sou · GOB362d3 · 2001-01-01 00:00:00 — I 7 § skattepreskriptionslagen ges under vissa begränsade förutsättningar möjligheter att till en förlängning av preskrip- tionstiden. Inom utredningen har framhållits att när det gäller talan om företrädaransvar enligt 12 kap. 6 § skattebetalningslagen, en åtskillnad bör göras mellan de fall då ett beslut om fordran på skatt redan fattats beträf- fande den juridiska personen resp. när så inte är fallet. RSV brukar avråda skattemyndigheterna från att föra talan mot ställföreträdaren i de fall nå- gon fordran inte ens fastställts mot den juridiska personen. Om skatte- myndigheten däremot fattat ett sådant beslut anses inte något hinder möta mot att föra talan enligt 12 kap. 7 § skattebetalningslagen, detta oaktat att konkursen hunnit avslutas . Det anförda talar för att det från skatterättslig synpunkt inte möter nå- got avgörande hinder mot en förkortning av förvaringstiden. Frågan måste emellertid ses också ur andra synvinklar. Det material konkursförvaltaren tar hand om enligt 7 kap. 22 § KL kan omfatta t.ex. räkenskapsinformation avseende olika år bakåt i tiden. Om konkursen varar kommer vid en tillämpning av reglerna om omprövning enligt taxeringslagen eller skattebetalningslagen olika frister gälla för olika delar av materialet. Innebörden av bestämmelsens nuvarande utformning är indirekt att den som förvarar materialet också får gallra när tiden för arkiveringsskyldigheten gått ut enligt t.ex. bokförings- lagen. En tänkbar lösning är att konkursförvaltaren åläggs att före förva- ringens början rensa ut sådant material som över huvud inte kan ha något intresse för skattemyndigheten. torde emellertid bäst kunna bedöma behovet av material. En enklare lösning är därför att ha en bestämd tidpunkt från vilken förvaring skall ske för allt konkursgäldenä- rens material. I annat fall riskerar man att förvaltarens arbete med att gall- ra i materialet åsamkar konkursboet kostnader. Förvaringen kan inte omfatta annat material än det som konkursförval- taren fick vid konkursutbrottet. Gäldenären får i princip inte fortsätta sin näringsverksamhet därefter (se 3 kap. 1 § KL, jfr 2 § lagen 1986:436 om En lämplig tidpunkt från vilken förvaring bör ske är därför det kalenderår då gäldenären försattes i konkurs. Om gäldenären var nä- ringsidkare skulle i och för sig en lämpligare tidpunkt vara det senaste räkenskapsåret. På så sätt kunde ytterligare förkortning ske och anknyta till bokföringslagens bestämmelser om arkivering (se 7 kap. 2 § BokfL). Med hänsyn till att även andra gäldenärskategorier omfattas av 7 kap. 22 § KL är detta mindre lämpligt. När det gäller förvaring bör ske skulle ovan nämnda regler om ordinarie frister för omprövning av taxerings- och skattebeslut kunna bilda utgångspunkt. I sammanhanget bör dock beaktas – som fram- hållits ovan – att olika tider kan komma att gälla för olika handlingar m.m. beroende på t.ex. vilket beskattningsår en omprövning skall ske. Av bety- delse är härvid hur konkursen pågått. En lång handläggningstid i förening med att tidpunkten för förvaringen räknas för konkurs- utbrottet kan medföra att skattemyndigheten går miste om material som hänför sig till bakåt i tiden. Förvaringstiden kan i dylikt fall ha gått ut i nära anslutning till konkursens slut. Av svaren på utredningens enkät /98 till TSM (bilaga 2) och uppgifter från TSM i (se avsnitt 2.3.5.5) framgår att handläggningstiderna och 1997 (för TSM i även 1998) i genomsnitt utgjorde högst . Då bör beaktas att vissa konkurser torde härröra från den kraftiga konkursuppgången . I var tendensen sjunkande , vilket fortfarande torde gälla med hänsyn till det alltmer sjunkande antalet konkurser. Det ovan anförda sammantaget med utredningens förslag om förbätt- ringar av konkursförvaltarnas kompetens, bör ytterligare verka för kortare handläggningstider. En förvaringstid om längst efter utgången av det kalenderår konkursen beslutades bör ge godtagbara möjligheter för skattemyndigheterna att göra önskade