sou · GOB3126d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Det är vidare nödvändigt att en konstruktiv samver- kan kommer till stånd mellan berörda instanser såsom bland andra , och kriminalvården, både vad gäller planering och dimensionering av vårdresurser och stöd och bistånd till enskilda individer. Frågor kring samverkan behandlas närmare i kapitel 3. För personer som är häktade eller intagna i kriminalvårdsanstalt finns det praktiska hinder för myndigheter utanför anstalten att erbjuda stöd och vård. Missbrukare skall i princip inte placeras på öppen anstalt och större restriktivitet tillämpas för missbrukare när det gäller frigång och fritidsvistelse. Närhetsprincipen kan inte tillämpas konsekvent, vilket innebär att många får avtjäna sitt fäng- elsestraff på en anstalt långt från hemorten. I sådana fall – och också när stödinsatserna uteslutande har sin grund i kriminal- vårdens rehabiliterande uppgifter – bör kriminalvården även fort- sättningsvis ta det primära ansvaret för uppgifter som annars an- kommer på andra huvudmän. I huvudsak gäller detta den program- verksamhet och de behandlingsinsatser som vidtas inom ramen för kriminalvårdens arbete. bedömning: Den höga beläggningen på landets kriminalvårdsanstalter utgör ett hinder för en ändamåls- enlig differentiering av de intagna. Differentieringen av de dömda till olika anstalter sker efter i huvudsak två principer. Dels tas hänsyn till samhällsskyddet, dels till den dömdes behov av särskilt arbete, utbildning eller behand- ling. I det senare fallet skall den som har behov av viss utbildning eller behandling som anordnas vid viss anstalt, om det är lämpligt, placeras i en anstalt som kan erbjuda detta. För personer som är dömda till fängelse i lägst gäller särskilda bestämmelser. har beläggningen på anstalterna varit hög, vilket har medfört att det ibland inte varit möjligt att göra den placering som är optimal med hänsyn till de dömdas behov. I stället har man fått göra placering vid den anstalt med den önskade säkerhetsnivån där det för tillfället finns plats. Ett särskilt problem utgörs av att intagna som inte har narkoti- kaproblem nu i stor utsträckning placeras på normalavdelningar, där narkotikahantering kan förekomma. De intagna som så önskar borde kunna få placeras på avdelningar med en utökad kontroll av att narkotika inte förekommer av samma typ som motivations- och behandlingsenheterna. Också de som väntar på att bli antagna i en motivations- eller behandlingsenhet skulle kunna placeras i sådana avdelningar. Detta förutsätter i sin tur att fler avskilda enheter in- rättas i kriminalvårdsanstalterna. En utveckling mot fler och mindre avdelningar pågår inom kriminalvården och har visat sig vara av stort värde när det gäller att minska narkotikahanteringen på anstalterna liksom att minska våld och hot mellan intagna. Man kan invända att den återstående gruppen av intagna, personer med missbruksproblem som är omotiverade att bearbeta sitt missbruk och icke-missbrukare som inte har valt att komma till en enhet med utökad kontroll, kan bli extremt svår att arbeta med. Detta kan dock i viss mån motverkas av att enheterna blir mindre och att detta ger möjlighet att arbeta målinriktat också med denna grupp. menar att det är nödvändigt att det finns tillräcklig flexibilitet i organisationen så att placeringar kan göras utifrån den intagnes behov – som behovet av sam- hällsskydd tillgodoses. Den genomsnittliga beläggningen låg på vilket för kommissionen framstår som en hög siffra. Utifrån en kostnadseffektiv aspekt är det naturligtvis en för- del med en hög utnyttjandegrad av dyra anstalter, men med en så hög beläggning blir det svårt att differentiera de intagna med ut- gångspunkt från deras behov av behandling och annat stöd. Det är också en åsikt som framförts till kommissionen från företrädare för kriminalvården. Om kriminalvården utvecklar användningen av andra insatser så som kontraktsvård, § 34-instrumentet eller behandlingsinriktade program på mer behandlingsinriktade anstalter lösgör man resurser på de slutna anstalterna. Det är också möjligt att öka flexibiliteten på de enskilda anstalterna, så att olika avdelningar har olika inrikt- ning. Den pågående utvecklingen mot mindre och sinsemellan av- skilda enheter ökar möjligheterna till en sådan flexibilitet, vilket i sin tur kan medföra att man kan ha hög total beläggning och ändå finna mer optimala placeringar. bedömning: Den reguljära verksam- heten inom häkten och anstalter skall så långt som möjligt ge ut- rymme för varje individs behov och förutsättningar. Metoderna för verkställighets- och behandlingsplanering bör ut- vecklas. I kriminalvårdens ordinarie verksamhet ingår bl.a. verkställighets- planering, innefattande differentiering av intagna och behandlings- planering, komplettering av skol- och yrkesutbildning, arbetsträning, hälso- och sjukvård samt förberedelser inför fri- givningen. En god basverksamhet som är anpassad efter individens behov och förutsättningar är till fördel för alla intagna. I varje led måste dock noga analyseras vilka effekter olika insatser kan ha på de intagnas förhållande till narkotika och i vilka avseenden särskilda insatser mot narkotikan måste vidtas. Verkställighetsplaneringen är av grundläggande betydelse såväl för de dömda individerna som för de lokala kriminalvårdsmyndig- heternas möjligheter att genomföra verkställigheten på ett bra sätt. Enligt 5 § i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt skall verk- samheten planläggas och genomföras i nära samverkan mellan kriminalvårdens olika organ. I den mån ett förverkligande av vår- dens syfte kräver insatser av andra samhälleliga organ, skall erfor- derlig samverkan ske med företrädare för sådant organ. I den ut- sträckning det lämpligen kan ske bör samråd ske även med den in- tagnes närstående. Den genomförda organisationsreformen av kriminal- vården ger goda förutsättningar för att påbörja en fördjupad verk- ställighetsplanering . i häktet, som för många missbrukare också i praktiken innebär avgiftning, kan det finnas möjlighet att påbörja motivationsarbetet. Särskilt i de fall den intagne är känd av bör man om möjligt redan i häktet ta kontakt med för att överväga om eventuellt gemensamma åtgärder. Behandlingsplaneringen skall genomföras efter ankomsten till anstalten. Kunskap, erfarenhet och omdöme hos den personal, i första hand kontaktmannen, som är ansvarig för behandlingsplaneringen är av väsentlig betydelse både för att få till stånd klientens aktiva medverkan i planeringsarbetet och för kvali- teten på behandlingsplanen. Genom att använda särskilt framtagna instrument för bedöm- ning av risk- och behovsprofiler kan man få en ökad precision i bedömningen av klientens situation och underlag för planering och uppföljning av klientens utveckling under verk- ställighetstiden. Inom kriminalvården pågår utveck- ling av sådana bedömnings- och utvärderingsinstrument. Den lång- siktiga målsättningen är att materialet skall utvecklas till ett generellt planerings- och uppföljningsinstrument, som kan användas både inom kriminalvården och av . planerar att materialet skall vara färdigutvecklat och kunna tas i bruk, under förutsättning att tekniska och ekonomiska svårigheter kan lösas. För att kunna använda analysinstrument av denna typ erfordras inte bara att klienten ger sitt samtycke utan även dennes aktiva medverkan. Erfarenheter från försöksverksamheten har visat att de flesta klienter gärna medverkar och att deltagandet ofta ökar klientens självinsikt och motivation till förändring. En annan erfa- renhet är att där samma standardiserade bedömnings- och utvärde- ringsinstrument har använts också av t.ex. har detta ökat möjligheten till en konstruktiv dialog mellan och kriminalvården kring enskilda klienter och deras behov av stöd. Utveckling av liknande instrument pågår även på andra håll. anser att utvecklingsarbetet bör samord- nas, vilket kommenteras närmare i kapitel 7. Som ett led i utvecklingen av en ny vårdarroll har