sou · GOB365d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Av de inbetalade medlemsavgifterna till FNV går omkring hälften till administrationen av själva centralorganisationen. Den andra hälften används för olika typer av medlemsservice och för avsättning till konfliktfonder. Den största centrala arbetsgivarorganisationen är VNO-NCW, som närmast motsvarar ett sammanslaget SAF och , dvs. samma organisationsstruktur som finns i bland annat och . Cirka 150 branschorganisationer är anslutna till VNO-NCW och organisationen har fler än 80 000 företag inom så gott som samtliga sektorer av näringslivet som medlemmar. De största företagen är direkta medlemmar i organisationen, medan en del medelstora och mindre företag är medlemmar genom sin branschorganisation. VNO-NCW är en lobbyorganisation, som för medlemmarnas räkning arbetar med att påverka samhällsopinionen och staten i övergripande frågor. Regelsystemets uppbyggnad med avdragsrätt såsom för driftkostnader för avgiften till arbetsgivarorganisationer (se vidare nedan) innebär att det inte har varit aktuellt för arbetsgivar- organisationer och förbund att bilda särskilda servicebolag. VNO-NCW avsätter en betydande del av sina medlemsavgifter till konfliktfonder. Hur mycket som betalas ut i konfliktersättning är en förhandlingsfråga, dvs. det avgörs i det enskilda fallet i händelse av konflikt. Principen är dock att det är produktionsbortfall och inte vinstbortfall som ersätts. Avgift till medlemsförbunden inom VNO-NCW betalas med en viss procent av den totala lönesumman, dvs. i princip samma system som i . utgör avgiften av den totala lönesumman (inklusive särskilda förmåner). Bland övriga arbetsgivarorganisationer kan nämnas MKB- Nederland, som representerar de små och medelstora företagen och LTO-Nederland, som representerar jordbruk och trädgårdsodlingar. Samtliga tre arbetsgivarorganisationer förhandlar och samarbetar i RCO, närmast Nederländska rådet för arbetsgivare. I finns två olika författningar som reglerar beskattningen av privatpersoner och av bolag, inkomst- skattelag respektive inkomstskattelag. Inkomstskatten är progressiv med fyra skatteklasser. Vissa bestämmelser om avdrag finns, bland annat avdrag för fackföreningsavgiften. I inkomstslaget tjänst medges ett schablon- avdrag med ett visst procenttal, för , dock minst 258 () och högst 3 174 (). Procenttal och belopp fastställs inför varje års taxering. Därutöver kan avdrag för ytterligare kostnader medges efter särskilt yrkande. Det är då fråga om kostnader för inkomsternas förvärvande, dvs. ett förvärvsavdrag, exempelvis avdrag för kostnaden för inbetalda fackföreningsavgifter. För den ordinäre arbetstagaren faller avgiften till den fackliga organisationen dock i allmänhet in under schablon- avdraget. I realiteten kan endast av arbetstagarna tillgodogöra sig avdraget för fackföreningsavgiften utöver den tillåtna schablonsumman. Förutom schablonavdraget har det nederländska skattesystemet regler om en skattereduktion för arbetstagare på 1 500 NLG (). Den nederländska bolagsskatten uppgår till . Alla omkostnader i rörelsen är i princip avdragsgilla på motsvarande sätt som i , med samma restriktioner för vissa kostnader, exempelvis representationskostnader. De avgifter som en enskild arbetsgivare betalar till sitt arbetsgivarförbund och vidare till sin centralorganisation, t.ex. VNO-NCW, är i sin helhet avdragsgilla som driftkostnader (omkostnader) i rörelsen. Konfliktersättning som betalas ut till en arbetstagare vid en konflikt är enligt en särskild bestämmelse skattefri. Motsvarande ersättning som betalas ut till en arbetsgivare från hans arbetsgivarförbund eller organisation är däremot skattepliktig. Eftersom avsättningarna till konfliktfonder är avdragsgilla föreligger kongruens mellan avsättning och utbetalning. Ideella föreningar beskattas inte för de medlemsavgifter som medlemmarna betalar in till föreningen. Fackliga organisationer och arbetsgivarorganisationer faller in under begreppet ideella