sou · GOB3110 · 2001-01-01 00:00:00 — Om konsumenten vill häva avtalet kan han eller hon emellertid inte vara passiv utan måste avge en hävningsförklaring för att arbetet inte skall fortgå eller påbörjas.140 Likadant krävs det att konsu- menten inom rimlig tid framställer krav om att tjänsten skall utföras för att inte förlora sin rätt att kräva fullgörelse.141 Frågan om rätt till skadestånd i förevarande fall behandlas separat nedan. Rätten att hålla inne betalning För det fall att betalning skall ske först sedan tjänsten har avslutats saknar rätten att hålla inne betalning betydelse. Om betalning emellertid skall erläggas har konsumenten rätt att hålla inne betalning så länge näringsidkarens dröjsmål varar. Efter att dröjsmålet har upphört får konsumenten endast hålla inne så mycket av betalningen att han eller hon har säkerhet för sitt anspråk på skadestånd på grund av dröjsmålet.142 Rätten att få tjänsten utförd I 28 § KTjL anges det tämligen självklara förhållandet att konsumenten kan kräva att näringsidkaren som kommit i dröjsmål skall utföra eller full- följa sitt uppdrag. Om detta emellertid skulle medföra olägenheter eller kostnader för näringsidkaren som ter sig oskäligt stora i förhållande till konsumentens intresse av att avtalet följs kan näringsidkarens skyldighet att fullfölja avtalet bortfalla. Förutsättningarna för denna avvägning mot- svarar de som har redovisats i det avsnitt ovan som behandlar rät- ten och skyldigheten att avhjälpa fel.143 Som angetts ovan kan näringsidkaren komma i dröjsmål på flera olika sätt. KTjL lämnar ett flertal olika möjligheter att vid dröjsmål häva ett avtal. Dessa möjligheter skiljer sig delvis åt. Gemensamt är emellertid – liksom vid hävning på grund av fel – att det ställs krav på att dröjsmålet skall vara s. 76 f. och 253 f. s. 258, 359 och 371 143Se också A.prop. s 73 f. och s. 175 ff. Konsumentskyddet vid småhusavtal 93 av väsentlig betydelse för konsumenten. Det innebär dock inte att nä- ringsidkaren måste ha insett eller borde ha insett detta. att konsumenten kan visa att dröjsmålet var väsentligt för honom eller henne.144 Har tjänsten påbörjats får hävning normalt sett ske endast av den åter- stående delen av tjänsten. Väsentlighetskravet måste vara uppfyllt. Om konsumenten även vill häva den del av tjänsten som redan har utförts krävs det, liksom vid hävning på grund av fel, att syftet med tjänsten i hu- vudsak är förfelat och att näringsidkaren insett eller bort inse detta (29 § första stycket tredje meningen KTjL).145 Vad som sagts gäller dock inte om tjänsten endast utförts till en obetydlig del. Då omfattar hävningen avtalet i sin helhet, precis som vid hävning innan arbetet påbörjats. Rätten till hävning finns enligt 29 § andra stycket även vid förväntat eller s.k. anteciperat dröjsmål. Det krävs då att det finns starka skäl att anta att uppdraget inte kommer att påbörjas, fortgå eller avslutas inom avtalad tid. I övrigt gäller det kvalificerade väsentlighetskravet i första stycket. Verkningarna av hävning är de samma vid dröjsmål som vid fel (30 § med hänvisning till 23 §). Näringsidkarens skadeståndsskyldighet vid fel eller dröjsmål m.m. Näringsidkarens skadeståndsskyldighet regleras i 31–35 §§ KTjL. Be- stämmelserna fick sin nuvarande utformning i samband med införandet av KKL. Det gjordes då vissa följdändringar i KTjL för att skapa enhetliga regler för köp och tjänster. Det skedde därvid en ändring i skärpande rikt- ning av skadeståndsansvaret genom en övergång från presumtionsansvar till kontrollansvar.147 Vi återkommer till detta i det följande. Dessa nya regler infördes som KTjL gjordes tillämplig även för avtal mellan näringsidkare och konsument om uppförande av byggnad- er för bostadsändamål och annat arbete som utförs i samband därmed. Tekniskt sett skedde detta genom att det tidigare undantaget för sådana tjänster togs bort.148 s. 263 och , 1 häftet, s. 103 145Hellner, 1 häftet, s. 104 1989/90:89 s. 55 f. 148SFS 1990:935 och prop. 1989/90:77 s. 19 