kriminalvården successivt infört ett system med kon- taktmannaskap där baspersonalen vid anstalterna – vårdarna – till- förs mer kvalitativa arbetsuppgifter samt ges utökat ansvar och befogenheter. Varje intagen på en anstalt skall ha en kontaktman bland vårdarna. Kontaktmannens uppgifter är att bland annat ansvara för introduktionen av de intagna, utformning av behand- lingsplan, planering av permissioner och andra utevistelser samt frigivningsförberedelser. vill understryka vikten av att systemet med kontaktmän utvecklas och att de som har denna uppgift får utbildning för sitt uppdrag och reella möjligheter att utveckla funktionen som kontaktman. Det är inte minst viktigt med tanke på att kontaktmannen och den intagne fortlöpande behöver föra en dialog om hur behandlingsplanen utvecklas och eventuellt vid be- hov revidera denna. Kontaktmannen har också ett ansvar för att frivården och om så behövs på ett så tidigt stadium som möjligt deltar i frigivningsförberedelserna. Frivården kan här spela en viktig roll genom att det frivårdskontor, inom vars område klientens hemkommun finns, om så behövs kan fungera som för- medlare av kontakterna mellan kontaktmannen och i hemkommunen. bedömning: Programverksamhet, metodutveckling och kompetensutveckling bör prioriteras. Verksamheten på motivations- och behandlingsenheter bör utvecklas så att de medger en ökad involvering av omvärlden. I alla delar av landet finns det avdelningar inom kriminalvårds- anstalterna som är särskilt inriktade på motivation eller behandling av narkotikamissbrukare. Det förekommer i viss utsträckning att den dömde redan vid häktet ansöker om en plats vid en sådan av- Vanligare är dock att en överflyttning till en särskild av- delning för narkotikamissbrukare sker på normal- avdelning. Totalt fanns på 21 olika anstalter över hela landet 381 platser särskilt avsedda för narkotikamissbrukare. Såväl antalet anstalter med sådana avdelningar som det sammanlagda antalet platser har sjunkit . Kriminalvården räknar två gånger , respektive , antalet missbrukare som deltar i någon form av programverksamhet. Antalet som fanns på särskilda avdelningar var som högst då 605 personer var intagna på sådana avdelningar. var antalet 455 och hade antalet sjunkit till 381. Enligt planer skall antalet dock öka till 2001 och året därpå till 460. Platserna finns företrädesvis på anstalter av säkerhetsklass II och III. Det största antalet platser finns på (72 platser), Roxtuna (50 platser) och (49 platser). Innehållet i programverksamheten på motivations- och behand- lingsavdelningarna skiljer sig något åt mellan de olika anstalterna. Bland de gemensamma dragen kan nämnas att klienterna själva skall söka till avdelningarna och visa att de är motiverade till behandling och bearbetning av sin brotts- och missbruks- problematik. Det är också angeläget att även personalen är motiverad och skall ha valt att arbeta på enheten. Genom kontrakt förbinder sig de intagna att delta i en utökad kontroll av att narkotika inte används genom regelbundna och slumpmässiga urinprov. De intagna på avdelningen skall under arbetstid och fritid i princip vara separerade från de övriga intagna på anstalten. Ytterligare en viktig del av verksamheten vid dessa avdelningar är att en aktiv planering skall ske inför frigivningen. Generellt kan också sägas att man eftersträvar en behandlings- inriktad och avspänd stämning vid de speciella avdelningarna. I de program där man lyckats skapa och upprätthålla ett engagemang för verksamheten bland de intagna kan detta i sin tur minska behovet av mer tekniska kontroller av narkotikaförekomst. Erfarenheten visar att narkotika sällan förekommer på dessa avdel- ningar. En orsak är troligen att ett urval av motiverade intagna till- sammans med en miljö med inslag av problembearbetning, motiva- tionsarbete och meningsfull sysselsättning medverkar till att också de intagna har ett intresse av att inflödet av narkotika på anstalten minskar. Om detta dessutom kompletteras med ett aktivt kon- taktmannaskap och en positiv kontakt mellan intagna och personal ökar möjligheterna att hålla en avdelning fri från narkotika. En för- utsättning synes dock vara att de intagna på dessa avdelningar är avskilda från normalavdelningarna. hade flera av dessa avdelningar en högre personaltäthet än normalavdelningarna. Det mest kända exemplet är Österåkers- anstaltens motivationsavdelningar –1999. På grund av förändrat budgetläge har dock de flesta avdelningar numera en- dast marginellt större resurser än normalavdelningarna, huvud- sakligen avseende bidrag till programverksamheten. var det också vanligt att de intagna på de speciella avdelningarna för narkotikamissbrukare hade fler möjligheter till aktiviteter utanför anstalten än andra intagna. Till följd av en kombination av ökade krav på säkerhet, en mer restriktiv behandling av permissioner och minskade ekonomiska resurser är skillnaderna i detta avseende numera små mellan motivationsavdelningarna och normalavdel- ningar. Verksamheten vid motivationsavdelningarna är ofta mer indivi- duellt inriktad än vid normalavdelningarna. Målsättningen är ofta att de schemalagda aktiviteterna och fritid skall ingå i en helhetsstruktur där syftet är att stödja deltagarnas motivation att leva drogfritt samt att på olika sätt belysa och bearbeta hur klienten skall klara av sitt liv efter frigivningen. Inslag som grupp- samtal, individuella samtal och i vissa fall psykoterapi i grupp eller individuellt förekommer. Olika utbildningsinsatser och andra praktiska förberedelser inför frigivningen är några andra typiska inslag. Medverkande utifrån såsom ledare av samtalsgrupper, psykoterapeuter och socialarbetare förekommer oftare vid motiva- tionsavdelningarna än vid andra avdelningar. Vid bland annat Roxtunaanstalten bygger insatserna på Minnesotamodellens tolv- stegsprogram. anser att det är angeläget att moti- vations- och behandlingsenheterna tillförs sådana resurser att de också i praktiken får ett reellt innehåll. I första hand gäller det att upprätthålla en sådan personaltäthet att det är möjligt att utveckla en positiv och personlig atmosfär på enheten. Narkotikakommis- sionen vill vidare framhålla nödvändigheten av att det i behand- lings- och motivationsarbetet ingår relativt omfattande kontakter med omvärlden. Möjligheterna till fritidsaktiviteter och andra ut- åtriktade kontakter ökar givetvis med en grupp som har visat vilja att bearbeta sin missbruks- och kriminalitetsproblematik. En lösning som i viss mån kan tillgodose dessa önskemål är att klienterna inledningsvis placeras på en motivationsavdelning med viss programverksamhet, utökade kontroller men med begränsade kontakter med omvärlden. på dessa avdelningar och efter individuell prövning skulle den intagne kunna placeras på en öppnare enhet, antingen på en öppen anstalt eller på en särskild av- delning i en sluten anstalt. Denna enhet skulle vara mer behand- lingsinriktad, ha högre personaltäthet och ge möjlighet till social träning och eventuell vård utom anstalt. Kraven på drog- frihet skulle även här kunna kontrolleras genom regelbundna och slumpvisa urinprov. Det tredje steget i differentieringen skulle vara överföring till en ren behandlingsenhet eller annan form av rehabilitering i form av en § 34-placering eller genom frigång. I de avdelningar som är inriktade på motivation och behandling av narkotikamissbrukare ingår i varierande utsträckning strukture- rade brotts- och missbruksrelaterade program. Sådana program an- vänds också i andra delar av kriminalvården, bland annat i häkten och inom frivården. Det är dock svårt att tillämpa missbruks- relaterade program där de som ingår i programmet inte är separe- rade från de övriga på grund av den press de kan utsättas för från andra intagna. Ett brotts- och missbruksrelaterat program utgår från klienter- nas kriminalitet, deras brott och/eller missbruk. Syftet är att före- bygga återfall. Inom kriminalvården har tidigare cirka 200 sådana program använts på häkten, anstalter