föreningar och de medlemsavgifter som betalas in till fackförbundet eller arbetsgivarförbundet är därför inte skattepliktiga för föreningen. Ideella föreningar är endast skattskyldiga för sådan inkomst som hänför sig till näringsverksamhet. I utgör arbetskraften cirka 23 miljoner personer. Den fackliga organisationsgraden är låg i en internationell jämförelse. hade brittiska fackliga organisationer sammanlagt 12 miljoner medlemmar. Anslutningen har därefter minskat, men planat ut. Andelen fackligt ansluta uppgår nu till av arbetskraften. Variationerna inom olika branscher och yrkeskårer är stora. Generellt kan dock konstateras att organisationsgraden är låg inom privat sektor medan den är högre inom offentlig sektor, upp mot . Inom t.ex. utbildningsväsendet är procentsatsen ännu högre, . Inom vissa branscher är organisationsgraden av tradition särskilt låg. Detta gäller över lag inom industrin och inom servicesektorn. Det finns i endast en paraplyorganisation på arbetstagarsidan, nämligen (TUC), som bildades . TUC har 77 förbund med tillsammans över 6,8 miljoner medlemmar, vilket innebär att nästan var tredje anställd är fackligt organiserad. Medlemmarna återfinns inom vitt skilda yrkeskategorier och branscher. av fackförbunden är anslutna till TUC. Det största medlemsförbundet inom TUC är UNISON, med mer än en miljon medlemmar inom bl.a. verksamhet, sjukvård, skolväsendet och transportsektorn. The Transport and General har 881 000 medlemmar inom främst tekniska och administrativa yrken. The Amalgamated (AEEU) har 720 000 medlemmar främst inom tillverkningsindustrin och bygg- branschen. Public and () med 250 000 medlemmar är det största . medlemmarna är kvinnor, vilket är en av de högsta siffrorna för andelen kvinnor inom fackföreningsrörelsen. Resterande dryga sjuttiotalet förbund har sammanlagt något mer än en miljon medlemmar. Det finns ett antal förbund av yrkes- eller branschförbundstyp, som driver viss facklig aktivitet. Exempel på sådana förbund är läkarförbundet och sjuksköterskeförbundet. Medlemsavgiften till dessa förbund är avdragsgill, se vidare nedan. Avgiften för fackligt anslutna uppgår vanligen till motsvarande 100–. I allmänhet betalas avgiften in genom check-offsystem, dvs. arbetsgivaren verkställer ett löneavdrag som förs över till fackförbundet. Detta system förekommer för 3–4 miljoner fackligt anslutna. De fackliga organisationernas verksamhet finansieras helt av medlemsavgifterna. Fackförbunden är i regel fattiga och har mycket små eller inga konfliktfonder. Ersättning vid konflikter utgår därför i ringa utsträckning. Några större arbetsmarknadskonflikter har inte heller förekommit i . Vid konflikter tas numera ofta endast nyckelpersoner ut i strejk och dessa kan då erhålla viss strejkersättning. Det finns ingen brittisk motsvarighet till de svenska arbetslöshetskassorna. Arbetslöshetsförsäkringen är i en socialförsäkring administrerad av staten. Arbetsgivarna är generellt sett svagt organiserade även om det finns flera olika förbund anslutna till en central organisation och ett antal fristående arbetsgivarförbund. Den dominerande organisationen på arbetsgivarsidan är of (), som närmast motsvarar ett sammanslaget SAF och . CBI har av de större och medelstora företagen som medlemmar. CBI har inte skapat någon konfliktfond och betalar därmed inte heller ut någon konfliktersättning till sina medlemmar i händelse av konflikt på arbetsmarknaden. CBI-förbunden har inte heller något system med servicebolag. I Income and Corporation Taxes Act 1988 (section 201) behandlas rätten till avdrag för avgifter till fackliga organisationer och till arbetsgivarorganisationer. Sådana avgifter anses utgöra avgifter till s.k. professional bodies, learned societies etc., dvs. avgifter till icke vinstdrivande ideella föreningar. Det finns omkring 3 000 olika typer av föreningar som faller in under denna bestämmelse, bland annat fackliga organisationer. Samma bestämmelse är tillämplig även på organisationer och förbund på