sou · GOB366d4 · 2001-01-01 00:00:00 — systemet (8.4.4). Som sägs i avsnitt 6.4.3.6 är ett minimikrav att garanterade insättare har samma rätt till ersättning från när en bank under offentlig administration stoppar fullgörandet av sina förpliktelser som vid en konkurs. I annat fall skulle insättarna förlora på att banken sätts under offentlig administration i stället för konkurs. Dessutom skulle det enligt kommitténs bedömning strida mot EGs direktiv (94/19/EG) om system för garanti av insätt- ningar i fall garanterade insättare inte skulle ha rätt till ersättning vid betalningsstopp. Enligt direktivet skall insättningsgarantisystemet träda i funktion i den händelse insättningarna blir indisponibla. Som framgår av avsnitt 9.2.1 är det av flera skäl önskvärt att banken kan fortsätta att hantera garanterade insättningar som vanligt. Eftersom garanterade insättare inte skall bära någon del av bankens förluster kan banken göra utbetalningar till garanterade insättare mot att den får ersättning från (se vidare avsnitt 9.4). Utan ersättning från skulle utbetalningarna till garanterade insättare ske på övriga borgenärers bekostnad. Att garant- erade insättningar inte omfattas av betalningsstoppet är närmast att betrakta som att banken sköter utbetalningen av ersättningar från . En sådan ordning förutsätter att en statlig garanti för nya fordringar utfärdas om banken skulle få problem att finansiera utbetalningar till garanterade insättare. En komplikation i sammanhanget är att en insättare enligt gällande ordning har rätt till ersättning vid konkurs om sammanlagt högst för varje institut. För att denna gräns skall kunna upprätthållas får inte banken betala ut mer än till en enskild insättare av de garanterade medel som insättaren hade inne- stående vid betalningsstoppet. Insättningar som görs efter betalnings- stoppet har företräde och skall därför betalas utan gräns. Banken måste således vid varje utbetalning ha kontroll över hur mycket som samman- lagt netto har utbetalats till den aktuella insättaren efter betalnings- stoppet. Detta är information som enligt uppgift kan ta att ta fram . Kommittén gör dock den bedömningen att med dagens datasystem skulle det vara möjligt att göra den tillgänglig on- line. De nettouttag som en insättare gör efter ett betalningsstopp skall räknas som ersättning från i en efter- följande konkurs. Som sägs i avsnitt 8.5.3 avses med efterföljande konkurs en på offentlig administration direkt följande konkurs som för- anleds antingen av en ansökan från (8.9) eller av en under offentlig administration vilande konkursansökan (8.3.4). Konkursen skall således ha sakligt samband med ekonomiska problem som fanns redan under den offentliga administrationen. ningsgarantinämnden skall vara skyldig att stå för utbetalningar till garanterade insättare endast i en efterföljande konkurs (se avsnitt 9.4.1). Genom att nettouttag efter betalningsstopp i en efterföljande konkurs räknas som ersättning från be- gränsas insättningsgarantisystemets kostnad till det maximala ersätt- ningsbeloppet. Om exempelvis en garanterad insättare under offentlig administration har tagit ut av de medel som var inne- stående på banken vid betalningsstopp och inte satt in några nya medel, har denne fått i ersättning och har med gällande gräns inte rätt till någon ytterligare ersättning om banken försätts i konkurs. 9.3Investerarskydd vid betalningsstopp under offentlig administration Kommitténs förslag: En investerare har rätt till ersättning från investerarskyddet om en bank under offentlig administration stoppar fullgörandet av förpliktelser och investeraren inte från banken kan få ut finansiella instrument eller medel som avses i 3 § lag (1999:158) om investerarskydd. Syftet med investerarskyddet är att vara ett konsumentskydd på värdepappersmarknaden. Lagen om investerarskydd bygger på EG- direktivet 97/9/EG om system för ersättning till investerare (investerar- skyddsdirektivet). Direktivet anger två alternativa situationer som med- för att ersättning från investerarskyddet kan komma i fråga (arti- kel 2.2.). Det ena fallet är att de behöriga myndigheterna har konstaterat att ett värdepappersinstitut inte verkar ha förmåga att kunna uppfylla sina förpliktelser mot investerarna och att oförmågan inte endast är tillfällig. Med behörig myndighet förstås ett organ med tillsynsuppgifter över institut som tillhandahåller investeringstjänster. Det andra fallet i vilket ersättning kan komma att utgå är att en rättslig myndighet, dvs. en domstol eller motsvarande, har meddelat ett avgörande som medför att investerarens möjlighet att framställa krav mot institutet tillfälligt upphävs. I båda alternativen förutsätts att institutets oförmåga har direkt samband med dess finansiella ställning.4 Kommittén bedömer att ett beslut om betalningsstopp under offentlig administration är av sådan karaktär att det enligt investerar- skyddsdirektivet skall utlösa investerarskyddet. Visserligen föreslår kommittén att beslut om betalningsstopp inte skall fattas av domstol, 1998/1999:30 s. 53. utan av , men beslutet har ändå en sådan rättslig status att det påverkar investerarens möjlighet att framställa krav mot institutet. Dessutom kan , som är behörig myndighet, konstatera att banken inte har förmåga att kunna uppfylla sina förpliktelser mot investerarna och att oförmågan inte endast är tillfällig. Om det vid ett betalningsstopp finns investerare som har rätt till ersättning från investerarskyddet får däremot prövas särskilt för varje enskild investerares krav. Kommitténs förslag: I en efterföljande konkurs skall betala ett belopp till konkursboet som motsvarar vad banken har betalat ut netto till garanterade insättare efter ett betalningstopp under administrationen. Staten har rätt till ersättning från konkursboet för det inbetalda beloppet. Statens fordran skall behandlas som en oprioriterad konkursfordran. I avsnitt 9.2.3 föreslår kommittén att ett betalningsstopp under offentlig administration inte skall omfatta garanterade insättningar. Det har flera fördelar, bl.a. innebär det ett bättre konsumentskydd. Utbetalningar till garanterade insättare får dock inte ske på övriga borgenärers bekostnad. Kostnaden för garanterade insättares skydd skall bäras av insättnings- garantisystemet och inte av övriga borgenärer. För det fall en bank under offentlig administration försätts i konkurs skall därför vara skyldig att till konkursboet betala ett belopp som motsvarar vad banken har betalat ut netto till garanterade insättare efter det att banken har stoppat fullgörandet av övriga förpliktelser. behöver endast täcka utbetalningar av sådana medel som fanns innestående vid betalningsstoppet. Insätt- ningar som görs efter ett betalningsstopp har företrädesrätt, varför övriga borgenärer inte skall kunna skadas av att banken betalar ut dem. Således är det vad banken netto har betalat ut till garanterade insättare efter ett betalningsstopp som skall täckas av insättningsgarantimedel. Om det blir utdelning till oprioriterade fordringsägare i konkursen skall staten ha rätt till den del som skulle ha tillfallit staten genom statens regressrätt om hade betalat ersätt- ning direkt till insättaren. Detta kan uppnås genom att staten får en fordran som behandlas som en oprioriterad konkursfordran på det belopp som betalar till konkursboet. I en konkurs skall enligt gällande ordning nämnden betala ut ersätt- ning till de garanterade insättare som har medel innestående hos gälde- närsbanken. Om inte de medel som nämnden har fått in från bankerna i form av avgifter räcker till utbetalningarna får nämnden låna medel i . Eftersom nämnden enligt förslaget är skyldig att betala ut ersättning till konkursboet för utbetalningar som banken har gjort efter betalningsstopp, är det nödvändigt att nämnden även för ersättning till konkursboet har möjlighet att låna i . 9.4.2Vid tvångsnedsättning under offentlig administration Kommitténs förslag: Garanterade insättare skall inte drabbas av en tvångsnedsättning av fordringar på en bank under offentlig admini- stration. För att inte övriga borgenärer skall bära kostnaden för insättarskyddet skall dock, vid beräkning av en tvångsnedsättning av fordringar, garanterade insättningar som var innestående på banken vid betalningsstopp behandlas som om de omfattades av nedsätt- ningen. Detta gäller oavsett om dessa insättningar är uttagna efter betalningsstoppet eller inte. skall efter beslut om nedsättning betala en ersättning till banken som motsvarar nedsättningen av garanterade insättningar. Garanterade insättningar skall i en efterföljande konkurs ha bästa allmänna förmånsrätt upp till det belopp som vid nedsättning har betalat till banken. Om det inte finns medel i konkursboet som motsvarar betalning, skall staten tillskjuta nödvändiga medel. Som framgår av avsnitt 8.7.2 skall ges möjlighet att hos begära att fordringar på en bank under offentlig administration skall sättas ned. Fordringar bör kunna sättas ned för det fall banken har gjort så stora förluster att bankens skulder är större än rörelsens värde. Det är inte möjligt att låta garanterade insättare drabbas av en nedsättning. Det skulle innebära att insättarens skydd skulle vara sämre under offentlig administration än i konkurs. Det går emellertid inte att helt undanta garanterade insätt- ningar från en tvångsnedsättning, eftersom det skulle innebära att kost- naden för insättarskyddet övervältras på övriga borgenärer som skulle tvingas bära en oproportionerligt stor del av bankens förluster. måste garanterade insättningar behandlas som om de omfattas av ned- sättningen och kompensera banken för att dessa fordringar inte sätts ned. Av samma skäl måste även sådana garanterade insättningar som har utbetalats efter ett betalningsstopp behandlas som om de omfattas av nedsättningen och kompensera banken för den del av utbetalningarna som inte skulle ha gjorts om fordringarna hade satts ned. När det gäller insättningar som inte omfattas av insättningsgarantin skall dessa omfattas av en nedsättning på samma villkor som andra oprioriterade fordringar. Det innebär bl.a. att för insättare som vid betalningsstopp har mer än innestående på konton som omfattas av garantin så kommer med gällande maximigräns den del som överstiger bli föremål för nedsättning. I regel torde en nedsättning av fordringar medföra att banken rekapitaliseras och betalningsstoppet kan hävas. Det är emellertid möjligt att en nyemission misslyckas och att rekonstruktionsförsöket avbryts och banken försätts i konkurs. För att inte insättningsgaranti- systemet skall drabbas av ökade kostnader till följd av att nämnden först har betalat ersättning till banken vid nedsättning och sedan måste betala ersättning till insättaren i konkursen, skall, i en efterföljande konkurs, garanterade insättningar med lika rätt ha bästa allmänna förmånsrätt upp till det belopp som nämnden har betalat till banken vid nedsättningen. I annat fall skulle insättningsgarantisystemet stå för en oproportionerligt stor andel av bankens förluster. Det kan synas som att det kommer att drabba andra förmånsrätts- tagare om det införs en ny kategori av förmånsrätt med bästa rätt. Garanterade insättningar skall emellertid endast ha bästa rätt upp till det belopp som har betalat till banken. Alternativt hade dessa medel gått till ersättning direkt till insättare. Hur andra förmånsrättstagare påverkas av att nämnden i stället betalar medlen till banken kommer att bero på hur väl banken förvaltar dessa medel. Om medlen ger positiv avkastning gynnas övriga fordrings- havare inklusive de med förmånsrätt, medan de missgynnas om medlen ger negativ avkastning. Det får förutsättas att banken använder medlen från (liksom andra medel) på ett rationellt sätt. Den aktuella förmånsrätten skall bara gälla i en efterföljande kon- kurs, dvs. det måste finnas ett sakligt samband mellan konkursen och de problem som föranledde tvångsnedsättningen (se avsnitt 8.5.3). En avsaknad av ett sådant samband innebär att nedsättningen har