situationer och på vilket sätt 9 § skall tillämpas. Till exempel görs i förarbetena till lagen en fördjupad framställning om arbete med familjehemsärenden. Barnets möjlighet till kontakt med sina biologiska föräldrar betonas liksom vikten av att inte placera barnet i ett familjehem som avviker från barnets kulturella och språkliga miljö, vilket i och för sig överenstämmer med barnkon- ventionen, artiklarna 9 och 20. Likaså förs ett utförligt resonemang om lämpligheten i att placera barnet hos släktingar och det framhålls att familjen bör göras delaktig i planeringen av insatser. Någon hänvisning till vikten av att just barnet själv görs delaktig eller vikten av att i dessa ärenden klarlägga barnets egen åsikt görs inte. Anmälningsskyldigheten, 71 § SoL, behandlas i förarbetena på mot- svarande sätt. Att ge barn och ungdomar den vård och det skydd som de behöver är en av viktigaste funktion och för att kunna fullgöra denna uppgift måste få information om och utreda barnets situation och behov av hjälp. En grundläggande förutsättning för att detta ska fungera är att myndigheter och befatt- ningshavare känner till sin skyldighet att anmäla till lik- som att allmänheten känner till att en anmälan kan göras och hur arbetar med de anmälningar som kommer in. Vikten av att informerar om sin verksamhet och sitt arbetssätt 36Ändringarna i socialtjänstlagen rörande barn och unga. 37Resultatet av den sociala tillsynen 1998. Nationell tillsyn 1999:1. betonas rent allmänt i förarbetena. Att också information bör lämnas till dem verksamheten berör, nämligen barn och ungdomar, nämns inte. I ansvar att följa upp och stödja pågående place- ringar utanför hemmet lyfts dock barnperspektivet fram. I propo- sitionen framhålls vikten av att socialsekreteraren också "tar sig tid att samtala med barnet i enrum vid sina besök i familjehemmet"38. Det påpekas att detta borde vara regel, men att det ofta glömts bort. Begränsade möjligheter till överprövning Socialtjänstlagen slår å ena sidan fast att det är socialnämndens skyldighet att tillhandahålla stöd, hjälp eller skydd till ett barn som är i behov av det, 12 § SoL. Vidare stadgas att socialnämnden skall sörja för att den som behöver vårdas eller bo i ett annat hem än det egna tas emot i familjehem eller i hem för vård eller boende, 22 § SoL. Å andra sidan har beslutet om vilka medel som skall användas för att uppfylla dessa förpliktelser och om de överhuvud taget skall an- vändas helt lagts i händerna på kommunen. Den enskilde har inte längre någon rätt till öppenvårdskontakt eller placering i familjehem för ett barn utan detta avgörs nu av kommunen ensam. beslut om insatser som till exempel medicinsk behandling, psykoterapi, tillsättning av kontaktperson eller kontaktfamilj, placering i familje- hem, öppenvårdsinsatser eller placering på någon institution kan inte längre överklagas till domstol genom förvaltningsbesvär. Om en social- nämnd till exempel beslutar att en frivillig familjehemsplacering skall upphöra, kan inte detta beslut inte överklagas genom förvaltnings- besvär, även om såväl barnets föräldrar, barnet själv och familjehems- föräldrarna anser att placeringen är till barnets bästa. Den nu gällande lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga är äldre än . LVU trädde i kraft och , kom barn- konventionen att gälla i förhållande till . anda och bestämmelser hade därför inte något markant inflytande över vare sig lagtextens utformning eller förarbetena till lagen. Till exempel är skaderekvisiten misshandel, otillbörligt utnyttjande och brister i omsorgen som anges i 2 § LVU hämtade från FN:s deklaration om barns rättigheter . I artikel 9 stadgas att 1996/97:124, s. 117. barnet skall skyddas från övergrepp och vanvård och i artikel 19 åläggs staterna att skydda barnet mot alla former av fysiskt eller psy- kiskt våld, skada eller övergrepp, vanvård eller försumlig behandling, misshandel eller utnyttjande, innefattande sexuella övergrepp, medan barnet är i föräldrarnas eller den ena förälderns, vårdnadshavares eller annan persons vård. Lagens utgångspunkter, det