skatterevisioner. Även brottsutredningsaspekter måste emellertid beaktas i samman- hanget. Den tioåriga preskriptionstid som gäller beträffande grova skatte- brott (se 4 § skattebrottslagen 1971:69 och 35 kap. 1 § ) har aktualitet såväl i de fall konkursgäldenären varit en fysisk som då det rört sig om en juridisk person. Ansvar kan nämligen göras gällande för ställ- företrädaren. Det bör dock anmärkas att konkursförvaltaren endast i av alla avslutade konkurser gör en anmälan om brottsmisstanke enligt 7 kap. 16 § KL. Enligt vad utredningen erfarit genom uppgifter från åklagare vid EBM, finns följaktligen inget intresse från myndighetens sida för bokföringsmaterial m.m. i övriga konkurser. Inrättandet av EBM torde gynna en mer effektiv hantering av förvaltarnas anmälningar. EBM och åklagarmyndigheter bör på ett tidigare stadium ha tillräcklig information för att ta ställning till om gäldenärens material bör bevaras. Utredningen anser med hänsyn till det nu anförda och med beaktande av de kostnader som den nuvarande förvaringstiden för med sig att över- vägande skäl talar för att förkorta tiden för förvaring av materialet i enlig- het med vad som angetts . Inom utredningen har gjorts gällande att förvaringstiden torde kunna förkortas ytterligare. Ett alternativ vore att konkursförvaltaren åläggs att bevara materialet under t.ex. ett à efter konkursen. Un- der fick det ankomma på de myndigheter som har ett intresse av materialet att höra av sig. En sådan ordning skulle främja skyndsamhet i t.ex. brottsutredningarna. Det har emellertid inte synts realistiskt att full- följa denna tanke. Denna förutsätter en mycket hög beredskap hos skatte- och åklagarmyndigheter och avsevärda resurser för att hindra att statens anspråk på skatt resp. beivrande av brott blir illusoriska. Svaret på frågan vem eller vilket organ som bör ansvara för förvaring- en råder det delade meningar om hos dem som krävt reformer. RSV har förespråkat att konkursförvaltaren helt bör stå för bevarandet, medan Kon- kursförvaltarkollegiernas Förening håller fast vid nuvarande ordning. Förvaringen av materialet sker nästan helt i det allmännas intresse. Det är därför rimligt att en myndighet ansvarar för förvaringen. Främst skatte- och åklagarväsendet, inkl. EBM, har ett intresse i saken. Det framstår där- för i och för sig som lämpligast att dessa organ förvarar materialet. Av olika skäl kan det dock vara svårt för dessa myndigheter att relativt snabbt efter konkursens slut ta ställning till om en förvaring bör ske. Skälen till detta kan vara resursbrist eller att konkursförvaltaren gjort brottsanmälan sent i konkursen. Av de alternativ som återstår, dvs. förvaltaren eller till- synsmyndigheten, är det senare att förorda. Tillsynsorganet har i regel god kännedom om konkursen, när brottsanmälan förekommit. Som fram- hållits sker förvaringen också väsentligen i det allmännas intresse. Även praktiska skäl talar för myndighetsalternativet. Med utredningens förslag kommer att ha regional anknytning (se av- snitt 5.9.1). Förvaringen bör ske på den plats som medför minst olägenhe- ter och kostnader. Ingenting hindrar att konkursförvaltaren i vissa fall fortsätter förvaring- en. Det kan tänkas att det återstår någon åtgärd efter konkursens slut som kräver tillgång till materialet. I sådana fall bör Konkurstillsynsmyndighe- ten kunna komma överens med förvaltaren om hur förvaringen skall ske. Skattemyndigheterna m.fl. bör naturligtvis lämna besked om de behöver materialet. Ju snabbare ett sådant besked lämnas, dess större effektivitets- och besparingsvinster kan uppnås. Om konkursförvaltaren vid konkursens slut har kännedom om att åkla- gar- eller skatteväsendet har intresse av vissa handlingar, är den bästa lös- ningen att denne tar kontakt med myndigheterna. I annat fall riskerar Kon- kurstillsynsmyndigheten att få material i onödan, vilket åsamkar kostna- Inom utredningen har upplysts att är rutinerna vid s.k. återrapporte- ring från åklagarna till förvaltarna om vad en brottsanmälan enligt 7 kap. 16 § KL lett till numera är förbättrade. Därigenom får förvaltarna känne- dom om vilken åklagare som handlägger ett ärende. Regionaliseringsre- formen rörande skatteväsendet torde också underlätta för förvaltaren att med ledning av tillgängliga uppgifter om gäldenärens bosättning m.m. finna rätt skattemyndighet. När det gäller vem som slutligt skall stå för förvaringskostnaden före- språkar RSV att konkursboet bör svara för kostnaden medan Konkursför- valtarkollegiernas Förening anser att staten skall ha ansvaret. Det avgörande bör enligt utredningen vara att förvaringen av materialet främst sker i samhällets intresse. En konsekvens härav blir att samhället bör svara för kostnaden. Det framstår som mindre lämpligt att t.ex. låta konkursavgiften (se utredningens förslag hörom i avsnitt 5.8) täcka statens kostnader helt eller delvis. Därigenom skulle konkursbona, och ytterst borgenärerna, få betala bakvägen. Mot detta kan anföras att företagen själva får svara för arkiveringskostnaderna för den räkenskapsinformation som avses i bokföringslagen. Detta kan emellertid företagen ta ut som en kostnad i verksamheten. Någon sådan möjlighet står inte konkursboet till buds. Storleken av kostnaden för förvaringen kan vara svår att förutse. Med utredningens förslag kommer tillsynsorganet att i större utsträckning än nu få svara för förvaringen, vilket kan medföra kostnadsökningar för staten. kan dock förutses en förkortning av tiden och ett mindre behov av utrymme för bl.a. räkenskapsinformationen. Det minskade utrymmet beror på den ökade möjligheten enligt bokföringslagen till förvaring på annat sätt än i form av traditionella handlingar. En eventuell kostnadsökning för bevarandet av gäldenärens räkenskapsinformation m.m. för staten motsva- ras av en kostnadsminskning för konkursbona (och borgenärerna) i de fall konkursförvaltaren eljest skulle ha svarat för förvaringen. I de fall konkursförvaltaren själv svarar för förvaringen kan skälet för detta i vissa fall vara hänsynen till borgenärernas intresse. Det är då rim- ligt att konkursboet svarar för kostnaden. Utredningens förslag till ändringar beträffande förvaringen av konkurs- gäldenärens räkenskapsinformation m.m. medför att 7 kap. 22 § KL måste ändras (se 7 kap. 22 § KL i utredningens lagförslag och kap. 6 Författ- ningskommentar). Bl.a. bör termen räkenskapsmaterial bytas ut mot räken- skapsinformation. Lämpligen bör även en hänvisning ske i 7 kap. 2 § BokfL, som reglerar tid och plats för förvaringen av räkenskapsinforma- tion, till den särskilda bestämmelsen i 7 kap. 22 § KL som avser förvaring av, bl.a., gäldenärens räkenskapsinformation efter konkurs. 5.11Vissa frågor rörande konkursförvalt- ningen m.m. I en skrivelse till regeringen från (dnr. Ju 94–3928, se avsnitt 4.3.5.3) har föreningen framställt ett antal förslag till reformer rörande vissa regler ang. konkursförvaltningen m.m., bl.a. rörande 7 kap. 15 § första stycket 5 och 6, 20 § och 21 § KL. Dessa förslag tas upp i de närmast följande avsnitten. RSV har i en skrivelse till utredningen framfört förslag till ändringar i 7 kap. 20 § KL. 5.11.1Omfattningen av skyldigheten enligt 7 kap. 15 § första stycket 5 KL att i förvaltarbe- rättelsen ange brottsmisstanke m.m. Utredningens bedömning: Innehållet i 7 kap. 15 § första stycket 5 KL fyller den funktion som avses med förvaltarberättelsen. Utredningen an- ser därför inte att någon ändring bör ske. I 7 kap. 15 § första stycket 5 KL stadgas att konkursförvaltaren i förvaltar- berättelsen skall i förekommande fall lämna uppgift om misstanke om brott enligt 11 kap. (BrB) eller sådant förfarande som kan föranleda näringsförbud enligt 2 § lagen (1986:436) om näringsförbud, har anmälts till åklagaren. Bestämmelsen hade tidigare sin motsvarighet, för s.k. ordinär konkurs, i 55 § första stycket och för s.k. mindre konkurs, i 185 b § andra stycket ÄKL. För ordinär konkurs fanns inte någon annan bestämd frist inom vilken berättelsen skulle ges in än att