arbetsgivarsidan. Avdragsrätt för fackföreningsavgiften föreligger i vissa särskilda fall, framför allt för college-link professions, dvs. yrken som kräver en viss utbildning. Det är vidare fråga om yrken som kräver ett certificate för att utöva yrket. Exempel på sådana yrken är läkare, sjuksköterskor, lärare, jurister och revisorer. Avgiften till fackliga organisationer anses som en kostnad som är nödvändig för att utöva yrket och avdraget kan alltså karaktäriseras som ett slags förvärvsavdrag. Det är föreningen som ansöker om avdragsrätt för de anslutna medlemmarna hos Inland Revenue (RSV:s brittiska motsvarighet). Om ansökan beviljas är det själva föreningen som får ett tillstånd som innebär att medlemmen i föreningen får göra avdrag för den till förbundet inbetalade avgiften. Tillståndet kan avse avdragsrätt för hela avgiften eller en viss angiven del av den. Hur stor del av kostnaden som är avdragsgill är beroende av den verksamhet som föreningen bedriver. Exempelvis är lärarna berättigade till avdrag med två tredjedelar av inbetald årsavgift. Ett beviljat tillstånd kan dras in av Inland Revenue om föreningen inte längre uppfyller de uppställda kraven, t.ex. därför att de har förändrat sin verksamhet i något avseende. Detta är dock i praktiken mycket ovanligt. Inland Revenue ger med visst intervall (oftast ) ut en lista över de juridiska personer, bl.a. fackliga organisationer, vars medlemmar har rätt till avdrag med en viss fastställd procentuell andel av avgiften. Den nuvarande ordningen för denna begränsade och selektiva avdragsrätt kom till . Hos Inland Revenue är uppfattningen allmänt att modellen är otidsenlig, men att en revision av systemet vore alltför kostsamt för att ändras. Det har förekommit en viss offentlig diskussion om tillämpningen av nuvarande bestämmelser. Kritik har av naturliga skäl förts fram främst av sådana föreningar som inte erhållit tillstånd till avdragsrätt för sina medlemmar. Vid en konflikt utgår ersättning från de enskilda förbunden. TUC centralt betalar inte ut någon konfliktersättning. Ersättning som betalas till arbetstagaren vid en eventuell konflikt är inte skattepliktig. Ersättningen anses nämligen inte härröra från anställningen. Den betalas visserligen ut i stället för lön, men det avgörande är att det mellan fackförbundet och den anställde inte föreligger något anställningsförhållande. De medlemsavgifter som betalas in till fackliga organisationer eller arbetsgivarförbund är liksom i inte beskattningsbara för föreningarna. Särskilt skapade servicebolag av svensk modell förekommer inom brittisk fackföreningsrörelse i mycket begränsad utsträckning. Dessa bolag tillhandahåller då i allmänhet tjänster till en grupp förbund. Bolagens existens och den roll de spelar samt den skattemässiga behandlingen av dem är dock helt okontroversiell. har cirka 82 miljoner invånare. Den tyska arbetskraften uppgår till 38 miljoner människor (avser ). av dessa arbetar i små företag, vilket med tyska mått mätt motsvarar företag med mindre än 500 anställda. Organisationsgraden i är . Variationerna mellan olika branscher, yrkeskårer och arbetsplatser är dock stora. Inom vissa större företag är organisationsgraden så hög som 80–medan den inom en del små företag är 5–. På arbetsgivarsidan är organisationsgraden hög, . Arbetslöshetskassan är i en socialförsäkring som administreras av staten och är alltså helt skild från arbetstagar- organisationernas verksamhet. Deutscher Gewerkschaftsbund (DGB) är den dominerande centralorganisationen för tyska arbetstagare. Organisationens svenska motsvarighet är närmast ett sammanslaget LO och TCO. Någon centralorganisation för akademiker motsvarande finns inte. Däremot finns en centralorganisation för tjänstemän. DGB har tolv medlemsförbund med sammanlagt cirka 8,5 miljoner medlemmar. Av dessa är kvinnor. Det största av , Industriegewerkschaft Metall (IG Metall), har drygt 2,9 miljoner medlemmar. Det minsta förbundet är IG Medien med cirka 185 000 medlemmar. DGB är en partipolitiskt