fyllt sitt syfte och tillsammans med andra åtgärder fått banken på fötter. Rent praktiskt torde det vara enklast om sköter utbetalningar till insättare åt konkursboet. På så sätt kan insätt- arna få hela sin ersättning vid ett och samma tillfälle och tidsfristerna i lagen om insättningsgaranti kan hållas genom att kan lägga ut för konkursboet om det tar tid innan konkurs- förvaltaren kan göra en utbetalning. Som framgår av avsnitt 9.4.1 skall ersätta konkursboet för nettoutbetalningar som har gjorts till garanterade insättare efter betalningsstoppet. Eftersom insättarna skall ha bästa förmånsrätt kan för konkursboets räkning göra avräkning på konkursboets fordran. På så sätt kan transfereringarna mellan och konkursboet minskas. En juridiskt tekniskt annorlunda lösning är en där nämnden skall betala skillnaden mellan bankens utbetalningar till garanterade insättare efter ett betalningsstopp och den ersättning som nämnden betalar till banken efter beslut om nedsättning till konkursboet, om mellanskillnaden är positiv; om mellanskillnaden är negativ skall nämnden inte betala någonting till konkursboet och insättarna skall ha bästa allmänna förmånsrätt upp till mellanskillnaden. En sådan ordning bör ge samma resultat som den föreslagna ordningen. I bägge fallen behöver konkursboet ersätta som nämnden gör för konkursboets räkning endast om nämndens betalning till banken överstiger det belopp som banken har betalat ut till garanterade insättare efter ett betalningsstopp. Om det mot förmodan inte skulle finnas tillräckligt med medel i konkursboet i de fall som konkursboet skall betala ersättning till ersättningar till insättare skall staten betala det som fattas till , eftersom det är Kris- hanteringsmyndigheten och inte som har ansvaret för rekonstruktionen av banken (se vidare avsnitt 8.5.3). Eftersom nämnden enligt förslaget är skyldig att kompensera banken för att fordringar som omfattas av insättningsgarantin inte sätts ned vid en tvångsnedsättning, skall nämnden kunna låna medel i Riks- gäldskontoret i den mån som behållna avgiftsmedel inte räcker för full- görandet av denna ersättningsskyldighet. 9.4.3Vid offentligt ackord under offentlig administration Kommitténs förslag: Vid offentligt ackord skall rösta för fordringar som omfattas av insättningsgarantin (se avsnitt 8.6). I övrigt skall samma bestämmelser gälla som vid tvångsnedsättning (se avsnitt 9.4.2). får endast rösta för ett ackord om den bedömer att ackordet leder till lägre kostnader för insättningsgaranti- systemet. Kommittén föreslår att regelverket för offentlig administration skall innehålla bestämmelser om tvångsackord, eller med andra ord offent- ligt ackord (se vidare avsnitt 8.6). Som sägs där kan ett beslut om tvångsackord underlätta förhandlingarna under offentlig administra- tion. Även tvångsnedsättning av bankens fordringar fyller denna funk-t- ion, men en tvångsnedsättning av fordringar förutsätter en fullständig nedsättning av aktiekapitalet och har därför ett begränsat användnings- område. Det är möjligt att flertalet av borgenärerna är villiga att sätta ned sina fordringar utan att aktiekapitalet har skrivits ned helt till noll. Det kan exempelvis vara så att de gamla ägarna är villiga att tillskjuta nytt kapital, om borgenärerna går med på viss eftergift, men inte annars. Eftersom det kan vara svårt att finna andra som är villiga att tillskjuta kapital, kan det vara en bra lösning även för borgenärerna och insättningsgarantisystemet. Ett tvångsackord kan då förhindra att en minoritet av fordringsägarna motsätter sig ett ackord som skulle möjliggöra en rekapitalisering av banken. I ett tvångsackord skall garanterade insättningar behandlas på samma sätt som vid en tvångsnedsättning. Garanterade insättningar som var innestående på banken vid betalningsstopp skall behandlas som om de omfattades av ackordet. I annat fall skulle kostnaden för insättarskyddet övervältras på övriga borgenärer. Detta gäller även insättningar som har utbetalats efter