förvaltaren skulle ombesörja detta så snart ske kan. I mindre konkurs hade förvaltaren att ge in motsvarande uppgifter och senast en månad från konkursbe- slutet. För båda konkursformerna gällde fram till KL-reformen att förval- taren skulle ange grunden för brottsmisstanken eller grunden till varför näringsförbud kunde komma i fråga. Nämnda uppgiftsskyldighet var även i ÄKL inskränkt till gäldenärs- brotten. Vid reform förordades från åklagarhåll att uppgiftsskyl- digheten även borde avse andra brott. Departementschefen ansåg dock inte att någon utvidgning borde ske, eftersom en sådan utredningsskyldighet skulle inkräkta på konkursförvaltarens övriga åligganden (se prop. 1978/79:105 s. 178). Vid utskottsbehandlingen förordades emellertid att det i lagen skulle tas in en föreskrift om anmälningsskyldighet i förhållan- de till åklagaren beträffande även andra brott som inte var ringa, om gäl- denären varit näringsidkare (se 55 § tredje stycket och 185 b § femte stycket ÄKL, och bet. 1978/79:LU19 s. 84). Förslaget bifölls av . I samband med en reform infördes regler om näringsförbud för konkursgäldenärer även för tiden efter konkurs (se 199 b § ÄKL). I ÄKL infördes ett krav på uppgiftsskyldighet i förvaltarberättelsen om förhållan- den i nämnda hänseende och en motsvarande anmälningsskyldighet gent- emot åklagaren (se 55 § första och tredje styckena och 185 b § andra och femte styckena samt prop. 1979/80:83 s. 53 f.). Genom KL-reformen infördes en yttersta gräns för att avge förvaltarberättelsen (se 7 kap. 15 § andra stycket KL i nuvarande lydelse). Därmed aktualiserades frågan om uppgifterna om brottsmisstanke och näringsförbud borde finnas med. Departementschefen framhöll att det var en viktig uppgift för konkursförvaltaren att efterforska brott och några begränsningar i nämnda hänseende borde inte komma i fråga. Mot detta kunde, enligt departementschefen, anföras att i konkursens inledningsske- de fanns många andra brådskande uppgifter för förvaltaren, att det var viktigt att etablera ett gott samarbete med gäldenären och att en snabb brottsefterforskning eller efterforskning om förhållanden rörande närings- förbud kunde äventyra ett sådant samarbete. Vidare framhölls att informa- tionen inte i första hand riktade sig till borgenärerna, för vilka det inte var angeläget att få den snabbt tillgänglig. Om förvaltarberättelsen skulle komma att avlämnas tidigare än förut, kunde det få till följd att förvaltaren därefter upphörde med sina efterforskningar om brott och näringsförbud. Sammanfattningsvis ansåg departementschefen att det inte fanns skäl att behålla kravet att i förvaltarberättelsen behöva ange samma information som gällt enligt ÄKL. Om det i ett tidigt skede stod klart att misstanke om brott och förhållande som kunde föranleda näringsförbud förelåg, borde enligt propositionsuttalandena förvaltaren inte vara förhindrad att uppge att han gjort en anmälan härom till åklagaren (prop. 1986/87:90 s. 273). I paragrafen hänvisas till 2 § lagen om näringsförbud. Bestämmelsen avser näringsförbud som har sin grund i förhållanden i den enskilda kon- kursen och motsvaras av 199 b § ÄKL. 1 § lagen om näringsförbud, som trädde i kraft , tar sikte på förhållanden även utanför kon- kurs men kan bli tillämplig där. Vid reform ålades konkursför- valtaren endast skyldighet att i förvaltarberättelsen uppge förhållanden enligt 2 § lagen om näringsförbud. Dock är förvaltaren skyldig att enligt 7 kap. 16 § KL till åklagaren även anmäla förfaranden som kan medföra näringsförbud enligt t.ex. 1 § lagen om näringsförbud. I sammanhanget bör även nämnas att i betän- kandet Ekonomisk brottslighet och sekretess (SOU 1999:53) lagt fram ett förslag om att konkursförvaltaren inte skall vara skyldig att i förvaltarbe- rättelsen lämna de uppgifter som framgår av 7 kap. 15 § första stycket 5 KL. Förslaget är ett led i en effektivare brottsbekämpning. Ändringen syf- tar till att främst gäldenären, men även borgenärerna, inte skall få känne- dom om uppgiften