förhållningssätt till barn som präglar lagstiftningen samt LVU:s idémässiga struktur överensstämmer i flera avseenden inte med den barnsyn som ger uttryck för. Behov istället för rättigheter Syftet med LVU är att samhället skall kunna fullgöra sin skyldighet att tillgodose barns och ungdomars behov av skydd, vård och behandling. I lagen och dess förarbeten slås det fast att det är barnets grundläggande behov som är styrande och syftet med lagen är att ge barn och ungdomar skydd. I allmänna råd om tillämpningen av LVU anges 6 kap. 1 § som utgångspunkt för att avgöra barns grundläggande behov. Barn har rätt till omvårdnad, trygghet och en god fostran. Barn skall behandlas med aktning för sin person och egenart och får inte utsättas för kroppslig bestraffning eller annan kränkande behandling. De angivna bestämmelserna anger alltså vilka grundläggande behov ett barn har39. Lagen tar således sin utgångspunkt i barns behov och inte i barns rättigheter att få sina behov tillgodosedda. Det speglar en syn på barn som enbart beroende och behövande och inte synen på barn som individer med rättigheter. Den distinktion som görs i förarbetena till lagen är mellan barnets behov och föräldrars rättigheter. Det framhålls i förarbetena till lagen att särskild vikt måste läggas vid att lagen vilar på en grund av rättssäkerhet för de inblandade. De inblandade som avses är föräldrarna. Förutsättningarna för tvångsingripande är pre- ciserade i lagen och att reglerna om överklagande ger utrymme för att överklaga i princip alla beslut av socialnämnder och domstolar som påverkar föräldrarna. Med syn att barnet har egna rättigheter, vilket medför att barnets rättssäkerhet kan komma i konflikt med föräldrar- nas, förskjuts perspektivet något. Ett sådant perspektiv kräver en ingående analys av vad rättssäkerhet för barn och ungdomar som far illa betyder och på vilket sätt lagen bör utformas för att tillgodose 39 Tillämpningen av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (SOSFS 1997:15). barnets rätt till en god uppväxt och föräldrars rätt till respekt för sin integritet som föräldrar. Med fokus på föräldrarna LVU är en tvångslag som riktas mot föräldrarna. Huvudregeln är att i samarbete med föräldrarna skall åstadkomma en god uppväxt för barn och ungdomar. I de fall detta inte är möjligt skall barn och ungdomar beredas vård utan "samtycke av den eller dem som har vårdnaden om honom och, när den unge har fyllt , av honom själv", LVU 1 §. Det finns varken i lagen eller dess förarbeten någon definition på barn som far illa. Däremot finns en uppräkning av beteenden från föräldrarnas sida som grund för omhändertagande av barnet; miss- handel, otillbörligt utnyttjande, brister i omsorgen eller något annat för- hållande i hemmet. Lagstiftningen lägger således huvudförklaringen till att barn far illa på föräldrarnas beteende och inkompetens. Lagen fokuserar på föräldrars tillkortakommanden snarare än att ta barnets bästa som utgångspunkt för bedömningarna. För att LVU skall vara tillämplig måste tre förutsättningar vara uppfyllda. Ett missförhållande skall föreligga med anknytning till den unges hemmiljö eller till den unges eget beteende. Detta missför- hållande skall medföra att det finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas och den vård som den unge behöver kan inte ges på frivillig väg. Barnavårdsutredningarna tar därmed sin ut- gångspunkt i eventuella missförhållanden, det vill säga föräldrarnas beteende och allmänna situation. Utredningarna inriktas på att samla bevis för föräldrarnas inkompetens. Förhandlingarna i domstolen följer detta mönster. En studie av domar i länsrätt och kammarrätt som gjorts av visar att föräldrarnas problem tenderar att hamna i fokus vid den muntliga förhandlingen. Ju längre förhandlingen framskrider, desto osynligare blir barnet. Inte heller i socialnämndernas skriftliga material har barnet någon huvudroll. Mål som gäller miss- handel eller sexuella övergrepp får ibland karaktären av brottmål. Beviskraven förefaller vara särskilt höga vad gäller sådana mål40. 