sou · GOB378d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Kännetecknande för industrisamhället är ofta hierarkiskt uppbyggda arbetsorganisationer med fasta strukturer där det som individ gäller att finna sin position och plats. Grovt var individens villkor att hitta sin ruta och (kanske hela arbetslivet) verka där och följa givna befattningsbeskrivningar och order från chefen. Det som alltmer bryter fram inom ramen för det s.k. postmoderna samhället kännetecknas av nätverk eller nätverksliknande arbetsorganisationer där det för individen gäller att kunna hantera fly- tande samband och anpassa sig efter skiftande roller och tillstånd. Kra- vet att göra sig gällande och agera utifrån obefintliga eller diffusa befattningsbeskrivningar har ökat påtagligt. Utvecklingstendenserna för individen mot framtida behov och krav i arbetslivet kan sammanfattas enligt följande: från utförare till utforskare kreativt inställd på att själv lösa problem ivrig efter nya erfarenheter inställd på att ställa om sig förberedd på att man inte kan vara förberedd det blir viktigare att veta varför istället för hur En annan viktig aspekt av arbetslivets villkor och förutsättning för individen att vara produktiv, kreativ och må bra är upplevelsen av sammanhang. Denna aspekt kan indelas i tre underbegrepp. För det första är det en fråga om begriplighet. Den kognitiva komponenten, upplevelse av ordning, konsistens, struktur och klarhet utgör den ena polen, vars motsats är kaos, oordning, slumpmässighet och obegriplig- het. Det andra underbegreppet handlar om hanterbarhet, vilket innebär den subjektiva upplevelsen av att ha eller sakna tillräckliga resurser för att möta olika situationer i livet. Resurserna kan vara både egna och andras. Motsatsen till hög känsla av hanterbarhet är upplevelsen av att vara ett offer, som är utsatt för ödet. Det sista begreppet är meningsfullhet. Emotionell upplevelse av att en del av de krav och svårigheter som ställs på oss är värda att inves- tera energi i, är utmaningar snarare än bördor. Graden av meningsfull- het sammanhänger med upplevelsen av delaktighet i det som sker istället för att se sig själv som en utanförstående betraktare. Det finns en inbördes ordning mellan dessa tre komponenterna. Den motivationsskapande komponenten meningsfullhet är den mest cent- rala. Därefter följer begriplighet och hanterbarhet. En situations han- terbarhet beror på begriplighet av denna. Utan känslan av meningsfull- het blir dock varken begripligheten eller hanterbarheten särskilt lång- variga. Att exempelvis begripa motiven bakom en omorganisation gör att vi enskilt kan hantera denna förändring bättre än om den förefaller obegriplig. Ges vi dessutom möjlighet att vara delaktiga och påverka så motiveras vi som individer att aktivt bidra till lösningarna av den upp- komna situationen. En rad studier har visat att individer med hög känsla av samman- hang har bättre hälsa, såväl fysiskt som psykiskt. Detta bör naturligtvis vägas in när framtidens arbetsliv organiseras liksom hur individen ges möjlighet att relatera till och påverka sin situation i den arbetslivs- inriktade rehabiliteringsprocessen. Utredningens kartläggning om det framtida arbetslivet mot 2010 visar på följande sammanfattande slutsatser: Fortsatt starkt omvandlingstryck i arbetslivet. Relativt sett hög eller högre grad av omställningsstress och otrygg- het. Färre personer kommer att arbeta direkt i traditionella industri- miljöer. Fler kommer att arbeta inom kontors-, service- och vårdmiljöer. Kompetenskraven fortsätter att höjas för såväl inträde till som fort- satt anställning i arbetslivet. (Vi närmar oss ett ständigt lärande.) Differentiering av arbetskraften i en centrum- periferi struktur dvs. en inre kärna av fast anställda personer med hög kompetens och attraktionsvärde och en grupp av kontraktsanställda på tidsbegräns- ning och i yttersta periferin personal vilka går in och ut kopplat till toppar och dalar i produktionsvolym. Mindre grad av självreglering bibehåller sannolikt det förhållande att privata verksamheter tycks ha lättare än offentliga att reducera alternativt expandera sin verksamhet i förhållande till yttre efterfrå- gan. En fortsatt hög andel av arbetskraften (25–) som i rehabilite- ringssammanhang inte har