förrän vid slutredovisningen. Gäldenären och borgenä- rerna anses inte behöva komma i bättre läge än vad som eljest gäller tid- punkt för delgivning rörande misstänkt och målsägande vid misstanke om brott (se SOU 1999:53 s. 303 f.). har påpekat att uppgiftsskyldighe- ten i 7 kap. 15 § första stycket 5 KL inte överensstämmer med omfattning- en av den anmälningsskyldighet som föreligger enligt 7 kap. 16 § KL. Den sist nämnda bestämmelsen omfattar brottslighet och förfaranden som kan medföra näringsförbud utöver vad som anges i 7 kap. 15 § första stycket 5 KL. De skäl som redovisats vid reform (se prop. 1978/79:105 s. 178) till varför uppgiftsskyldigheten i förvaltarberättelsen bör avse endast gäl- denärsbrott, har fortfarande bärkraft. Den inslagna linjen har fullföljts vid KL-reformen 1987 genom att skyldigheten att ange grunden för brottsmisstanken slopades och därmed indirekt åliggandet att bedriva brottsefterforskningar i ett tidigt skede (se prop. 1986/87:90 s. 273). Enligt utredningens uppfattning finns ingen anledning att på ett tidigt stadium i konkursen tynga konkursförvaltaren med ett utökat krav på uppgifter om även annan brottslighet än enligt 11 kap. BrB. Det viktiga är att åklagare och polis får kännedom härom, vilket anmälningsskyldigheten i 7 kap. 16 § KL bl.a. rörande sådana brott torde ge garantier för. I fråga om skyldigheten att lämna uppgift om förhållanden rörande näringsförbud kan i stort samma resonemang föras som beträffande brottsmisstanke. Ursprungligen kunde näringsförbud endast komma i fråga vid konkurs (se 199 b § ÄKL), varför hänvisningen i 55 § och 185 b § ÄKL inte kunde avse något annat förhållande. Det torde vara mest intres- sant för borgenärerna att genom förvaltarberättelsen få veta vad gäldenär- en gjort i den enskilda konkursen. 2 § lagen om näringsförbud reglerar nämnda förhållande. Utredningen anser därför att det heller inte föreligger något behov av att utvidga uppgiftsskyldigheten beträffande näringsförbu- den till att avse förhållanden som avses i 1 § lagen om näringsförbud. 5.11.2Omfattningen av skyldigheten enligt 7 kap. 15 § första stycket 6 KL att ange gäldenärens bokföringssystem m.m. Utredningens bedömning: Ordalydelsen i 7 kap. 15 § första stycket 6 KL stämmer överens med bestämmelsens syfte. Någon ändring bör därför inte ske. I 7 kap. 15 § första stycket 6 KL föreskrivs att konkursförvaltaren i för- valtarberättelsen skall uppge vilket bokföringssystem en gäldenär, som är eller före konkursansökningen varit bokföringsskyl- dig, har tillämpat och hur skyldigheten har fullgjorts. Motsvarande uppgiftsskyldighet fanns redan i äldre konkursrätt och avsåg då skyldigheten att föra handelsböcker. I 49 § konkurslag stadgades skyldighet för de s.k. gode männen att lämna en sådan uppgift i en berättelse till borgenärerna. Bestämmelsen överfördes sedermera till ÄKL där motsvarande skyldighet ålades konkursförvaltaren (se 55 § första stycket ÄKL). I samband därmed föreskrevs också en skyldighet att bifoga balansräkningen. Enligt ett ursprungligt förslag skulle detta öka möjlighe- terna för borgenärerna att bilda sig en uppfattning om gäldenärens affärs- skötsel och om denne fortsatt sin verksamhet efter det att obeståndet inträtt (se betänkande s. 295). Förslaget omarbetades senare så att upp- giftsskyldigheten inskränktes till att avse köpmän, dvs. de som är eller under någon del av före konkursen varit pliktig att föra han- delsböcker (se 193 § ÄKL i lydelsen före ). Förhållandena ansågs inte ha samband med obeståndet, men kunde i stället ha intresse när det gällde skyldigheten att i förvaltarberättel- sen ange om brottsligt förfarande rörande bokföringsskyldigheten förelåg (se betänkande s. 211). I litteraturen har framhållits att uppgiften rörande gäldenärens skyldigheten att föra handelsböcker även har betydel- se för om gäldenären gjort sig skyldig till brott (se Welamson, Konkurs- rätt, 1961, s. 354). har gjort gällande att uttrycket i 7 kap. 15 § första stycket 6 KL hur