sou · GOB356d1 · 2001-01-01 00:00:00 — För att inte gå miste om sin äganderätt till sådan egendom gentemot en innehavare som har förvärvat den i god tro, måste ägaren dock kräva tillbaka egendomen från det att han fick eller måste antas ha fått kännedom om innehavet. Den som har innehaft lösöre efter att ha förvärvat egendomen genom överlåtelse från någon som varken var ägare till den eller behörig att förfoga över den på det sätt som skett får, utan hinder av vad som sägs i 3 §, äganderätt till egendomen genom hävd, om han varken vid förvärvet eller under innehavet borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att Den som på grund av någon annans godtrosförvärv har förlorat äganderätten till viss egendom har rätt att få tillbaka egendomen mot lösen. Den som vill lösa till sig egendomen skall kräva tillbaka den från innehavaren från det att han fick eller måste antas ha fått känne- dom om dennes innehav. Gör han inte det, är rätten att kräva tillbaka egendomen förlorad. förfoga över egendomen. Om egendomen efter en sådan överlåtelse som sägs i första stycket överlåts på nytt eller förvärvas av någon annan genom arv, testamente eller annat liknande fång innan den första förvärvaren har innehaft egendomen , får den senare förvärvaren äganderätt till egendomen genom hävd när förvärvarnas sammanlagda innehavstid uppgått till , om ingen av dem, vare sig vid sitt förvärv eller under sitt innehav, borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Den som på grund av någon annans godtrosförvärv eller hävd har förlorat äganderätten till viss egendom har rätt att få tillbaka egendomen mot lösen. Detsamma gäller den som har tagit emot ersättning för egendomens värde av en förvärvare som innehaft egendomen utan att ha gjort ett godtrosförvärv och som för återkravet inte längre hade egendomen kvar. Den som vill lösa till sig egendomen skall kräva tillbaka den från innehavaren från det att han fick eller måste antas ha fått kännedom om dennes innehav. Gör han inte det, är rätten att få tillbaka egendomen förlorad. Lösen skall motsvara ägarens egendomen och dess förbättring. Har ägaren förvärvat egen- testamente eller bodelning skall fångesman haft för förvärv av egendomen och dess förbättring skulle ha haft rätt till lösen om tas hänsyn till förändringar i värde i den allmänna handeln. Lösenbeloppet skall betalas till egendomens ägare. Har någon till säkerhet för en fordran en rätt till egendomen som är skyddad mot ägarens borgenärer, skall dock så mycket av lösenbeloppet betalas till honom som svarar mot värdet av denna fordran. Har någon i annat fall en rätt till egendomen som är skyddad mot ägarens borgenärer, skall så mycket av lösenbeloppet betalas till honom som svarar mot värdet av denna rätt. Lösenbeloppet skall betalas till den förvärvare som innehar egendomen. Har någon till säkerhet för en fordran en rätt till egendomen som är skyddad mot förvärvarens borgenärer, skall dock så mycket av lösenbeloppet betalas till honom som svarar mot värdet av denna fordran. Har någon i annat fall en rätt till egendomen som är skyddad mot förvärvarens borgenärer, skall så mycket av lösenbeloppet betalas till honom som svarar mot värdet av denna rätt. 1.Denna lag träder i kraft ... 2.I fråga om förvärv som har gjorts före ikraftträdandet gäller lagen isin äldre lydelse. lag om ändring i konsumentköplagen (1990:932) Härigenom föreskrivs i fråga om konsumentköplagen (1990:932) dels att 22 § skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 21 a och 22 a §§, av följande lydelse. är behäftad med ett rättsligt fel, om tredje man har äganderätt till varan eller har panträtt eller annan liknande rätt i den och det inte följer av avtalet att köparen skall överta varan med den begränsning som tredje mans rätt medför. Är varan felaktig, får köparen enligt 23–29 §§ kräva avhjälpan- de, omleverans, prisavdrag eller ersättning för att avhjälpa felet eller häva köpet. Dessutom får han kräva skadestånd enligt 30– 32 §§. Han får även hålla inne betalningen enligt 25 §. Är varan felaktig enligt §§, får köparen enligt ersättning för att avhjälpa felet eller häva köpet. Dessutom får han kräva skadestånd enligt 30– 32 §§. Han får även hålla inne betalningen enligt 25 §. Är varan behäftad med ett rättsligt fel, får köparen enligt 23 § första och andra styckena samt enligt 24–29 §§ kräva avhjälpande, omleverans, pris- avdrag eller ersättning för att avhjälpa felet eller häva köpet. Dessutom får han kräva skadestånd enligt 30–32 §§. Han får även hålla inne betalningen enligt 25 §. Köparen har, utan hinder av vad som anges i 30 § första och andra styckena, rätt till ersättning enligt 32 § för den skada han lider genom ett rättsligt fel som fanns vid köpet, om han varken kände till eller borde ha känt till felet. Påföljder av rättsligt fel får även göras gällande, om tredje man påstår att han har en sådan rätt som avses i 21 a § och det finns sannolika skäl för påståendet. 1.Denna lag träder i kraft ... 2.I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet gäller lagen i sin äldre lydelse. lag om ändring i Härigenom föreskrivs i fråga om dels att 27 kap. 6, 8 och 11 §§ skall ha följande lydelse, dels att det i balken skall införas en ny paragraf, 27 kap. 4 a §, av följande lydelse. Om en målsägande har framställt anspråk på det beslagtagna föremålet, och det är uppenbart att denne har bättre rätt till föremålet än den hos vilken beslaget har gjorts, får åklagaren eller under- sökningsledaren innan åtal har väckts besluta att det skall lämnas ut till målsäganden. En underrättelse om beslutet skall genast sändas till den hos vilken beslaget har gjorts. Har beslag verkställts utan rättens förordnande, äge den som drabbats av beslaget begära rättens prövning därav. Då begäran inkommit, skall rätten, så snart ske kan, och, om synner- ligt hinder ej möter, sist å fjärde dagen därefter hålla förhandling, som avses i 5 §. Utsättes huvud- förhandling att hållas inom , sedan begäran fram- ställdes, må dock, om ej rätten finner särskild förhandling böra äga rum, med förhandlingen anstå till huvudförhandlingen. Har ett beslag verkställts utan rättens förordnande, får den som drabbats av beslaget begära rättens prövning av beslaget. När en sådan begäran har kommit in, skall rätten och, om det inte finns något synnerligt hinder mot detta, senast hålla en sådan förhandling som avses i 5 §. Om huvudförhandling sätts ut att hållas inom sedan begäran framställdes, och rätten inte anser att det behöver hållas en särskild förhandling, får begäran dock prövas vid huvudförhandlingen. Har beslut fattats enligt 4 a § om att ett beslagtaget föremål skall lämnas ut till en målsägande, får den hos vilken beslaget har gjorts begära rättens prövning av beslutet. För denna prövning gäller vad som i övrigt stadgas i första stycket. Den som har framställt anspråk på föremålet skall underrättas om förhandlingen. Om det inte inom den tid som avses i 7 § har väckts åtal eller kommit in någon begäran till rätten om förlängning av tiden eller om det annars inte längre finns skäl för beslag, skall beslaget hävas. Beslag av föremål som någon har framställt anspråk på får dock hävas först efter det att en underrättelse om att beslaget kan komma att hävas har sänts till den som framställt anspråket. Om denne medger det, skall dock beslaget hävas . Den som beslaget har gjorts hos behöver inte Har beslut fattats enligt 4 a § om att ett beslagtaget föremål skall lämnas ut till en målsägande, får beslaget hävas av annan än rätten först efter det att en underrättelse om beslutet enligt 4 a § andra stycket har sänts till den hos vilken beslaget har gjorts. Om den hos vilken beslaget har gjorts medger det, får beslaget dock hävas . Beslag av föremål som någon har framställt anspråk på utan att det har fattats beslut enligt 4 a § får hävas först efter det att en underrättelse om att beslaget kan komma att hävas har sänts till den som framställt anspråket. Om denne medger det, skall dock beslaget hävas . Ett beslag hävs av rätten eller, om beslaget inte har meddelats eller fastställts av rätten, av undersökningsledaren eller åklagaren. När målet avgörs, skall rätten pröva om ett beslag fortfarande skall bestå. Om målet avgörs genom dom, skall andra stycket inte tillämpas. Om den från vilken beslag sker, inte är närvarande vid beslaget, skall han utan dröjsmål underrättas om det och om vad som har skett med det beslagtagna. Om en försändelse hos ett befordringsföretag har tagits i beslag, skall, så snart det kan ske utan men för utredningen, mottagaren under- rättas och, om avsändaren är känd, även denne. Denna lag träder i kraft ... har gjorts hos behöver inte underrättas i detta fall. Ett beslag hävs av rätten, om beslaget har meddelats eller fastställts av rätten eller om rätten bifaller en begäran enligt 4 a §. I annat fall hävs beslaget av åklagaren eller undersök- ningsledaren. När målet avgörs, skall rätten pröva om ett beslag fortfarande skall bestå. Om målet avgörs genom dom, skall tredje stycket inte tillämpas. Den från vilken ett beslag görs skall underrättas om att ett beslut enligt 4 a § kan komma att fattas om att föremålet skall lämnas ut till en målsägande. Om den från vilken beslaget görs, inte är närvarande vid beslaget, skall han utan dröjsmål underrättas även om beslaget och om vad som har skett med det beslagtagna. Om en försändelse hos ett befordrings- företag har tagits i beslag, skall, så snart det kan ske utan men för utredningen, mottagaren under- rättas och, om avsändaren är känd, även denne. 1 Senaste lydelse 1993:602. Direktiven till utredningen (dir. 1998:95) är intagna som bilaga 1. Här redovisas endast vissa utdrag ur innehållet. I direktiven anges att utredaren skall föreslå regler som innebär att den ursprungliga ägaren alltid har rätt att utan lösen få tillbaka egendom som har stulits från honom. Utredaren skall ta ställning till vilka fall av olovlig hantering som alltid skall leda till att den ursprungliga ägarens rätt består. Vid utformningen av förslagen skall utredaren utifrån bl.a. konsumentintressen ta ställning till om de nya bestämmelserna skall omfatta alla former av handel eller om viss handel skall undantas. Utredaren skall dessutom ta ställning till om den ursprungliga ägarens rätt skall vara evig eller om det behövs preskriptionsregler av något slag. Direktiven framhåller att principen att man kan göra godtrosförvärv av stöldgods är svår att förankra i det allmänna rättsmedvetandet och att det inte går att komma ifrån att lagstiftningen i detta hänseende förmedlar ett budskap som är olyckligt från kriminalpolitiska utgångspunkter. En klar och enkel regel som säger att den som blivit bestulen på sin egendom alltid har rätt att få tillbaka den skulle ge en tydlig signal att handel med stöldgods inte tolereras och att man aldrig kan räkna med att få behålla det man köpt, om det visar sig att det är stulet. I direktiven anförs vidare att utgångspunkten är att den s.k. exstinktionsprincipen, som innebär att den godtroende förvärvaren blir ägare till egendomen och att den tidigare ägarens äganderätt upphör i och med godtrosförvärvet, skall tillämpas även i fortsättningen i sådana fall när den rätte ägaren inte blivit av med egendomen genom brott men att särregler alltså skall gälla för stöldgods och egendom som bör jämställas med stöldgods. Enligt direktiven skall utredaren utgå från den redovisning av svenska och utländska förhållanden och de överväganden som finns i betänkandet Godtrosförvärv av stöldgods? (SOU 1995:52). Det fram- hålls emellertid att det behövs en fördjupad analys av främst de rättsliga frågor som aktualiseras vid en partiell övergång till den s.k. vindikationsprincipen, som innebär att den ursprungliga ägarens rätt 40 Utredningens direktiv m.m. består och att han kan få egendomen tillbaka från den godtroende förvärvaren. Såsom kommer att framgå av detta betänkande bygger innehållet i vissa delar på det ovan angivna betänkandet. Detta gäller bl.a. avsnitt 4 om utländsk rätt, som har utgått från den redogörelse för regleringen av godtrosförvärv i några andra länder, som återfinns i betänkandet (SOU 1995:52 s. 85–101). Utredningen har uppdaterat denna redogörelse genom att tillställa de nordiska ländernas justitieministerier redogörel- serna för respektive land och efterhört om innehållet är korrekt och alltjämt gäller. I vissa fall har kompletterande frågor ställts, bl.a. om landet i fråga har regler om hävd beträffande lös egendom. Uppgifter om länder utanför har inhämtats på samma sätt med hjälp av respektive lands ambassad. Utredningen har sammanträtt med sakkunniga och experter en gång . Sammanlagt har hållits 12 sammanträden, varav ett internatsammanträde som pågick i . När en person förvärvar egendom från någon som saknar rätt att förfoga över egendomen och förvärvaren inte inser eller bör inse att den andre saknar förfoganderätt, brukar man säga att förvärvet görs i god tro. Konflikten mellan den ursprungliga ägarens och den godtroende förvärvarens anspråk på egendomen kan lösas genom en tillämpning av endera av två principer, nämligen exstinktionsprincipen eller vindikationsprincipen. I svensk rätt tillämpas exstinktionsprincipen. Den innebär att den godtroende förvärvaren blir ägare till egendomen och att den tidigare ägarens äganderätt upphör i och med godtros- förvärvet. Vindikationsprincipen innebär att den ursprungliga ägarens rätt består och att han utan lösen kan få egendomen tillbaka från den godtroende förvärvaren. Denna princip tillämpas – helt eller delvis – i många andra länder. Vissa länder tillämpar särskilda bestämmelser om vindikation då det är fråga om stöldgods o.d., medan andra regler gäller för övriga förvärv i god tro. I direktiven till denna utredning anges att utredningen skall föreslå regler som innebär att den ursprungliga ägaren alltid har rätt att utan lösen få tillbaka egendom som har stulits från honom, vilket innebär att vindikationsprincipen skall tillämpas i dessa fall. De svenska reglerna om godtrosförvärv har varit föremål för flera utredningar. I betänkandena Godtrosförvärv av lösöre (SOU 1965:14) och Förvärv i god tro (SOU 1984:16) finns utförliga redogörelser för den historiska utvecklingen av reglerna. Det senaste betänkandet Godtrosförvärv av stöldgods? (SOU 1995:52) innehåller i ett inledande avsnitt en kortfattad redovisning av bestämmelsernas uppkomst. I det följande återges bl.a. innehållet i detta avsnitt (se SOU 1995:52 s. 31 och 32). Reglerna om godtrosförvärv av lösöre utvecklades med utgångs- punkt från två numera upphävda bestämmelser lag, nämligen 11 kap. 4 § och 12 kap. 4 § handelsbalken. I dessa paragrafer stadgades att om en låntagare respektive en depositarie utan samtycke sålde, pantsatte eller gav bort ett föremål, ägaren hade rätt att lösa tillbaka godset. Förelåg svek hos förvärvaren, hade ägaren enligt bestämmel- serna rätt att få tillbaka godset utan lösen. Motsatsvis utlästes principen att den som i god tro hade mottagit egendomen inte var skyldig att lämna den ifrån sig utan lösen. I praxis fick bestämmelserna en vidsträckt analogisk tillämpning även i de fall då egendomen hade anförtrotts någon på annat sätt än genom lån eller deposition, t.ex. genom pantsättning, för reparation eller enligt hyresavtal. I fråga om stöldgods gällde däremot att ägaren hade rätt att utan lösen återta sådan egendom även från en godtroende tredjeman. I 49 kap. 2 § missgärningabalken gavs regler beträffande processen mot en misstänkt tjuv. Dessa regler byggde på principen att den misstänkte skulle göra sig urtjuva genom att leda sitt förvärv till en fångesman eller styrka sitt köp med vittnen. Om den misstänkte fullgjorde denna skyldighet var han saklös, dvs. fri från straffrättsligt ansvar. Inom rättsvetenskapen kom emellertid uttrycket saklös att misstolkas till att innebära att den misstänkte även fick behålla det omtvistade tjuvgodset så snart han kunde styrka sitt förvärv med vittnen, något som inte hade varit lagstiftarens avsikt. Denna missuppfattning lade sedan grunden till den osäkerhet hos domstolarna som kom att prägla rättspraxis beträffande möjligheten till godtrosförvärv av stulet gods (se SOU 1984:16 s. 56 f. och , Från lagtolkning till lagstiftning, och godtrosförvärvaren, s. 24 f.). Rättsläget beträffande stulen egendom kom att vara oklart ända till dess att slog fast i två snarlika rättsfall angående stulna hästar att den ursprungliga ägaren var skyldig att betala lösen för att få tillbaka sin häst från en förvärvare i god tro. Dessa rättsfall kom att ligga till grund för den rättspraxis som sedan utvecklades och som innebar att det var möjligt att göra godtrosförvärv även av stulen egendom. pågick ett samarbete mellan de nordiska länderna i syfte att få till stånd en gemensam lagstiftning om godtrosförvärv. I lades det ovan nämnda betänkandet Godtrosförvärv av lösöre fram . Den föreslagna lagstiftningen byggde på exstinktionsprincipen, men innehöll en regel som i fråga om stöldgods ålade en förvärvare att vidta särskilt noggranna undersökningar beträffande överlåtarens åtkomst för att ett godtrosförvärv skulle komma till stånd. Regeln tog sikte på egendom som hade frånhänts den ursprungliga ägaren genom stöld eller rån. Om förvärvet skedde på offentlig auktion, från en yrkesmässig försäljare med fast affärsställe eller under därmed likartade förhållanden, skulle den skärpta undersökningsplikten föreligga endast när det fanns särskild anledning till misstanke. Särregeln angående stulen egendom motiverades främst av intresset av att uppnå nordisk rättslikhet. I de övriga länderna var det inte möjligt att göra godtrosförvärv av stöldgods. Det nordiska samarbetet ledde inte till någon lagstiftning, främst på grund av att man inte kunde enas om vad som skulle gälla i fråga om möjligheten att göra godtrosförvärv av stulen egendom. tillsattes Utredningen om godtrosförvärv av stöldgods m.m., som i sitt betänkande Förvärv i god tro lade fram ett förslag till lag om godtrosförvärv av lösöre. Förslaget innebar huvudsakligen en kodifiering av den praxis som hade utvecklats. Några särskilda regler i fråga om stöldgods föreslogs inte. Lagförslaget kom att resultera i den nu gällande lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre. tillsattes en utredning för att se över godtrosförvärvslagen. Huvuduppgiften för utredningen var att utvärdera tillämpningen av lagen och utreda om reglerna borde ändras i syfte att motverka handeln med stöldgods. En central fråga var att överväga fördelar och nackdelar med en lagstiftning som i fråga om stöldgods baserades på vindikationsprincipen i stället för exstinktionsprincipen. Efter att ha övervägt hur en regel om vindikation av stöldgods skulle kunna utformas uttalade utredningen att en sådan regel inte kunde antas motverka handeln med stöldgods i större utsträckning än rådande bestämmelser. Med hänvisning härtill och till att en särreglering avseende stöldgods skulle kunna ge upphov till besvärliga gräns- dragningsproblem och föranleda omotiverade skillnader i fråga om fall som utåt sett ter sig likartade, stannade utredningen för att inte föreslå någon sådan särreglering. Utredningen kom alltså fram till att godtrosförvärvslagen borde bibehållas oförändrad beträffande möjligheten att göra godtrosförvärv av stöldgods, men föreslog i förtydligande syfte en allmän skärpning av kriterierna för god tro. Enligt den då gällande lydelsen av 3 § krävdes för god tro att omständigheterna vid förvärvet var sådana att förvärvaren inte borde ha insett överlåtarens bristande behörighet. Utredningen föreslog att det skulle krävas att han inte ens borde ha misstänkt överlåtarens bristande behörighet. ändrades 3 § i godtrosförvärvslagen i enlighet med utredningens förslag. I nästa avsnitt om nu gällande rätt redogörs närmare för tankegångarna bakom lagändringen. Förutom frågorna om ändring i godtrosförvärvslagen tog utredning- en upp vissa andra frågor av betydelse för målsägandens möjligheter