betalningsstoppet. Som sägs i avsnitt 8.6 bör garanterade insättare emellertid inte delta i ackordet. Dessa har inga intressen att bevaka i ackordet eftersom de inte drabbas av någon nedsättning av sina fordringar. Detta gäller även om de ännu inte skulle ha erhållit betalning motsvarande garantin för omröstning rörande ett offentligt ackord. Som framgår av av- snitt 9.2.3 kan en insättare när som helst ta ut insättningar som omfattas av insättningsgarantin från banken. Insättaren hålls på detta sätt skades- lös utan att han behöver träda i förbindelse med . har däremot intressen att bevaka vid ett offentligt ackord, eftersom nämnden måste kompensera banken för att garanterade insättningar inte sätts ned. bör därför rösta för fordringar som omfattas av insättnings- garantin i insättarens ställe. Nämnden får bara rösta för ett ackord om den bedömer att det leder till lägre kostnader för insättningsgaranti- systemet. När det gäller insättningar som inte omfattas av insättningsgarantin skall insättaren ha kvar sin rösträtt. Det innebär bl.a. att insättare som vid betalningsstopp har mer än innestående på konton som omfattas av garantin får rösta för den del som överstiger . Efter beslut om ackord skall kompensera banken för att garanterade insättningar inte sätts ned. Liksom vid tvångsnedsättning skall garanterade insättare i en efterföljande konkurs ha bästa förmånsrätt upp till det belopp som nämnden har betalat till banken efter ett ackord. Kommitténs förslag: Vid ett seriöst försök till rekonstruktion där en banks aktieägare tillskjuter nytt kapital och/eller gruppen av borgenärer gör en betydande eftergift kan även stödja banken i syfte att underlätta rekonstruktion av banken. Garanterade insättningar skall i en efterföljande konkurs ha bästa allmänna förmånsrätt upp till det belopp som har betalat till banken. Om det inte finns medel i kon- kursboet som motsvarar betalningen från , skall staten tillskjuta nödvändiga medel. En förutsättning för att skall kunna ge stöd är att den bedömer att det resulterar i lägre kostnad för insätt- ningsgarantisystemet. skall samråda med Krishanterings- myndigheten i frågor om stöd till banker. Även om målet med utformningen av offentlig administration är att begränsa de samhällsekonomiska och statsfinansiella kostnader som är förknippade med gällande ordning för hantering av banker med finans- iella problem (se avsnitt 6.3.1), medför även offentlig administration vissa kostnader. Det kan t.ex. vara nödvändigt att stoppa bankens fullgörande av förpliktelser (8.4.4), vilket kan få samhällsekonomiska konsekvenser och det kommer i regel vara nödvändigt att utfärda en statlig garanti (8.5) för att upprätthålla förtroendet för banken när det blir allmänt känt att den har finansiella problem. Om det finns vilja hos bankens aktieägare och borgenärer att lösa bankens finansiella problem är det därför önskvärt att kan bidra till en lösning som innebär att banken inte behöver sättas under offentlig administration, eller om banken är under offentlig administration att förfarandet kan upphöra . Möjligheten att genomföra ett underhandsackord skulle minska om inte nämnden kunde bidra. Insättningar som omfattas av insättningsgarantin utgör i regel en betydande del av bankers finansiering. Eftersom garanterade insättare inte har anledning att göra någon eftergift, skulle övriga borgenärer få bära en oproportionerligt tung börda om inte kunde bidra vid underhandsackord. En möjlighet för att ge stöd till banker minskar behovet av att använda statliga medel till att stötta banker. Kostnaden för systemskyddet skall emellertid inte överlastas på insättningsgarantisystemet. En förutsättning för att skall kunna ge stöd skall därför vara att den bedömer att stödet resulterar i lägre kostnad för insättningsgarantisystemet. Det innebär t.ex. att om bedömer att bankens ägare kommer att rekapitalisera banken även utan stöd från nämnden, skall den inte ge stöd. Nämnden skall inte heller ge stöd om den bedömer att kostnaden för insättningsgarantisystemet skulle bli lägre om banken sattes i konkurs eller under offentlig administration. Nämnden måste således göra en bedömning av vad som skulle hända om ett underhandsackord misslyckas för att kunna avgöra om den skall stödja ett ackord. Nämnden bör dokumentera på vilka grunder som den har beslutat om stöd till en bank. Som grund för sin bedömning av om den bör ge stöd måste nämnden göra en beräkning av hur stor kostnaden skulle vara för insättningsgarantisystemet om banken försattes i konkurs respektive under offentlig administration. Vid denna beräkning måste nämnden utgå från hur mycket insättningsmedel i den aktuella banken som omfattas av garantin och sedan göra en bedömning av hur stor utdelningen skulle bli i en konkurs respektive hur stor nedsättning som skulle göras under offentlig administration. Eftersom detta är svårt att bedöma, bör nämnden vara restriktiv med stödåtgärder. har givit stöd till en bank, men rekonstruktionsförsöket misslyckas och banken försätts i konkurs skall garanterade insättningar på samma sätt som vid tvångsnedsättning och tvångsackord ha bästa förmånsrätt i konkursen upp till det belopp som nämnden har givit till banken. Som sagts torde det vara mest praktiskt att nämnden sköter dessa betalningar åt konkursboet. skall bara kunna ge stöd till en bank om bankens aktieägare och borgenärer är villiga att göra ett seriöst försök till rekonstruktion av banken. En förutsättning för att nämnden skall kunna ge stöd skall därför vara att antingen bankens aktieägare bidrar med nytt kapital eller att gruppen av borgenärer gör en betydande efter- gift. Syftet med att på detta sätt begränsa de fall som nämnden kan ge stöd är att tydliggöra för en banks aktieägare och borgenärer att de skall bära bankens förluster och att det inte finns några pengar att hämta hos nämnden om de inte själva bidrar till en rekonstruktion. Utan en sådan restriktion finns det risk för att bankens aktieägare och borgenärer förlitar sig på att det medför lägre kostnader för insättningsgaranti- systemet att banken rekonstrueras, även om rekonstruktionen sker helt på insättningsgarantisystemets bekostnad. Syftet med möjligheten för att stödja banker vid underhandsackord är att förhindra att staten tvingas att välja mellan att ge stöd till en bank med problem eller sätta den under offentlig administration. Insättningsgarantisystemet bör emellertid inte bära risken förbunden med ett rekonstruktionsförsök utan den bör staten bära. Om det inte finns tillräckligt med medel i konkursboet för att betala insättningsfordringar med förmånsrätt skall staten tillskjuta nödvändiga medel. På så sätt begränsas insättningsgarantisystemets kostnad till den ersättning som garanterade insättare har rätt till i konkursen. Nämnden skall enligt förslaget inte ha någon skyldighet utan endast en möjlighet att ge stöd till banker. Det är därför inte nödvändigt att nämnden har rätt att låna i för att ge stöd till banker. Kommittén gör bedömningen att nämnden trots det bör få låna i för att stödja underhandsackord i en bank. Visser- ligen kan det finnas skäl för att begränsa möjligheter att ge stöd, bl.a. för att det är svårt att uppskatta vad kostnaderna för insättningsgarantisystemet alternativt skulle vara om banken sattes under offentlig administration eller i konkurs. Utan låne- möjlighet skulle emellertid nämndens möjlighet att ge stöd begränsas av behållna avgiftsmedel, vilket skulle bli en godtycklig begränsning; nämndens möjlighet att ge stöd skulle bero på om det har varit ersättningsfall. Kommittén anser därför att nämnden bör få låna i för att ge stöd. Det får förutsättas att nämnden kommer att använda denna möjlighet med försiktighet. skall samråda med Krishanteringsmyn- digheten innan den ger stöd. Ett skäl är att om underhandsackordet misslyckas måste ta ställning till om banken skall sättas under administration. Vidare kan staten enligt för- slaget bli tvungen att stå för en del av stödet om banken försätts i konkurs.