en tydlig arbetsgivare (egenföretagare och tillfälligt anställda). Kravet på flexibilitet kommer att vara stort. Det gäller både arbets- situationen med nya uppgifter och att lära sig ny teknik – nytt kun- nande och att upprätthålla sitt kunnande. Fortsatt stark internationalisering/globalisering som i sin tur leder till ökade krav på språkkunskaper. Det blir ofta längre till ägaren och hårdare konkurrens. Utrymme för extra kostnader i för arbetsmiljö och rehabilitering blir inte lättsålda till att börja med. Arbetskraften blir äldre. Detta medför högre sjukfrånvaro och högre ryckighet i produktionen samt ibland svårare att ta till sig ny teknik. Den genomsnittliga anställningstiden minskar. Fler personer som är sköra eller funktionshindrade får allt svårare att konkurrera på arbetsmarknaden. Jag kan mot denna bakgrund konstatera att framtidens krav och villkor i ett tioårsperspektiv förstärker många av de tendenser som represen- teras av ett individperspektiv. Individen, oavsett om denna står utanför arbetsmarknaden eller inte, förväntas i denna framtid ta egna initiativ och beslut, bidra med sin kreativitet till utvecklingen på arbetsplasten, vara och kompetent att lyssna på kunder och klienter och utveckla sin sociala och kommunikativa kompetens såväl mot kunder som inåt organisationen. För många individer med sviktande hälsa och/eller handikapp kan denna utveckling te sig särskilt tuff och kon- sekvenserna kan bli att ännu fler ställs utanför arbetslivet. Det innebär alltså att färre kommer att orka arbeta ett helt arbetsliv. Enligt min mening bör därför dessa villkor och förväntningar som redogjorts för tas tillvara i organisationen och innehållet i en framtida arbets- livsinriktad rehabilitering om den skall kunna fungera för de många individerna med olika behov. 4.2Demografiska förändringar ökar trycket går det endast två på varje person . var kvoten 2,5. Utan att risken för förtidspension ändras kan det räknas med en ökning av antalet sjukfall och förtidspensioner enbart på grund av demografiska skäl. Ytterligare nästan 8 000 personer kommer att beviljas för- tidspension . Dessutom tillkommer ett ökat antal pågående sjukfall . Ett stort antal personer är alltså i risk för att lämna arbetslivet. Utredningens kartläggning visar att sammansättningen av befolkningen och de kommer att förändras framöver. Försörj- ningskvoten ändras så att färre yrkesverksamma förväntas försörja allt- fler äldre. Detta illustreras av tabell 1. Befolkningsstruktur, andelar i olika befolkningsgrupper 1997 2000 och 2010 (prognos). 65-/20–64 60-/20–59 Källa: SNS, Välfärdspolitiska rådets rapport . Tabellen visar att 2010 går det endast två på varje person jämfört med 2,5 . Att beräkna kvoten på de fördelat på alla mellan 20–kan kanske diskuteras men är i realiteten inte fel då den faktiska pensionsåldern för stora grupper i nu i praktiken är eller lägre. Förutom att många i åldern 60–64 har beviljats förtidspension har en stor andel också lämnat arbetslivet med avtalspension eller olika former av Förtida uttag av ålderspension (privat eller offentligt finansierad) är också en realitet för många. Av alla de undersökningar som gjorts för att förklara samband mel- lan olika faktorer och långvarig sjukskrivning eller förtidspension är det ålder som genomgående har ett högt förklaringsvärde. Ju äldre vi blir desto högre är risken för sjukdom. Utan att risken för förtidspension ändras kan vi för en åldrande be- folkning räkna med en ökning av antalet sjukfall och förtidspensioner enbart på grund av demografiska skäl. Ett bättre hälsotillstånd i befolk- ningen på grund av exempelvis en bättre arbetsmiljö – vilket denna utredning vill nå – kan naturligtvis minska risken för sjukfrånvaron. Ändrade förhållanden på arbetsmarknaden kan också påverka såväl hälsoläget som risken för framtida förtidspensioner. I syfte att närmare illustrera effekterna av enbart demografiska för- ändringar har utredningen tagit del av några prognoser som Statskon- toret gjort på uppdrag av . I tabell 2 har förtidspensionsrisker i olika åldersgrupper vägts samman och applice- rats på en framskrivning av befolkningssammansättningen. Antalet förtidspensioneringar i olika åldrar beräknade med risker åren 1976, 1997, 2005, 2010 (endast demografiska faktorer är beaktade). 