obunden organisation, vars verksamhet är huvudsakligen allmänpolitisk och allmänfacklig. Organisationen står också för olika utbildningsinsatser. DGB tillhandahåller vidare en viss direkt service till medlemmarna. Kostnadsfri juridisk rådgivning ingår i denna service. Medlemsförbundens avgifter till DGB uppgår i allmänhet till av den totala medlemsavgiften. Vissa små förbund betalar dock en mindre avgift. Medlemsintäkterna uppgår för DGB till cirka 300 miljoner DEM/år. DGB har bildat ett servicebolag och av medlemsavgiften går direkt till servicebolaget. En viss del av avgiften avsätts till strejkfonder. Storleken på den konfliktersättning som betalas ut till de enskilda medlemmarna avgörs av hur länge man varit medlem och hur hög avgift man har betalat in under sin medlemstid. En tysk DGB-medlems genomsnittsinkomst ligger på drygt 4 000 DEM . Den genomsnittliga fackföreningsavgiften är cirka 20 DEM , dvs. Arbetslösa och studerandemedlemmar betalar en reducerad avgift. Fackförenings- avgiften betalas genom löneavdrag såsom i eller genom egen inbetalning via bank. Deutsche Angestellten-Gewerkschaft (DAG) är en central- organisation som rekryterar tjänstemän framför allt inom den privata sektorn. DAG har cirka 500 000 medlemmar. Deutscher Beamtenbund (DB) är en centralorganisation för Beamten, dvs. Den har cirka 550 000 medlem- mar. Organisationens medlemmar har enligt lag ingen strejkrätt men för förhandlingar om löne- och anställningsvillkor för sina medlemmars räkning. (BDA) motsvarar närmast svenska SAF. BDA är den enda centrala arbetsgivarorganisationen på den privata sidan. Centralorganisationer för arbetsgivarförbunden finns också på den statliga och kommunala sidan. Inom BDA finns två olika typer av medlemsförbund dels s.k. huvudbranschförbund, dels regionala huvudarbetsgivarförbund. Organisationen har ett stort antal medlemsförbund, allt från mycket stora förbund och till små förbund med 30–40 företag som medlemmar. Företagen är organiserade branschvis, regionalt och territoriellt, i metallindustri, byggnadsindustri osv. BDA beslutar i vissa viktiga frågor av mer principiell natur för medlemsförbundens räkning. Ett exempel på sådana beslut är arbetsgivarnas gemensamma avvisande hållning till arbetstagarsidans krav på 32 timmars arbetsvecka. Förbunden och inte BDA centralt driver avtalsförhandlingar branschvis och regionalt med arbetstagarsidans förbund. De stora förbunden går först ut och träffar avtal som sedan blir tongivande för de övriga förbunden. Förhandlingar för hela branscher koordineras på detta sätt när det gäller löner och anställningsvillkor. Strejker och andra stridsåtgärder beslutas på förbundsnivå och alltså inte av de enskilda företagen. Förbunden bestämmer själva hur hög avgift som skall tas ut. Avgiftens storlek avgörs av vilken service förbunden tillhandahåller. Avgiften till olika förbund varierar mycket. BDA har inte någon egen konfliktfond. I händelse av konflikt betalas konfliktersättning ut till medlemsföretagen från förbunden. Det beslutas från fall till fall dels om ersättning över huvud taget skall utgå, dels i så fall med vilket belopp. Konfliktersättning betalas dock generellt ut efter storleken av uppkommen förlust och inte som ersättning för ett eventuellt vinstbortfall. Det tyska skattesystemet anses komplicerat och skatteflykt är ett stort problem. En total omläggning av skattesystemet har börjat att diskuteras och ett antal delreformer har redan genomförts. Exempelvis har bolagsskatten sänkts som avdragsrätten har minskats och skattebasen breddats. Den totala effekten för företagen har blivit minskade möjligheter till skatteavdrag och höjd skatt. Till följd av att det fortfarande finns stora möjligheter till skatteplanering betalar dock de största tyska företagen i realiteten inte någon eller mycket låg skatt. Det finns ett antal olika skattetabeller för fysiska personer. Det genomsnittliga skattetrycket är , som övre gräns för skatteuttaget. Det förs inte någon diskussion rörande