sou · GOB320 · 2001-01-01 00:00:00 — Tyckte du det var jobbigt att det kom så många nya människor med andra kulturer? Ja, men när dom inte ägna sig åt mig. Jag tänkte att när jag börja skola så ville jag att dom skulle ägna sig åt mig så jag kunde börja förstå lite och sådant där. Hur går det nu med läsandet? Det går bra, det är mest skrivandet som kan vara svårt. När man började tala om steriliseringar på TV, det blev ju väldigt myck- et tal i radio och TV om detta, hur reagerade du då? Ja, jag har sagt det till syster min och jag har sagt det till och dom, att det verkar ha kunna kommit sådär. Och om dom visste hur dom har förstört mitt liv. Och jag kanske kan, och jag säger det ännu, att jag kanske kunde varit gift och haft barn. Men hela min mors släkt är nästan borta. SOU 2000:20 Bilaga 5 315 Om dom inte utfört någon sterilisering tror du att du hade bildat familj då? Det är nog inte omöjligt. För att nu tycker jag att ungdomarna börjar inse på hem och sådant där, att det är inte så farligt som det var förut. Var det flera olika saker som bidrog till att du inte kom att bilda familj? T.ex. att du var på hem och att du blev steriliserad? Du blev liksom lite stämplad eller..? Det var ju som med morsan min när hon fick oss. Du vet en ogift kvinna skall inte ha barn. