sou · GOB399d4 · 2001-01-01 00:00:00 — Därför måste garantier införas genom ingripande av det obero- ende organet. I den utsträckning kvalitén på en domare eller en person som har genomgått en prövotid kan vara föremål för diskussion, fastslår stadgan att domaren skall ha rätt att klaga hos en oberoende myndighet med stöd av punkt 1.4. 3.4 I stadgan fastslås att domare är oavsättliga, vilket betyder att en domare inte får omplaceras till en annan domstol eller få sina uppgifter förändrade utan hans eller hennes samtycke. Undantag måste emellertid kunna tillåtas om omplacering ingår som en disciplinär åtgärd, om domstolsväsendet omorganiseras och detta exempelvis medför att en domstol dras in eller om en tillfällig omplacering är nödvändig för att biträda en angränsande dom- stol. I det sistnämnda fallet måste tiden för den tillfälliga ompla- ceringen begränsas i reglerna. Eftersom frågan om omplacering av en domare utan hans eller hennes samtycke emellertid är en mycket känslig sak, måste här påpekas att domaren, enligt den mening som avses i punkt 1.4, har generell rätt att klaga hos en oberoende myndighet som kan utreda om omplaceringen är be- rättigad. Denna klagorätt kan också råda bot på situationer som inte uttryckligen beaktas i stadgan i de fall en domare har så stor arbetsbörda att han eller hon normalt inte hinner med den. 4.1Utom i de fall där befordran grundas strikt på ålder i tjänsten – vilket är ett system som stadgan på intet sätt utesluter, eftersom det bedöms ge ett mycket effektivt skydd för oberoende, men som förutsätter hög kvalitet i rekryteringen i de berörda länderna – är det viktigt att säkerställa att en domares oberoende och opar- tiskhet inte kränks genom bestämmelserna om befordran. Det bör här påpekas att det rör sig om två möjliga fall, nämligen domare som rättsstridigt har hindrats i sin befordran och domare som har blivit befordrade oberättigat. Därför definierar stadgan kriterierna för befordran av domare uteslutande som den skicklighet och de färdigheter som konstate- ras vid utförandet av deras domaråligganden genom en objektiv bedömning, gjord av en eller flera domare och som har diskute- rats med den bedömda domaren. Beslut om befordran skall sedan fattas på grundval av dessa be- dömningar mot bakgrund av förslag av det oberoende organ som avses i punkt 1.3, på dess rekommendation, med dess samtycke eller efter dess hörande. Det föreskrivs uttryckligen att en domare som inte föreslås för befordran efter att ha genomgått förfarandet måste ha möjlighet att klaga hos detta organ. Bestämmelserna i punkt 4.1 är uppenbarligen inte avsedda att tillämpas i system där det inte förekommer befordran av domare eller någon hierarki i domarkåren, vilket är system som i hög grad värnar om domarnas oberoende. 4.2 Stadgan tar här upp frågan om bisyssla. Den föreskriver att domarna skall ha frihet att ha bisysslor, bland annat verksamhet som är relaterad till hans eller hennes medborgerliga rättigheter. Denna frihet, som utgör principen, får inte vara begränsad utom i den mån domarna ägnar sig åt verksamhet som är oförenlig antigen med allmänhetens förtroende för deras opartiskhet och oberoende eller med den tillgänglighet som krävs för att med vederbörlig noggrannhet och inom skälig tid utföra de uppgifter som tilldelas dem. Stadgan anger ingen särskild typ av verksam- het. De negativa verkningarna av bisysslor på de villkor under vilka domaråliggandena utförs måste bedömas från fall till fall. Stadgan föreskriver att domarna måste ha förhandstillstånd för att utöva annan förvärvsverksamhet än litterär och konstnärlig verksamhet. 4.3Stadgan tar upp frågan om vad som ibland kallas för en domares tystnadsplikt. Den intar en inställning som härleds ur artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättig- heterna och ur den praxis som har utvecklats i om mänskliga rättigheter, vilka fastställer att domarna skall av- hålla sig från varje beteende, åtgärd eller uttalande som kan på- verka förtroendet för deras opartiskhet och oberoende. Hänvis- ningen till att risken för att förtroendet skulle rubbas undviker en överdriven stelhet som skulle kunna få till följd att domarna blir marginaliserade i socialt och medborgerligt hänseende. 