17–35 år 36–49 år 50–59 år 60–64 år Tabellen visar att ytterligare ca 7 500 personer kommer att beviljas förtidspension om hänsyn enbart tas till demografiska förändringar. Detta motsvarar en ökning . För skulle det betyda ett nytillskott på mellan 50–75 000 förtidspensionärer. Beräkningarna är gjorda risker i respektive åldersgrupp. För att ytterligare ge en illustration av hur den demografiska utvecklingen som enskild faktor påverkar antalet nybeviljade förtids- pensioner visas i figur 1 hur 1997 och risker har applicerats på befolkningen enligt SCB. Utvecklingen av antalet nybeviljade förtidspensioner om hän- syn tas till befolkningen i olika åldersgrupper . Jäm- förelse mellan risker , och faktiska antal fram . Figuren visar tydligt hur befolkningens sammansättning påver- kar nivåerna för förtidspension. Med risker (totalt 41 200 nya fall) ökar antalet nybeviljade förtidspensioner med ca 10 000 nya fall vid en jämförelse mellan och . risker (totalt 62 400 nya fall) en ännu kraftigare skillnad. När det gäller sjukfrånvaron är det på samma sätt många faktorer som påverkar utvecklingen. har till uppgift att analysera orsakerna bakom den kraftiga ökningen . Befolkningens ålderssammansättning kommer vara en viktig förklaring i det sammanhanget. var drygt 203 000 perso- ner sjukskrivna . Allt annat oförändrat (än de yrkes- verksammas ålderssammansättning) skulle motsvarande siffra ha varit 185 000 om vi använder sjukskrivningsrisker (december). Antalet sjukskrivna med sjukskrivnings- risk skulle på motsvarande sätt att räkna bli 209 000 sjukskrivna. I åldersgruppen 60–skulle nästan 10 000 fler vara sjukskrivna jämfört med . Slutsatsen blir en ökning av antalet nybeviljade förtidspensioner med nästan 8 000 fler personer och ett ökat antal pågående sjukfall . Detta pekar på två viktiga frågor för den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. För det första att ett stort antal personer är i risk för att lämna arbetslivet. För det andra att rehabiliteringsaktiviteterna och administrationen kring denna för- väntade ökning måste byggas ut. 4.3Ett ökat och delvis annat rehabiliteringsbehov Utredningen bedömer att vissa sjukdomsgrupper, t.ex. psykiska och stressrelaterade besvär, kommer att öka i högre takt i vissa grupper. Rehabilitering till den gamla arbetsplatsen är inte lika självklar som . För många behövs mer omfattande insatser för att komma igen och orka ett helt arbetsliv. Det kommer att bli fler äldre att rehabilitera. Det behövs en bättre anpassning av utbud från hälso- och sjuk- vården, bl.a. vad gäller metoder för stress och utbrändhet. Det finns behov av en slags kompletterande arbetsmarknad till den reguljära arbetsmarknaden. Som framgått av föregående avsnitt kommer antalet personer som ris- kerar långtidssjukskrivning eller förtidspension att öka . Den ökning som redovisats är enbart en följd av befolkningens ålderssammansättning förutsatt att riskerna för sjukfrånvaro i arbets- livet inte förändras. I verkligheten är det närmast självklart att riskerna förändras . Hur dessa risker förändras vet vi fortfarande lite om. Orsakerna till den kraftiga ökningen av sjukskrivningar kan knappast förklaras enbart av förändringar i ålderssammansättningen. Genom ökade kunskaper om vilka faktorer som påverkar sjukskriv- ningarna mest kan förhoppningsvis anpassade förebyggande insatser medverka till att mildra effekterna och bryta den nu högst oroväckande trenden. Förutom förebyggande insatser i olika riskmiljöer måste också de som insjuknar eller skadas erbjudas mer effektiva rehabiliterings- insatser. Dessa insatser måste också ta sikte på kommande behov på arbetsmarknaden och de ändrade förutsättningar som gäller på arbets- marknaden. Vissa sjukdomsgrupper förväntas öka i högre takt 1990 beviljades drygt 50 000 personer förtidspension eller sjukbidrag. I av fallen var orsaken olika former av psykiska besvär, psykoser, neuroser m.m. 1999 hade motsvarande andel ökat till nästan var fjärde person (). Andelen sjukskrivna för lättare psykiska besvär ökade signifikant 1999 jämfört med . Bland orsakerna till sjukskrivningarna finns diagnosen utbrändhet som alltmer vanligt före- kommande. Utbrändhet har kommit att bli ett samlingsbegrepp där olika grader av psykisk överbelastning inkluderas. I en genomförd studie av SPP, som administrerar en kompletterande sjukförsäkring för privattjänstemännen, svarar 2/3 av de nyinsjuknade långtidssjukskrivna med stressliknande diagnoser att arbetet är en huvudorsak. Oavsett om arbetet eller livet i övrigt är huvudförklaring till dessa besvär kan kanske detta tas till intäkt för att den beskrivning av fram- tidens sjukdomspanorama som gjorts i olika sammanhang är riktig. ökade förekomsten av besvär i rörelseorganen medan karakteriseras av ökade psykiska och psykosomatiska besvär. kan vi med de förändringar av arbetslivet som utredningen beskrivit förvänta oss en fortsatt ökning av de psyko- somatiska problemen. Det kommer i många fall att vara besvär som är en kombination av arbetsrelaterade faktorer (arbetsorganisation, stress m.m.) och faktorer relaterade till individens sociala situation (familjen, existentiella frågor m.m.). Andelen anmälda arbetssjukdomar av psy- kisk art har också ökat . Ofta bedöms de vara stress- relaterade och som en konsekvens av detta har olika metoder för stresshantering utnyttjats inom den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. med dessa uppgifter om att allt fler sjukskrivs och för- tidspensioneras på grund av psykiska besvär kommer återkommande rapporter om att rehabilitering av personer med psykiska besvär inte fungerar. Utvärderingar av psykiatrireformen har entydigt visat att rehabiliteringen av de mest utsatta måste förbättras. Till en del handlar det om problem med delat ansvar mellan huvudmännen och organi- sation av insatser samt metoder men också om vilka ekonomiska resur- ser framförallt kommunerna vill/kan satsa på denna grupp. Huvuddelen av de sjukskrivna och de som beviljas förtids- pension har trots ett delvis ändrat sjukskrivningsmönster problem från rörelseorganen. Även här behöver den kunskap som ständigt utvecklas inom behandling och rehabilitering bättre tas tillvara och omsättas i praktiken . Nya metoder bör också bättre göras till- gängliga i hela landet för att onödiga förtidspensioneringar skall kunna undvikas så att fler orkar arbeta ett helt arbetsliv. Inte alltid tillbaka till gamla arbetet En övergripande målsättning för den arbetslivsinriktade rehabili- teringen har för de med anställning varit rehabilitering tillbaka till den gamla arbetsplatsen. Alltfler i arbetskraften har emellertid lösare och kortare anställningsförhållanden, var sjunde person av arbetskraften. Utvecklingen går också i allt högre utsträckning mot små eller medelstora företag som kan få svårt att klara olika typer av anpas- sade arbetsuppgifter för sina anställda. Små och medelstora företag har svårare att hitta alternativa arbetsuppgifter och svårare att ta ett omfat- tande finansiellt/praktiskt ansvar för utbildning till andra arbetsuppgif- ter. Det kan exempelvis gälla vid stressrelaterade problem och vissa allergier. På ett liknande sätt blir det för de drygt 400 000 egenföre- tagare som har svårt att rehabiliteras tillbaka till ett nytt företag. Denna strategi tillbaka till gamla arbetsplatsen skall enligt utred- ningens bedömning alltjämt vara huvudlinjen vid en framtida utform- ning av arbetslivsinriktad rehabilitering. Av hälsoskäl, speciellt på mindre arbetsplatser, kan den emellertid komma att hindra rehabilite- ring. Byte av arbetsplats och arbetsmiljö kan i dessa fall vara en fram- gångsfaktor i det enskilda fallet. Det viktiga för att lyckas är att en rea- listisk arbetsmöjlighet finns som mål i rehabiliteringen. En annan slutsats utredningen har dragit är att det kommer att krävas mer omfattande rehabiliteringsinsatser (jfr kap. 3). En änd- ring av detta synsätt kommer att ställa andra krav på den arbetslivs- inriktade rehabiliteringen. Exempelvis kan den redan nu kritiserade ettårsgränsen för rehabiliteringsersättning i nuvarande försäkring ifrå- gasättas. En utbildning till en ny yrkeskarriär är i det närmaste omöjlig att klara av på ett enda år. är en kort omställ- ningsperiod, inte minst om den grundläggande utbildningen är låg eller gammal. En flerårig omskolning finansierad av försäkringen kan dock av rättviseskäl diskuteras. Omfattningen på insatsen, samhällets stöd, måste kunna ställas i relation till andra liknande situationer t.ex. enskilda utbildningssatsningar