f. 94 Konsumentskyddet vid småhusavtal Skadeståndsreglerna i KTjL är tvingande till konsumentens förmån, vilket innebär att konsumentens rätt till skadestånd inte kan begränsas. I förarbetena till lagen sägs det att detta dock inte hindrar att parterna kan avtala om viss normalersättning vid t.ex. dröjsmål. Konsumenten har då emellertid alltid rätt till högre ersättning än vad som avtalats om han eller hon kan visa att en inträffad skada överstiger den överenskomna normaler- sättningen. Näringsidkaren är skyldig att informera konsumenten om den- na rättighet. Avtal om normalersättning syftar därför främst till att söka undvika tvister om mindre belopp som dessutom kan vara svåra att utreda. Det är alltså inte fråga om att med bindande verkan på förhand bestämma ett skadestånd.149 Det kan vara på sin plats att påpeka att utöver de nedan beskrivna av- gränsningarna gäller allmänna förutsättningar för skadeståndsskyldighet. För det första skall det finnas ett orsakssammanhang mellan avtalsbrottet och skadan. En skada får inte framstå som ett alltför oförutsägbart eller främmande resultat av ett kontraktsbrott. Man brukar säga att det skall föreligga adekvat kausalitet. En annan princip är att den skadelidande, i detta fall konsumenten, har en skyldighet att söka begränsa sin skada så långt det går. Till att börja med har näringsidkaren ett garantiansvar för de särskilda utfästelser som han har lämnat om ett visst resultat av tjänsten. Avviker det faktiska resultatet från vad som har utfästs skall näringsidkaren alltid ersätta konsumenten för detta. Det saknar då betydelse om näringsidkaren skulle kunna åberopa något förhållande som skulle frita honom från an- svar, jfr 31 § tredje stycket KTjL. Garantiansvaret är dock inte att se som ett strikt ansvar utan som ett utökat kontrollansvar.150 Om vi går över till KTjL:s bestämmelser innebär huvudregeln i 31 § KTjL att näringsidkaren har ett s.k. kontrollansvar för dröjsmål och fel i utförandet av tjänsten. Det betyder att konsumenten har rätt till ersättning för en inträffad skada om näringsidkaren inte kan visa att felet eller dröjs- målet beror på omständighet utanför hans eller hennes kontroll. De om- ständigheter som avses är sådana hinder som näringsidkaren inte skäligen borde ha räknat med när avtalet ingicks och vars följder han eller hon inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit.151 I praktiken är det främst händelser av force majeure-karaktär som regelmässigt anses ligga 1984/85:110 s. 84. 150Hellner, 1 häftet, s. 111. 1984/85:110 s. 267 ff., , 1 häftet, s. 104 och s. 101. Konsumentskyddet vid småhusavtal 95 utanför näringsidkarens kontroll.152 Andra förhållanden kan dock också bli aktuella för en motsvarande bedömning. Det är inte tillräckligt att det föreligger ett hinder som uppfyller de i bestämmelsen angivna förutsättningarna. Det krävs också att hindret rent faktiskt har medfört att näringsidkaren inte har kunnat fullgöra sitt åtagan- de . Hindret skall alltså ha en konkret betydelse i det enskilda fallet.153 Näringsidkarens kontrollansvar omfattar även annan som han har lejt för att – helt eller delvis – utföra tjänsten. Det gäller också beträffande leverantörer eller annan i tidigare led som näringsidkaren har anlitat. framgår av 31 § andra stycket KTjL. Någon motsvarighet till regeln i 4 kap. 19 § JB om skadeståndsansvar för vad som kan anses utfäst eller s.k. kärnegenskaper finns det inte i KTjL. pekar på att problemet torde vara av mindre praktisk bety- delse men att det i och för sig kan tänkas att allvarliga fel kan uppkomma på grund av ett förhållande som varit okänt för näringsidkaren men som kan anses vara en brist i en kärnegenskap. En sådan situation skulle då inte omfattas av näringsidkarens skadeståndsansvar enligt KTjL, medan JB skulle ha en strängare inställning i frågan. Vi återkommer till den pro- blemställningen i samband med att vi i avsnitt 4.2.6 diskuterar om utveck- lingsfel skall omfattas av konsumentskyddet.154 Skadestånd kan utgå även i annat fall än i samband med dröjsmål eller fel som omfattas av huvudregeln. Det gäller om föremålet för tjänsten eller annan konsumentens egendom skadas när den är i näringsidkarens besitt- ning eller under dennes kontroll. Bestämmelsen om detta finns i 32 § KTjL och bygger på ett presumtionsansvar för näringsidkaren. Det inne- bär att näringsidkaren svarar för sådan skada om han eller hon inte kan visa att skadan inte beror på hans eller hennes försumlighet (32 § första stycket KTjL). Denna typ av ansvar medför att bevisbördan primärt sett vilar på konsumenten. Det är konsumenten som skall visa att han eller hon har drabbats av sakskada och att skadan har inträffat medan den skadade egendomen befann sig under näringsidkarens kontroll.155 Därutöver åläggs i 32 § andra stycket KTjL näringsidkaren ett skade- ståndsansvar för sakskador som inte omfattas av tidigare beskrivna regler och rena förmögenhetsskador som inte beror på fel eller dröjsmål. Det är då fråga om ett sedvanligt culpaansvar. Konsumenten skall alltså visa att näringsidkaren har orsakat skadan på grund av försummelse. 152Hellner, a.a., s. 104. 1989/90:89 s. 85 och s. 189. 1989/90:77 s. 83 och , a.a., s. 111 f. Se även rättsfallet NJA 1997 s. 290. 155Hellner, a.a., s. 113 f. och s. 198 ff. 96 Konsumentskyddet vid småhusavtal övriga fall omfattar detta näringsidkarens ansvar även skada som vållats av någon som han eller hon anlitat för uppdraget. Slutligen regleras i 33 § KTjL skyldigheten för tredje man att i vissa fall ersätta konsumenten för skada. Bestämmelsen anknyter till den typ av fel som behandlas i 10 § första stycket 2–3 i samma lag. De situationer som skadeståndsansvaret avser är när en tredje man – det kan t.ex. vara en branschorganisation eller materialleverantör – vid marknadsföring uppsåt- ligen eller av vårdslöshet lämnar vilseledande uppgifter som har betydelse för konsumentens bedömning av en tjänsts beskaffenhet eller ändamålsen- lighet och detta leder till skada för konsumenten. Skadeståndsskyldighet kan också inträda för den som är skyldig att lämna säkerhetsinformation enligt produktsäkerhetslagen (1988:1604) men underlåter att göra det. Samma sak gäller för den som enligt mark- nadsföringslagen (1994:450) är skyldig att lämna viss information av be- tydelse för bedömningen av tjänsten men inte gör det. En förutsättning för skadeståndsskyldighet i den senare fallet är dock att underlåtenheten har inverkat på uppdragsavtalet och att det medfört skada för konsumenten.156 Skadestånd i denna del omfattar – precis som i de övriga delarna – er- sättning för i princip all skada som konsumenten tillfogas på grund av att tjänsten är felaktig. Av 33 § tredje stycket framgår att konsumenten också har rätt till ersättning för skada på föremålet för tjänsten eller annan egen- dom som tillhör konsumenten eller någon i dennes hushåll. Vad gäller beräkningen av skadestånd har konsumenten enligt huvudreg- eln rätt till ersättning för hela den skada som felet eller dröjsmålet gett upphov till. Det skall vara fråga om en ekonomisk skada som innebär ska- da på föremålet för tjänsten eller annan egendom som tillhör konsumenten eller någon i dennes hushåll. Kontrollansvaret omfattar alltså även ett visst produktansvar (31 § fjärde stycket KTjL).157 Personskador är dock ut- tryckligen undantagna från lagens tillämpningsområde (35 § KTjL). Några särskilda beräkningsregler finns inte i lagen. Enligt uttalanden i förarbetena skall vad som kallas en differensbedömning göras. Denna in- nebär att man skall jämföra konsumentens ekonomiska ställning som den skulle ha varit om näringsidkaren inte gjort sig skyldig till ett skadestånds- s. 88 ff. och 287 ff. 1984/85:110 s. 83 och 271 ff. Konsumentskyddet vid småhusavtal 97 grundande handlande med hur situationen blivit på grund av just detta faktum.158 Därutöver gäller allmänna principer för beräkning av skadestånd. Kon- sumenten skall t.ex. ha rätt till ersättning för olika slags utgifter som drab- bar konsumenten till följd av skadan. Det ställs härvid krav på att de skall ha varit skäliga. Konsumenten har också rätt till ersättning för utgifter som har blivit onyttiga till följd av felet eller dröjsmålet.159 Näringsidkaren har, enligt dels 31 § femte stycket, dels 32 § tredje stycket KTjL, möjlighet att genom avtal med konsumenten begränsa sin skade- ståndsskyldighet till att inte omfatta förlust i näringsverksamhet. Även i fråga om skadestånd tas hänsyn till näringsidkarens intressen ge- nom möjligheten i 34 § KTjL till jämkning av oskäligt betungande skade- stånd. Utgångspunkten är om ett skadestånd kan anses oskäligt betungande med hänsyn till näringsidkarens ekonomiska förhållanden. Det är alltså inte fråga om någon mer allmän skälighetsbedömning av skadeståndet.160 Bestämmelsen har jämkningsregeln i 6 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) som förebild. Bedömningen av vad som är ett oskäligt betung- ande skadestånd påverkas av flera faktorer. För det första bör skadeståndet överstiga vad som kan anses motsvara en normal skaderisk i näringsidka- rens verksamhet. Jämkning är som regel utesluten om skadeståndet täcks av en försäkring eller om det på objektiva grunder kan sägas att näringsid- karen borde ha haft en sådan försäkring. Vidare förutsätter en jämkning att det fulla skadeståndsbeloppet skulle innebära att näringsidkaren tvingas göra oskäligt stora uppoffringar med hänsyn till hans eller hennes ekono- miska förhållanden. Jämkning torde därför framför allt bli aktuell för en näringsidkare med enskild firma, en- eller fåmansbolag.161 Vid bedömningen av om jämkning skall ske anges i lagrummet vissa särskilda omständigheter som också skall beaktas. Till att börja med kan jämkning ske om konsumenten har en försäkring som täcker skadan eller, om en sådan försäkring kan anses sedvanlig, konsumenten medvetet har 1984/85:110 s. 272. 161A.prop s. 294 och s. 210 ff. 98 Konsumentskyddet vid småhusavtal låtit bli att teckna sådan försäkring. Även näringsidkarens möjligheter att förutse och hindra skadan är av betydelse. Dennes möjligheter att försäkra sig kan hänföras hit. Som ytterligare exempel på jämkningsskäl anges i förarbetena när- ingsidkarens särskilt stora eller mer begränsade skuld till skadan – t.ex. att konsumenten har varit medvållande – och dennes möjligheter att i sin tur vända sig mot annan, t.ex. en materialleverantör, med ersättningskrav.162 Konsumentens viktigaste skyldighet är att betala enligt avtalet. Om betal- ning skall ske helt eller delvis innan uppdraget har avslutats har närings- idkaren till att börja med rätt att kräva betalning och dröjsmålsränta enligt räntelagen. Möjlighet till ränta anges inte i lagtexten utan följer av all- männa regler.163 Han kan därefter ställa in arbetet tills betalning sker, 45 § KTjL. Han har också rätt till ersättning för de kostnader och andra förlus- ter som dröjsmålet förorsakar honom. Näringsidkarens rätt att ställa in sitt arbete begränsas emellertid av hans omsorgsplikt. Om arbetsinställelsen skulle medföra risker för allvar- lig skada för konsumenten är näringsidkaren skyldig att undanröja dessa innan han har rätt att avbryta sitt arbete. Om konsumentens dröjsmål är av väsentlig betydelse för näringsidka- ren har han möjlighet att häva avtalet, 46 § KTjL. Hävningen kan dock bara avse den återstående delen av uppdraget. Någon hävning kan därför inte bli aktuell efter att uppdraget har slutförts. Det är beloppets storlek och dröjsmålets längd som har störst betydelse för bedömningen av dröjsmålets betydelse. Det krävs att näringsidkaren har påmint konsumenten om den uteblivna betalningen efter att den skulle ha skett och att konsumenten ges rimlig tid att betala.164 Rätten till hävning finns också vid förväntade dröjsmål, 47 § KTjL. Det skall då vara fråga om situationer där dröjsmålet framstår som närmast oundvikligt.165 Vid hävning har näringsidkaren rätt till ersättning enligt de förutsätt- ningar som gäller när konsumenten har avbeställt tjänsten, 48 § KTjL. Vad som sagts gäller även om konsumenten skall medverka till upp- draget på något sätt men inte fullgör vad som åligger honom eller henne. Även i sådana fall har näringsidkaren rätt att ställa in arbetet eller häva 162A.prop s. 295 f. 163Se uttalanden i A.prop. 164A.prop s. 325 f, s. 109 Konsumentskyddet vid småhusavtal 99 avtalet enligt vad som sagts ovan. Han har också möjlighet att få ersätt- ning. Fram till att uppdraget är avslutat kan konsumenten avbeställa tjänsten. Några särskilda skäl för avbeställningen krävs inte. I 42 § KTjL regleras näringsidkarens rätt till ersättning i sådana fall. Utgångspunkten är att denne har rätt till full ersättning för det arbete som redan har utförts när avbeställningen sker och sådant arbete som måste utföras trots avbeställ- ningen, t.ex. nedmontering av ställningar och borttransportering av mate- rial. Ersättningsskyldigheten omfattar också eventuella förluster för att näringsidkaren har inrättat sig efter uppdraget. Det kan vara fråga om ma- terial som har beställts och som inte kan användas i annat sammanhang eller att näringsidkaren har avsagt sig annat arbete. I vissa fall bortfaller skyldigheten att ersätta näringsidkaren när syftet med tjänsten gått förlorat. Det gäller dels om avbeställningen sker för att föremålet för tjänsten har förstörts eller försämrats utan att det berott på konsumenten, dels om konsumenten inte kan dra nytta av tjänsten beroen- de på beslut av myndigheter eller liknande omständigheter utanför dennes kontroll.167 Näringsidkarens rätt till ersättning är begränsad till att inte kunna över- stiga dennes förlust för den avbeställda tjänsten. Det framgår av 42 § tredje stycket KTjL. I 43§ KTjL regleras näringsidkarens möjligheter att förbehålla sig viss ersättning i händelse av avbeställning. Förutsättningen är att denna ter sig skälig i förhållande till den ersättning som normalt skulle ha utgått om beräkning skett enligt den redovisade regeln i 42 §.168 Utgångspunkter och tillämpningsområde för ABS 95 har det i byggbranschen i stort tillämpats standard- avtal av den s.k. AB-kategorin. s. 101 ff. och 313 ff. samt , 1 häftet, s. 97 f. 16742 § andra stycket 1 och 2 KTjL; A.prop. s. 315 f. och s. 246 I propositionen förutsätts förhandlingar komma till stånd mellan och företrädare för de branscher där frågan kan tänkas bli aktuell i syfte att träffa överenskommelse om skälig normalersättning i olika fall. 100 Konsumentskyddet vid småhusavtal skilda standardvillkor för uppförande av småhus där en enskild konsument är beställare, konsumententreprenader. Vid småhusentreprenader tilläm- pades i stället bestämmelserna i 72 (Allmänna bestämmelser för bygg- nads-, anläggnings- och installationsentreprenader). Genom ett beslut i förbjöd domstolen, med stöd av lagen (1971:112) om oskäliga avtalsvillkor, användandet av en rad villkor i AB 72 vid konsumententreprenader. Detta ledde till förhandlingar mellan och en rad företrädare för entreprenörer och producenter inom bostadssektorn. Förhandlingarna utmynnade i en överenskommelse kallad Allmänna bestämmelser för småhusentreprenader, där enskild konsument är köpare, ABS 80. ABS 80 hade AB 72 som förebild, men innehöll en betydligt mer kort- fattad reglering än det avtalet. Som en följd av att AB 72 ersattes av AB 92 skedde en revidering av ABS 80. Det nya avtalet, ABS 95, är resultatet av nya förhandlingar mellan och företrädare för bygg- branschen. ABS 95 har sin utgångspunkt i reglerna i AB 92. De båda avtalen har många gemensamma bestämmelser men ABS 95 har i viss utsträckning anpassats till KTjLs tvingande minimiregler. Det ger därför ett starkare skydd för beställaren/konsumenten. I förhållande till den mer allmänna och vittomspännande KTjL är ABS 95 också särskilt utformat för småhus- entreprenader. I ingressen till ABS 95 anges att när en konsument inte tillförsäkras ett sådant garanti-, försäkring- och avtalsskydd som krävs för att erhålla stat- ligt bostadsstöd skall även reglerna i KTjL