och i frivården. Utgångs- punkten är olika problem som alkohol, narkotika, våld, allmän kriminalitet samt sexuella eller andra relationsfrågor. Inom finns en central ledningsgrupp för utveck- ling av nationella brotts- och missbruksrelaterade program. Gruppen har gjort en genomgång av de program som använts i kriminalvården, vilken visade att många av programmen inte upp- fyllde de kvalitetskriterier som hade ställts upp. I samband med besparingskrav och ökade krav på effektivitet under slutet av 1990- talet begränsades därför antalet programinslag, medan man sam- tidigt strävade efter att finna program som var utprövade och med vetenskapliga metoder. Inom ramen för projektet och missbruksrelaterade program pågår intro- duktion och utvärdering av ett fåtal sådana program. De program man nu inriktar sig på är manualbaserade och relativt hårt struk- turerade. I internationell forskning har sådana program visat sig ge bättre mätbara resultat än mer ostrukturerade program. Det finns inte några kontinuerligt och vetenskapligt genomförda utvärderingar av all programverksamhet inom kriminalvården. En- staka utvärderingar har emellertid visat på färre återfall efter genomförda program. Den behandling av narkotikamissbrukare som funnits på Österåkersanstalten har utvärderats . Utvärderingarna visar att relativt sett många fullföljde programmen på , att de var drogfria i lika stor eller större utsträckning än klienter på behandlingshem för vuxna missbrukare och att de som var dömda för narkotikakriminalitet anpassade sig bättre efter frigivningen än de som var dömda för annan kriminalitet. Programmen på var under de perioder de utvärderades betydligt mer personalintensiva och inne- höll fler inslag av utåtriktade aktiviteter än motsvarande program på och andra anstalter . Man kan därför inte utan vidare dra paralleller till dagens förhållanden, men erfarenheterna från visar dock att det är möjligt att inom ramen för fängelsemiljön åstadkomma positiva resultat. Rent allmänt visar utvärderingar av olika behandlingsprogram att personer med svåra psykiska problem har svårt att tillgodogöra sig alla former av behandling. Användningen av standardiserade be- dömningsinstrument kan bidra till att ge en första bild av om klienten har sådana psykiska problem, vilket kan påskynda en djupare bedömning och bidra till att utforma en individuell vård- plan i samverkan med psykolog eller psykiater. centrala ledningsgrupp för utveckling av Nationella brotts- och missbruksrelaterade program har formulerat målsättningen så, att verksamheten skall byggas ut och kvalitets- säkras i avsikt att varje klient i kriminalvården skall kunna erbjudas det verkställighetsinnehåll som bäst överensstämmer med dennes behov och som har störst förutsättningar att förhindra återfall i nya brott. I den programverksamhet som är inriktad på motivation och be- handling av missbrukare förekommer att frivilliga organisationer leder kurser eller samtalsgrupper. vill framhålla att utvecklingen mot mer strukturerade program inte får förhindra att man kan komplettera dessa med sådana programinslag som bygger på medverkan från frivilliga organisationer, och andra lokala krafter. Styrkan med att ha en sådan förankring i programverksamheten är att de intagna kan få kontakt med engagerade lokala krafter, vilka kan ha stor betydelse för samhällskontakten. Genom att inrätta öppnare enheter, som de intagna kan kvalifi- cera sig för, skulle också möjligheten öppnas för en utökad sam- verkan mellan , kriminalvården och andra vårdgivare. De frivilliga organisationerna har stor betydelse för de intagna och deras anknytning till samhället. Förutom anhöriga och personer inom den offentliga vård- och kontrollapparaten är det ofta endast företrädare för frivilliga organisationer och kyrkor som besöker de intagna. De frivilliga organisationerna kan också öppna en väg till gemenskap och samhällsanknytning utanför murarna efter frigiv- ningen. Frivården har traditionellt goda kontakter med många