att få tillbaka stulet gods. Utredningen påpekade bl.a. att en målsägande hade svårt att tillvarata sin rätt till egendom som stulits från honom och tagits i beslag hos en misstänkt tjuv eller hälare, om han inte i förväg underrättades om att beslaget kunde komma att hävas. Utredningen föreslog att det borde övervägas närmare om målsäganden, före återlämnande av den beslagtagna egendomen till den som tidigare misstänkts för brott, kunde få en tidsfrist som skulle göra det möjligt för honom att vidta åtgärder för att säkra sin rätt. En lagändring med ett sådant innehåll genomfördes som den ovan redovisade ändringen i godtrosförvärvslagen. Även detta kommer att redogöras närmare för i nästkommande avsnitt. Detta avsnitt inleds med en redovisning av godtrosförvärvslagen. Redovisningen bygger huvudsakligen på avsnitt 3 i SOU 1995:52 (se s. 33–40). Därefter följer en kortfattad redogörelse för regler om godtrosförvärv i annan lagstiftning. I avsnittet finns dessutom en beskrivning av vad som gäller vid tvesala, dvs. fall där en och samma egendom överlåts två gånger. Härutöver redogörs för gällande regler om häleri och häleriförseelse, beslag samt vissa sekretessbestämmelser, vilka kan ha betydelse för frågor i samband med godtrosförvärv. 3.1Lagen om godtrosförvärv av lösöre 1 § Denna lag gäller förvärv i god tro av rätt till lösöre. Lagen gäller inte sådana godtrosförvärv av lösöre beträffande vilka särskilda föreskrifter finns i annan lag. Godtrosförvärvslagen gäller förvärv i god tro av rätt till lösöre (1 § första stycket). Med rätt till lösöre avses i första hand äganderätt. Att lagen gäller lösöre innebär att den inte kan tillämpas vid förvärv av fast egendom. Den gäller inte heller vid förvärv av byggnad på annans grund eller annan lös egendom än lösöre. Lagen gäller alltså inte vid förvärv av t.ex. pengar, fordringar, skuldebrev eller andra värdepapper. Pengar och värdepapper kan dock ibland utgöra samlarobjekt och i denna egenskap räknas som lösöre. I sådana fall anses lagen vara tillämplig (se prop. 1985/86:123 s. 16). Om det i annan lagstiftning finns föreskrifter om godtrosförvärv av lösöre, skall godtrosförvärvslagen inte tillämpas (1 § andra stycket). Som exempel på sådana föreskrifter kan nämnas 11 § avtalslagen, 54 och 55 §§ lagen (1914:45) om kommission, 25 kap. 7 § och 2 kap. 10 § sjölagen (1994:1009). I propositionen till godtros- förvärvslagen anges att de nämnda föreskrifterna skall tillämpas exklusivt, vilket enligt propositionen innebär att godtrosförvärvslagens bestämmelser inte får användas ens som utfyllande regler (se prop. 1985/86:123 s. 16). 2 § Har någon förvärvat lösöre genom överlåtelse från någon annan som hade egendomen i sin besittning men varken var ägare till den eller behörig att förfoga över den på det sätt som skett, får förvärvaren äganderätt till egendomen, om han har fått den i sin besittning och var i god tro. Lagen bygger på exstinktionsprincipen. En första förutsättning för godtrosförvärv är enligt lagtexten att den som överlåter egendomen inte är ägare till den. Från lagens tillämpningsområde utesluts sådana fall då ägaren till visst gods förfogar över detta utan att ha rätt till det (t.ex. vid konkurs eller då en inskränkt dispositionsrätt föreligger på grund av gåvovillkor eller testamente). Det kan vid tillämpningen av lagen ibland vara oklart vem som skall anses vara ägare till viss egendom. När det gäller godtrosförvärv är två sådana fall av särskilt intresse, nämligen dubbelöverlåtelse (tvesala) av lösöre och försäljning med återtagandeförbehåll vid avbetalningsköp. I tvesalufallen anses äganderätten till föremålet ha övergått från säljaren till den förste köparen, även om denne aldrig har fått det köpta i sin besittning (jfr 1 kap. 5 § handelsbalken). Säljaren räknas därför i sammanhanget inte som ägare av egendomen när han säljer den till ytterligare en köpare. Godtrosförvärvslagen är därmed tillämplig i en konflikt om äganderätten mellan den förste och den andre köparen.