bokföringen har fullgjorts är dub- beltydigt. Det innefattar enligt föreningen såväl tillstånd som organisation, varför ett klargörande bör ske om vad som avses. Den nu behandlade bestämmelsen syftar till att förmedla upplysningar till, främst borgenärerna, men även andra för att dessa skall kunna bedöma hur gäldenären skött sina åligganden i näringsverksamheten. Av särskilt in- tresse torde vara om denne fortsatt sin rörelse efter det att obeståndet in- trätt (se Welamson, a.a. s. 354). Frågan om gäldenären gjort sig skyldig till brottslighet har också ett samband härmed, även om punkten 6 inte direkt tar sikte på det. För att rätt kunna bedöma hur gäldenären skött sin näringsverksamhet är det av betydelse både hur bokföringen handhafts organisatoriskt (se t.ex. 4 kap. 1 § 1 bokföringslagen 1999:1078, BokfL) och att god redovis- ningssed iakttagits (se 4 kap. 2 § nämnda lag). Utredningen anser att den nuvarande lydelsen av 7 kap. 15 § första stycket 6 KL står i överensstäm- melse med en sådan tolkning. Någon ändring bör inte ske. 5.11.3Tidpunkten och formerna för att lämna be- rättelse enligt 7 kap. 20 § KL Utredningens förslag: Perioden för att avge halvårsberättelser utsträcks till att omfatta tiden från konkursutbrottet till utgången av den kalender- månad, i vilken förflutit från bouppteckningssammanträdet (se 6 kap. 2 a § KL i utredningens lagförslag). Kravet på att bankernas kontoutdrag skall vara bestyrkta slopas. I 7 kap. 20 § första stycket KL anges att konkursförvaltaren skall avge en s.k. halvårsberättelse till TSM om konkursen inte är avslutad när sex må- nader förflutit från edgångssammanträdet. Halvårsberättelsen skall inne- hålla uppgift om vilka åtgärder förvaltaren vidtagit för att avsluta konkur- sen samt uppgifter om in- och utbetalningar eller en kronologisk och systematisk sammanställning av boets affärshän- delser. Berättelsen skall ges in inom en månad räknat från utgången av . Om pengar under någon del av nämnda period stått inne på bank, skall förvaltaren också sända med en av banken be- styrkt uppgift om gjorda insättningar och uttag. I andra stycket samma paragraf föreskrivs att halvårsberättelse skall avges senare i konkursen för varje sexmånadersperiod som löper, varvid förvaltaren även skall ange fullständiga upplysningar om varför konkursen inte avslutats. stycket samma paragraf föreskrivs att en kopia av halvårsberättelsen sna- rast skall ges in till rätten. Paragrafen hade tidigare delvis sin motsvarighet i 56 § och 58 § tredje stycket ÄKL för s.k. ordinära konkurser. I 56 § ÄKL reglerades konkurs- förvaltarens skyldighet att för TSM redovisa vilka åtgärder som vidtagits för att avsluta förvaltningen. Detta skulle ske vid utgång- en av mars eller september månad, beroende på när första borgenärssam- manträdet ägt rum, och därefter för varje förflutet halvår så länge konkursen pågick. I 58 § ÄKL reglerades skyldigheten att avge s.k. kvartalsberättelser, vilka omfattade en kvartalsvis redovisning av boets inkomster och utgifter att ges in från utgången av mars, juni, månader. En skyldighet att ge in ut- drag från bank över insättningar och uttag fanns också. Tvåveckorsfristen infördes vid reform, efter påpekande under remissomgången över betänkande (SOU 1977:29), att den tidigare enveckorsfristen var för snäv. Skälet var hänsynen till bl.a. möjligheterna att få saldobesked från bankerna (prop. 1978/79:105 s. 283). När KL trädde i kraft slopades kravet på kvartalsberättelser och i stället samordnades innehållen i 56 och 58 §§ ÄKL i nuvarande 7 kap. 20 § KL. Paragrafen blev dessutom gemensam för alla slags konkurser i det nya enhetliga konkursförfarandet. Tiden för att ge in halvårsberättelsen utsträcktes till efter utgången av räknat från edgångssammanträdet. Flera remissinstanser hade i yttrandena över slutbetänkande Ny konkurslag (SOU 1983:24) påpekat att förvaltarna hade svårigheter att avlämna halvårsberättelsen inom den föreskrivna fristen, bl.a. på grund av att bankernas kontobesked inte kom .