finansierade med studiemedel som kan ha sin grund i ändrade förhållanden på arbetsmarknaden. Det nya arbetslivet kommer att ställa högre krav på flexibilitet och beredskap att lära sig ny teknik – nytt kunnande. Ansvarsförhållandet mellan arbetsgivare, det offentliga och individen kan därför komma att förändras. Frågor om anställningens värde, individens ansvar för egen kompetensutveckling och hur mycket av en mer omfattande omskol- ning som det offentliga kan svara för kommer då i fokus. Fler äldre att rehabilitera Som jag redovisat i föregående avsnitt har vi att vänta en ökning av antalet personer med högre risk för långtidssjukskrivning och förtids- pension på grund av den ändrade befolkningssammansättningen. Redan nu har andelen arbetande i åldern 60–sjunkit till en tredjedel jäm- fört av alla i arbetsför ålder. Framför allt kommer den närmaste antalet personer i åldersgrupperna 50–med rehabiliteringsbehov, att öka. Många, framförallt de med bara något eller kvar till ålderspension, kommer inte vara lika moti- verade för arbetslivsinriktad rehabilitering som de yngre. Med en mer flexibel ålderspensionstidpunkt och ett framtida stort behov av arbetskraft måste aktiva rehabiliteringsinsatser ur samhällets intresse vara aktuella högre upp i åldrarna än vad som blivit praxis under 1990- talet. Detta kommer också att ställa särskilda krav på utformningen av verksamheten och metoderna. Diskrepans mellan hälso- och sjukvårdens utbud och vad folk vill ha Som jag tidigare också visat i kapitel 3 finns det en diskrepans mellan utbud och efterfrågan inom rehabiliteringen. Den förändring av från- varoorsaker till mer sammansatta problem och problem relaterade till stress har enligt vad utredningen erfarit inte i tillräcklig utsträckning prioriterats eller tillgodosetts inom hälso- och sjukvården. Sjukvården tillgodoser i högre utsträckning behov som är fysiskt och kroppsligt relaterade även om det även där finns regionala skillnader i hur dessa behov tillfredsställs. Professionernas bedömning av behov av insatser stämmer inte överens med vad individerna anser sig behöva, utgående från såväl sjukdomsdiagnos som individuell bedömning. Vad denna diskrepans beror på har jag inte på denna korta tid haft möjlighet att bedöma men den måste tas på allvar. Till viss del kan det vara en oför- måga att förklara vilka möjligheter som finns eller står till buds men det kan också vara brist på intresse, metodutveckling och resurser för dessa områden. Rehabiliteringsmetoder för personer med stressrelate- rade problem måste också utvecklas för att möta det växande behov som utredningen kunnat konstatera. Det finns behov av en kompletterande arbetsmarknad En av förutsättningarna för att komma igen och orka ett helt arbetsliv är möjligheten att pröva med olika arbetsuppgifter och arbetssituatio- ner. För de allra flesta sker detta på den gamla arbetsplatsen inom ramen för det ansvar som arbetsgivaren har. har s.k. arbetsgivarringar blivit mer vanliga vilket är en mycket positiv utveck- ling som initierades av dåvarande Arbetslivsfonden. Arbetsgivarringar bygger på samarbete mellan olika privata och offentliga arbetsgivare. Syftet är att hjälpa anställda som har svårt att klara nuvarande arbets- uppgifter att finna nya. Arbetsgivarringarna arbetar för att förhindra utslagning genom att öka möjligheten till omplacering. Som jag redo- visat ovan tror jag att det kan bli mer av arbetsbyten och att allt inte kan med anpassning på den gamla arbetsplatsen. Det är närmare en miljon i arbetskraften som är egna företagare eller personer med tidsbegränsade anställningar. För dessa är det inte självklart med arbetsprövning på gamla arbetsplatsen. Även för ett antal av de med fast anställning är rehabilitering till annan arbetsplats önskvärd bero- ende på orsak till sjukfrånvaron och rehabiliteringssituationen. Det kan vara personer som antingen är färdigrehabiliterade men som inte orkar arbeta full tid eller som överhuvudtaget inte kan återgå till tidigare arbetsuppgifter eller arbete. Gruppen som helt saknar arbete har också behov av att pröva sin arbetsförmåga efter rehabiliteringen. För att klara detta behov behövs en slags kompletterande arbetsmarknad till den reguljära arbetsmarknaden. Detta utvecklar jag närmare i kapi- tel 18.