avdragsrätten för medlemsavgifter och organisationskostnader. Det rör sig, enligt organisationerna själva, totalt om förhållandevis små belopp, med endast marginell betydelse för de tyska statsfinanserna. För de enskilda skattskyldiga är skattesystemet svårt att tillämpa. Det har därför efter hand skapats en hel yrkeskår av s.k. Steuerberater, dvs. skatterådgivare, som arbetstagare ofta måste anlita för att kunna åtnjuta de avdragsmöjligheter som finns. Tiotusentals sådana skatterådgivare är verksamma. Det finns i tysk skatterätt inte några bestämmelser som uttryckligen reglerar just avdrag för fackföreningsavgifter och avgifter till arbetsgivarorganisationer, utan det är allmänna regler om avdrag som tillämpas. Huvudprincipen i fråga om avdrag från förvärvsinkomsten är att avdrag får göras för samtliga kostnader som hänger samman med arbetet, s.k. Werbungskosten eller förvärvskostnader. Skattskyldiga är berättigade till ett schablonavdrag om 2 000 DEM för sådana förvärvskostnader. Till dessa kostnader räknas exempelvis fackföreningsavgiften, arbetsresor, arbetskläder och facktidskrifter. Avdrag medges upp till schablonbeloppet utan krav på specifikation av kostnaderna. Högre avdrag medges om kostnaderna styrks. Fackföreningsavgiften anses röra arbetsförhållandet och är därför avdragsgill inom ramen för schablonavdraget. Avgiften anses alltså utgöra en kostnad för intäktens förvärvande. Kontroll av att arbetstagaren betalat sin fackföreningsavgift sker antingen genom att en kontrolluppgift sänds från den fackliga organisationen till skattemyndigheten eller genom att den skattskyldige själv med kvitto styrker den inbetalda årsavgiften. Som nämnts administreras arbetslöshetsförsäkringen av staten inom ramen för socialförsäkringssystemet. Ett schablonavdrag vid taxeringen medges för de olika socialavgifterna. Avdraget uppgår till 7 800 DEM för gifta och halva beloppet för ogifta och ensamstående. Det är vad man kallar ett fribelopp, dvs. avdrag medges utan specifikation. Avdrag medges inte för högre belopp även om den faktiska utgiften varit större. Avgiften till arbetslöshetsförsäkringen ingår i denna schablon. Huvudprincipen för arbetsgivare är att avdrag får göras för de kostnader som är att betrakta som driftkostnader i rörelsen, dvs. i princip alla kostnader med några få undantag, t.ex. representations- kostnader. Det finns inte några begränsningar för avdragsrätten för arbetsgivares organisationskostnader. Den ersättning som betalas till arbetstagaren vid en eventuell konflikt är inte skattepliktig. Ersättningen anses inte utgöra inkomst av tjänst. Några uttryckliga bestämmelser som reglerar skattefriheten för konfliktersättningen finns inte, utan detta följer av praxis. Den ersättning som betalas ut till en arbetsgivare vid en eventuell konflikt är däremot skattepliktig, eftersom ersättningen anses som en intäkt i rörelsen. Fackliga organisationer samt arbetsgivar- och branschorganisationer anses utgöra ideella föreningar. De medlemsavgifter som betalas in till sådana föreningar är liksom i inte skattepliktiga. I detta avsnitt ges en allmän översikt över de bestämmelser som reglerar förutsättningarna för skatteavdrag dels för medlemsavgifter i allmänhet, dels för de medlemsavgifter som utredningens uppdrag rör, nämligen avgifter till fackliga organisationer och till arbetsgivar- organisationer. Vidare behandlas reglerna för beskattningen av de till föreningarna inbetalda avgifterna samt av den konfliktersättning som i händelse av konflikt på arbetsmarknaden betalas ut till arbetstagare respektive arbetsgivare. Några till dessa bestämmelser angränsande skatteregler beskrivs också. Inkomstskattelagen (1999:1229, IL) har ersatt trettiofem skattelagar, främst kommunalskattelagen (1928:370, KL) och lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt (SIL). Den nya lagen tillämpas första gången vid taxering. Förarbeten, se prop. 1999/2000:2, 9 och 15, bet. 1999/2000:SkU2, 5 och 8, rskr. 1999/2000:117. I IL har samlats i stort