fri- villiga organisationer och det är naturligt att frivården bistår an- stalterna i arbetet med att etablera kontakter mellan de intagna och organisationerna. Det är enligt kommissionens uppfattning fullt möjligt för krimi- nalvården att utveckla vad som kan kallas alternativa anstalter inom kriminalvårdens ramar. Sådana anstalter skulle utgöra en del av kriminalvården och också omfattas av kriminalvårdens regelsystem men innehålla ett mer renodlat behandlingsprogram. Genom att inrätta särskilda anstalter som speciellt inriktas på motivations- och behandlingsarbete för narkotikamissbrukare kan kriminalvården också öka differentieringsmöjligheterna inom kriminalvårdssyste- met. I den mån dessa specialenheter behöver vara slutna kan de vara det under vissa perioder för att under andra perioder kunna vara mer öppna, allt utifrån det behov av slutenhet som den aktuella gruppen av intagna kräver. Dessa enheter skulle till sin struktur och innehåll kunna likna de LVM-institutioner som drivs av . I promemoria Från anstalt till frihet (Ds 2000:37) understryks behovet av att ytterligare intensifiera och strukturera arbetet med att förbereda de intagna för frigivningen. Man föreslår i promemorian en treårig försöksverksamhet med en sådan inriktning. Denna innebär bl.a. att frigivningssituationen ut- reds och planeras på ett strukturerat sätt och i samarbete med be- rörda myndigheter, organisationer och enskilda. En samlad lag- reglering av denna innebörd föreslås i promemorian. Vidare föreslås det också att det skall vara möjligt att under vissa förut- sättningar verkställa av straffet genom intensiv- övervakning med elektronisk kontroll. Målsättningen är att alla intagna som har behov av det skall kunna få någon form av strukturerad, successiv övergång från anstaltsliv till ett liv i frihet. 6.2.5Samarbete med andra myndigheter bedömning: Samarbetet mellan krimi- nalvården och måste förbättras. Frivården bör kunna utgöra en kontaktpunkt mellan kriminal- vården och . har det utvecklats många olika samarbetsprojekt och program i vilka kriminalvården samverkat tillsammans med andra huvudmän för att möta enskilda klienters behov. Många av dessa utvecklades under mitten och slutet av som ett led i regeringens satsning Offensiv narkomanvård. Brotts- förebyggande rådet (BRÅ) uppskattar att fler än 200 program eller projekt förekommit . De har emellertid inte haft någon enhetlig form eller struktur och det är därför svårt att skapa sig en bild av vad de har betytt för samarbetet mellan myndigheterna.8 Som framgår av promemoria Offensiv narkomanvård – efteråt (PM nr 9) har mycket av det över- gripande samarbetet mellan kriminalvården och för- svunnit. Förutom det samarbete som sker kring en enskild intagen pågår dock vissa samarbetsprojekt även . Frivården har tillsammans med arbetsmarknadsinstituten och på sex platser i landet etablerat KrAmi-projekt (Kriminalvårdsklienter i ). Tjänstemän från de olika myndigheterna ingår i ett arbetslag och verksamheten drivs i en särskild lokal. lokala myndigheter driver gemensamt ett narkomanvårdsteam som arbetar med omfattande uppsökande verksamhet på häktena i , och . Genom denna insats har också socialtjänst och öppen narkoman- vård knutits till häktena. Många kriminalvårdsanstalter och personal inom frivården har påpekat att det kan vara svårt att få till stånd fruktbara kontakter med företrädare för i klienternas hemkommuner. Byte av personal, oklarhet om ansvarsfrågor och ovilja från social- tjänsten att planera eller satsa på klienten medan han eller hon är intagen på anstalt har nämnts som några av de problem man möter. I allmänhet har dock frivården en mer frekvent och något mer givande kontakt med än vad anstalterna har. 8 Frigivning från fängelse. 1998 s. 31. problem är givetvis att närhetsprincipen inte alltid gäller vid an- staltsplacering. Den nya lokala kriminalvårdsorganisationen torde ge bättre för- utsättningar att etablera kontakter med inom de kommuner som myndighetens frivårdsåtagande omfattar.