4.4Stadgan slår fast domarnas rätt till vidareutbildning i tjänsten. En domare måste ha regelbunden tillgång till statligt anordnade och bekostade kurser med sikte på att kunna vidmakthålla och bredda sina tekniska, sociala och kulturella färdigheter. Staten skall tillse att dessa utbildningsprogram är så anordnade att de uppfyller de villkor som uppställs i punkt 2.3, vilka hänför sig till den roll som tillkommer det oberoende organ som avses i punkt 1.3 för att garantera att utbildningen är ändamålsenlig med avseende på kurser och på hur de organ fungerar som anordnar kurserna i förhållande till kraven på öppenhet, skicklighet och opartiskhet. Definitionen för dessa garantier i punkterna 2.3 och 4.4 är mycket flexibel i syfte att möjliggöra att garantierna anpassas till olika nationella utbildningssystem: läroanstalter som ligger under justitieministeriet, institut som verkar under överinseende av domare, privata juridiska stiftelser m.fl. 5.1Stadgan behandlar här domarnas disciplinära ansvar. Inled- ningsvis görs en hänvisning till principen om de disciplinära sanktionernas legitimitet, varvid det föreskrivs att det enda giltiga skälet att införa sanktioner är underlåtenhet att fullgöra någon av de skyldigheter som uttryckligen definieras i reglerna för domarnas rättsställning och att påföljdsskalan måste anges Vidare föreskrivs i stadgan vilka garantier som skall gälla för disciplinära förfaranden: disciplinära sanktioner får endast tillämpas om de grundas på beslut fattade på förslag eller re- kommendation eller med tillstyrkan av domstol eller av ett organ vars ledamöter till minst hälften är valda bland domare. En domare skall ha rätt att höras på ett sätt som medger korsförhör och att anlita försvarare. Om en sanktion faktiskt åläggs, måste den väljas från en påföljdsskala som beaktar proportionalitets- principen. Slutligen ger stadgan rätt att klaga hos en högre rätts- lig instans mot ett beslut att införa en sanktion som ålagts av en verkställande myndighet, av en domstol eller av ett organ i vilket minst hälften av ledamöterna är valda bland domare. Enligt stadgans lydelse krävs inte möjlighet att ha tillgång till en sådan besvärsrätt i fråga om en sanktion som har beslutats av parlamentet. 5.2 Stadgan avser här domarnas civilrättsliga och ekonomiska an- svar och uppställer principen att staten skall betala gottgörelse för skada som uppstått till följd av en domares felaktiga beteende eller rättsstridiga utförande av sina uppgifter i tjänsten som domare. Det betyder att det är staten som i varje ärende skall stå som garant för gottgörelsen till den som förorsakats sådan skada. Genom att ange att denna statliga garanti gäller för skadestånd som uppstått till följd av en domares felaktiga beteende eller rättsstridiga utförande av sina åligganden, hänvisar stadgan inte nödvändigtvis till den felaktiga eller rättsstridiga karaktären hos ett beteende eller i utförandet av åligganden, utan betonar den skada som uppstått till följd av dessa felaktiga eller rättsstridiga åtgärder. Detta är helt och hållet förenligt med det ansvar som grundas, inte på en domares underlåtenhet, utan på den onormala, speciella och allvarliga karaktären av den skada som uppstår till följd av en domares felaktiga beteende eller rättsstridiga utförande av sina åligganden. Detta är av betydelse mot bakgrund av det angelägna i att en domares judiciella obero- ende inte skall påverkas genom ett system byggt på civilrättslig ansvarighet. Stadgan föreskriver också att, när den skada som staten måste garantera har uppstått till följd av ett grovt och oursäktligt åsido- sättande av de regler som gäller för fullgörande av en domares uppgifter, så får reglerna ge staten möjlighet att vidta rättsliga åt- gärder för att utkräva att domaren till staten återbetalar den gott- görelse som den har utbetalat till ett belopp som skall bestämmas Kravet på att åsidosättandet måste vara grovt och oursäktligt och på den rättsliga formen för förfarandet för att er- hålla återbetalning måste innehålla väsentliga garantier för att förfarandet inte missbrukas. En ytterligare garanti är det sam- tycke som måste inhämtas av det organ som avses i punkt 1.3 innan ett anspråk kan framställas till den behöriga domstolen. 5.3 Stadgan avser här frågan om allmänhetens möjligheter att påtala brister i rättsskyddet. Staterna har inrättat klagomålsförfarandet på olika sätt och det är inte alltid så välordnat. Stadgan ger därför den enskilde möjlighet att framföra klagomål om brister i rättsskyddet i en viss sak till ett oberoende organ utan att behöva iaktta särskilda formaliteter. I de fall en noggrann undersökning av ett sådant organ otvetydigt ger vid handen att ett disciplinbrott har begåtts av en domare, bör organet ha möjlighet att klaga hos den disciplinära myndighet som har domsrätt över domarna, eller åtminstone till ett organ som enligt de nationella reglerna är behörigt att anföra klagomål. Varken organet i fråga eller myndigheten skall ha skyldighet att inta samma hållning som det organ som har mottagit klagomålet. Resultatet blir att det finns verkliga garantier mot riskerna för att klagomålsförfarandet missbrukas av de personer som skall lagföras, vilka i själva verket vill utöva tryck på domstolsväsendet. Det oberoende organ som avses behöver inte nödvändigtvis kontrollera om domare har gjort sig skyldiga till förseelser. Det är inte bara domare som gör sig skyldiga till bristande rättskip- ning. Det skulle därför vara tänkbart att samma oberoende organ på liknande sätt, när det anser det vara motiverat, får framföra klagomål till den disciplinära myndighet eller det organ som är behörigt att lagföra advokater och befattningshavare i rätts- väsendet med flera. Men stadgan, som gäller regler för domares rättsställning, be- höver bara täcka det besvärsförfarande som avser domare. 6 Ersättning och sociala förmåner Bestämmelserna under denna rubrik gäller endast ordinarie domare. 6.1 Stadgan föreskriver att den ersättningsnivå till vilken domare skall vara berättigade för att utföra sina domaråligganden måste sättas så högt att domarna är skyddade mot påtryckningar som syftar till att påverka deras beslut eller rättsliga uppträdande i allmänhet och därigenom rubba deras oberoende och opartiskhet. Det synes ha varit att föredra att föreskriva att ersättningen skall ligga såg högt att domarna är skyddade mot påtryckningar snarare än att föreskriva att ersättningen skall stå i förhållande till den ersättning som betalas till personer på högre poster i den lagstiftande eller verkställande makten, beroende på att de som innehar sådana tjänster inte alls behandlas på ett jämförbart sätt i skilda länders system. 6.2Ersättningsnivån kan variera mellan domare beroende på tjänste- tid, arten av deras åligganden och vikten av de uppgifter som på dem, såsom exempelvis tjänst under veckoslut. Emeller- tid måste åligganden som berättigar till högre ersättning bedömas utifrån kriterier som medger insyn för att undvika olikheter vid behandlingen som inte har samband med utfört arbete eller till- gänglighet. 6.3Stadgan föreskriver att domare skall vara delaktiga av sociala förmåner, det vill säga vara skyddade mot de vanliga sociala riskerna, nämligen ohälsa, moderskap, invaliditet, hög ålder och dödsfall. 6.4Stadgan preciserar att en domare som har uppnått pensions- åldern för domare efter att ha tjänstgjort som sådan erforderlig tid skall vara berättigad till en ålderspension som måste ligga så nära som möjligt hans eller hennes slutlön som domare. 7.1Vaksamhet är nödvändig med avseende på förhållandena kring upphörandet av en domares tjänst. Det är viktigt att göra en full- ständig förteckning över anledningarna till tjänstens upphörande. De kan vara att domaren begär avsked, att det har konstaterats att han eller hon är fysiskt oförmögen att fullgöra vidare domar- tjänst, att åldersgränsen är uppnåd, att en visstidstjänst upphör eller att entledigandet sker av disciplinära skäl. 7.2När en annan händelse inträffar än en sådan som utgör anled- ning till upphörande av tjänsten vilken kan konstateras utan svårighet – det vill säga vid uppnåendet av åldersgränsen eller vid slutet av ett visstidsförordnande – måste anledningen fast- ställas av det organ som avses i 1.3. Detta villkor är lätt att upp- fylla när tjänstens upphörande beror på avgång ur tjänsten som har beslutats av just detta organ eller på dess rekommendation eller med dess tillstyrkan.