sett alla regler om hur man beräknar underlaget för statlig och inkomstskatt och om skatteberäkningen. Syftet med den nya lagen är att inkomstskatte- lagstiftningen skall bli överskådlig och språkligt moderniserad. Lagen är indelad i 12 avdelningar med sammanlagt 66 kapitel. IL innehåller få materiella ändringar i förhållande till KL och SIL. De ändringar som gjorts syftar i huvudsak till att undanröja inkonsekvenser eller förbiseenden i tidigare lagstiftning. I framställningen nedan anges för tydlighetens skull hänvisningar både till bestämmelser i och till de äldre KL och SIL. 4.3Medlemsavgifter – bestämmelser om avdrag I IL har i 9 kap. samlats de bestämmelser som anger de utgifter som inte får dras av. De är samtliga hämtade från 20 § KL och dess anvisningar och gäller för alla inkomstslag. Avdragsförbudet för levnadskostnader har varit en av de grundläggande principerna i KL sedan lagen kom till. Det har tagits in i 9 kap. 2 § första stycket i den nya lagen och anger att levnadskostnader och liknande utgifter inte får dras av. I paragrafens andra stycke lämnas en exemplifiering av vilka kostnader som avses, däribland utgifter för avgifter till kassor, föreningar och andra sammanslutningar som den skattskyldige är medlem i (punkt 1 första stycket av anvisningarna till 20 § KL). Avdragsrätten för medlemsavgifter har prövats i åtskilliga rättsfall och en ytterst restriktiv praxis har utbildats. I rättsfallet RÅ 1944 ref. 52, som avsåg medlemsavgift till , vägrade Regeringsrätten avdrag för medlemsavgiften ändå att avgiften föranletts av den skattskyldiges förvärvsverksamhet (jfr även RÅ 1962 ref. 43). Avdrag har genomgående vägrats för avgifter till olika bransch- organisationer och liknande. Detta har varit fallet även om det framstått som nödvändigt att vara medlem i en viss sammanslutning för att ha rätt till eller för att på ett riktigt sätt kunna utöva ett visst yrke eller inneha en viss befattning, såsom i det ovan nämnda rättsfallet som gällde avgift till . Fler exempel på detta är att avdrag inte heller medges för medlemsavgift till Föreningen , , m.fl. föreningar. Inte heller för medlemsavgift till utländsk näringsorganisation . Regeringsrätten konstaterade i ett fall att KL innehåller ett uttryckligt förbud mot avdrag för medlemsavgifter och att den aktuella avgiften inte var att betrakta som något annat än en medlemsavgift (RÅ 85 1:32). Medlemsavgifter till föreningar har däremot varit avdragsgilla i inkomstslaget näringsverksamhet i de fall de inte utgjort sådana avgifter i egentlig mening, fastän de betecknats som medlemsavgifter, utan ersättning för direkta tjänster åt den skattskyldige medlemmen i hans förvärvsverksamhet. I dessa fall driver den mottagande föreningen näringsverksamhet av sådan art att avgiften utgör en intäkt i den verksamheten. Exempel på detta är bl.a. rättsfallet RÅ 1949 ref. 34, där apotekare medgavs avdrag för avgifter till branschorganisationer med motiveringen att avgifterna användes för vissa gemensamma kostnader för apotekare. Årsavgiften till en ångpanneförening ansågs i ett annat fall vara likställd med ett arvode för utfört arbete (RÅ 1934 ref. 18). I fråga om politiska förtroendemän har en kostnad med starka drag av medlemsavgift dock i vissa fall berättigat till avdrag. I RÅ 1965 ref. 5 medgavs en riksdagsledamot rätt till avdrag för avgiften till sin riksdagsgrupp med motiveringen att utgiften närmast varit att betrakta som ersättning för sekreterarhjälp, utskrift av motioner m.m. inom ramen för uppdraget. I ett antal fall har avdrag för motsvarande kostnader medgetts landstingsledamot (1973 ref. 31 I–II, RRK R73 1:30 och 1:32) och kommunala förtroendemän (RÅ 1973 ref. 31 III, RRK R73 1:31). I andra fall vägrades avdrag för motsvarande förtroendemän när det inte hade visats att avgiften utgjort ersättning för kostnader i samband med uppdragen (stadsfullmäktig, RÅ 1973 ref. 31 V, RRK R73 1:33 och förtroendeman, RÅ 1973 ref. 31 IV, RRK R73 1:34). 4.3.2Avgift till facklig organisation