tillämpas mellan parterna. Detta innebär motsatsvis att vid förekomsten av ovan nämnda skydd skall reglerna i KTjL inte tillämpas. Detta leder då till att avtalsskyddet inom ramen för det statliga bostadsstödet inte med nödvändighet behöver över- ensstämma helt med bestämmelserna i blir också att ABS 95 får anses motsvara de krav på avtalsskydd som uppställs i 3 § andra stycket KTjL jämfört med 8 § fjärde stycket förordningen (1992:986) om statlig bostadssubvention.170 Även om ABS 95 är tillämplig i ett avtalsförhållande där konsumenten tillförsäkras ett sådant skydd som anges i 3 § andra stycket KTjL kan KTjL:s regler aktualiseras. Dessa blir dispositiva och kan användas som utfyllnad i frågor som inte regleras i ABS 95 eller vid tolkning av be- stämmelser som har nära samband med ABS 95. Om konsumenten däremot inte tillförsäkras något godtagbart garanti- och försäkringsskydd, och undantagsbestämmelsen i 3 § andra stycket KTjL således inte är tillämplig, blir KTjL:s tvingande bestämmelser i sin 169Prop 1989/90:77 s.22 och 66 samt s. 269 f 1990/91:189 s. 7 Konsumentskyddet vid småhusavtal 101 ABS 95 får då en mer begränsad betydelse. Dess regler ersätter dispositiva bestämmelser i och kompletterar KTjL på områ- den som inte regleras i lagen (t.ex. besiktning). Skulle någon bestämmelse i ABS 95 vara förmånligare för konsumenten gäller dock den före tving- ande bestämmelser i I ABS 95 används beteckningarna beställare för konsumenten och ent- reprenör för näringsidkaren. För att få en enhetlig terminologi använder vi dock de mer allmängiltiga begreppen konsument och näringsidkare även i den fortsatta framställningen. Omfattningen av parternas åtaganden I 1 kap. ABS 95 finns bestämmelser om uppdragets omfattning och parter- nas åtaganden i vissa delar. Utgångspunkten är kontraktshandlingarna och de eventuella ytterligare överenskommelser som parterna träffat vid av- talstillfället. Redan i ingressen rekommenderas att parternas överenskom- melser dokumenteras skriftligen. I ABS 95 finns en förteckning där olika begrepp i bestämmelserna de- finieras. Vad gäller själva uppdraget används termen kontraktsarbetena. Med arbeten förstås, enligt definitionen, arbetsprestationen och de hjälp- medel, material och varor som används i samband med denna. Vad gäller lämnade uppgifter åläggs respektive part ett strikt ansvar för de uppgifter som de själva eller någon som de ansvarar för har lämnat. Till konsumentens förmån finns en jämkningsmöjlighet genom att dennes an- svar kan jämkas om det finns särskilda skäl, som t.ex. att näringsidkaren har känt till att en uppgift som konsumenten har lämnat var felaktig (1 kap. 2 § tredje stycket ABS 95).172 I 2 kap. 1 § andra stycket ABS 95 lindras konsumentens ansvar för lämnade uppgifter ytterligare. Näringsidkaren skall nämligen, om han t.ex. upptäcker att någon uppgift som konsumenten har lämnat är felaktig, underrätta konsumenten och samråda med denne om vilka åtgärder som skall vidtas. I 1 kap. ABS 95 finns även bestämmelser rörande förutsättningarna för vad näringsidkaren skall ha tagit reda på inför ett anbud. Parterna åläggs vidare en skyldighet att underrätta motparten om för- ändringar av betydelse för entreprenaden som parten märkt (1 kap. 5 § ABS 95). Underlåten underrättelseskyldighet medför skadeståndsansvar. Det är den part som vill göra gällande försummelsen som har bevisbördan för vad den påstått felande parten faktiskt har märkt. Detta innebär en av- 172Lindahl, , Småhusentreprenad, ABS 95, 1997, s. 18 f 102 Konsumentskyddet vid småhusavtal sevärd bevissvårighet för denne, eftersom det alltså inte är tillräckligt att visa att motparten borde har märkt en viss omständighet.173 Näringsidkarens åtagande – utförandet Kapitel 2 i ABS 95 inleds i 1 § första stycket med ett angivande av kraven på näringsidkaren/entreprenören om fackmässighet och omsorgsplikt som närmast ordagrant överensstämmer med 4 § KTjL. Det finns vidare i 2 kap. ett flertal bestämmelser om ändringar och tilläggsarbeten.