40 Barnet i rättsprocessen. Begreppet barnets bästa finns inte nämnt i LVU utan lagen tar som nämnts sin utgångspunkt i barnets behov av skydd, vård och behandling som orsakas av missförhållanden i hemmet eller genom barnets eget beteende. Utredningarna skall leda fram till en bedömning av om barnet riskerar sin hälsa eller utveckling och om denna risk är på- taglig. Det innebär att miljön runt barnet kartläggs och utifrån denna kartläggning bedöms om det föreligger en påtaglig risk för att barnet skall skadas. Detta är en grannlaga uppgift, särskilt mot bakgrund av att varken myndigheter eller forskarvärlden kan definiera vilka föräldrabeteenden som skadar barns utveckling41. Enbart före- komsten av symtom hos barnet är inte tillräckligt för att göra en risk- bedömning. Det är till exempel svårt att avgöra det kausala sambandet mellan barnets symtom och föräldrars beteende. Vissa av barnets problem kan ha uppstått eller förstärkts på grund av myndigheters agerande eller andra omständigheter. Frånvaron av symtom är heller inte någon garanti för att barnet inte är utsatt för övergrepp eller vanvård. En mängd studier har visat att svåra hemförhållanden visser- ligen ökar risken för ogynnsam utveckling men att majoriteten av barnen utvecklas till att fungera normalt som vuxna42. Även med barnets bästa som utgångspunkt i lagstiftningen skulle bedömningarna som socialnämnden har att göra vara svåra. Lika lite som det finns någon kulturell enighet om vad som utgör bra eller skadliga föräldrabeteenden finns sådan enighet vad gäller innehållet i begreppet barnets bästa. Historiska och antropologiska studier visar att det sker en kontinuerlig kulturell och politisk omdefinition av vad som bör betraktas som acceptabla respektive icke-acceptabla uppväxtvillkor för barn och vad som är det bästa för barn. Detsamma gäller före- ställningarna om orsaker till och lösningar på barns och ungdomars problem43. En förändring av LVU med utgångspunkt i barnets bästa skulle dock innebära en perspektivförskjutning i synen på barn som i sin tur sannolikt skulle få konsekvenser för såväl utredningarna som besluten rörande barn inom SoL och LVU. Utgångspunkten skulle därmed vara barnet, barnets utveckling, det nätverk av både vuxna och andra barn som barnet har omrking sig, hur barnet uppfattar sin situation och barnets egna möjligheter att hantera problem. 41Sundell & , Barnavårdsutredningar – en kunskapsöversikt. 43Alston, P. The Best Interests of the Child. Reconciling Culture and Human Rights. barnets bästa skulle sannolikt också en tyngdpunktsförskjutning ske, en förskjutning från att enbart bedöma risker och riskfaktorer till att också innefatta friskfaktorer i bedömningen. Såväl svensk som internationell forskning visar att svåra hem- förhållanden ökar risken för en skadlig utveckling men att majoriteten av dem som lever under sådana förhållanden ändå utvecklas till att fungera normalt som vuxna. Många barn som lever i en svår livs- situation utvecklar en förmåga att hantera påfrestningar, en förmåga som kan förstärkas och utvecklas. Även om en barnavårdsutredning visar att hemförhållandena är så allvarliga att ett ingripande med stöd av LVU måste göras, ger en utredning där barnet själv och barnets särskilda problem och möjligheter har varit det centrala större möjlig- heter att fatta beslut om insatser som gagnar just det enskilda barnet än när utredningens tyngdpunkt lagts vid hemförhållandena i sig. För att ett införande av begreppet barnets bästa skall bli menings- fullt i LVU krävs dock att det i förarbetena ges riktlinjer för hur barnets bästa skall bedömas. Bestämmelserna i 6 kap. 1 § kan inte anses vara tillräckliga för att bedöma barnets bästa i en situation då ett omhändertagande kan vara aktuellt. En fördjupad analys av be- greppet är nödvändigt. Av lagstiftningen bör också framgå att barnets bästa skall vara avgörande i LVU-ärenden. Inga andra intressen skall kunna väga tyngre än det enskilda barnets rätt till skydd. Barns rätt att komma till tals Enligt 36 § LVU har barn som fyllt rätt att själv föra sin talan i mål och ärenden enligt LVU. Barn som är bör höras om det kan vara till nytta för utredningen och det kan antas att barnet inte tar skada av att höras. I socialnämndens ansvar enligt 39 § Social- tjänstförordningen, SoF, ligger vidare inte bara att ha kontakt med familjehemsföräldrarna utan även ett ansvar att träffa och ha kontakt med det placerade barnet. Enligt allmänna råd om tillämpningen av LVU framhålls att barnet bör beredas tillfälle att prata med socialsekreteraren ensam, antingen i familjehemmet eller på annat sätt. Handläggaren bör ta initiativ till att sådana träffar kommer till stånd utifrån barnets ålder och mognad. Enligt artikel 12 skall det barn som är i stånd att bilda egna åsikter (ha) rätten att fritt uttrycka dessa i alla frågor som rör barnets ålder och mognad. stadgar att barnet skall höras i alla domstols- och administrativa förfaranden som rör barnet, antingen direkt eller genom företrädare. Ingen åldersgräns är knuten till artikel 12 och inte heller att hörande av barnet skall vara till nytta i det aktuella målet eller ärendet. Att barn skall höras är en grundläggande princip som inte har med vare ålder eller mognad att göra. Däremot stadgas att barnets åsikter skall tillmätas betydelse i förhållande till barnets ålder och mognad. Barnkonventions artikel 3 om barnets bästa och artikel 12 om bar- nets rätt att komma till tals är kopplade till varandra på ett sådant sätt att de ger varandra ett ömsesidigt innehåll. Artikel 12 skall ses som en anvisning för hur man får det bästa underlaget för att bedöma vad som är bäst för ett barn, nämligen genom att se till att beslutsunderlaget innehåller barnets egen uppfattning om vad som är det bästa. Konventionens artiklar anger en ram för vad som är barnets bästa, vilket innebär att en aspekt av vad som är barnets bästa är att göra barnet delaktig i vad som sker, att låta barnet komma till tals i mål och ärenden som rör henne eller honom. innehåller inga reservationer av den typ som är vanlig i svensk lagstiftning, att barn skall höras om det inte är till skada för barnet. Konventionen utgår ifrån att det är bra såväl för barnet själv som för beslutsunderlaget i mål och ärenden som rör barn, att barnet kommer till tals om sin egen situation. Artikel 12 är central för syn på barn som egna individer med rätt att påverka sin livsituation. Artikeln ger uttryck för en grundläggande respekt för barnet. Barnets rätt att komma till tals och socialnämndens skyldighet att höra barn i LVU-ärenden skulle i det perspektivet kunna förstärkas. Två genomgångar av svensk lagstiftnings överensstämmelse med barn- konventionen har gjorts. Regeringens proposition 1989/90:107 med förslag om ratificering av grundades på en sådan genomgång. Utifrån denna kunde ansluta sig till barnkon- ventionen utan reservationer. En bred översyn av hur svensk lag- stiftning och praxis förhåller sig till bestämmelser gjordes av den parlamentariska som lämnade sitt huvudbetänkande 1997. Alltsedan ratificerades av har lagstift- ningen successivt reviderats och anpassats till be- stämmelser och synsätt. Denna process har kommit olika långt på olika områden vilket också avspeglas i lagstiftningen. I granskningen av , socialtjänstlagen och LVU framgår att de ändringar som gjorts i medfört att i högre grad överensstämmer med såväl sakartiklar som dess intentioner och anda jämfört med både socialtjänstlagen och LVU. tar sin utgångspunkt i barnets rättigheter och principen om barnets bästa är mer konsekvent genomförd, framför allt i vård- nadskapitlet. Synen på barn som bärare av rättigheter är frånvarande i social- tjänstlagen. Denna tar istället barns behov som utgångspunkt. Synen på barn som enbart beroende och behövande och i behov av åtgärder dominerar. Den komplettering av socialtjänstlagens portalparagraf med att hänsyn skall tas till barnets bästa och att barnets inställning skall klarläggas kan mera ses som en början av en revidering av social- tjänstens barnsyn. Eftersom någon revidering av LVU inte gjorts sedan ratificerade har konventionens grundläggan- de principer och förhållningssätt till barn inte införlivats i LVU.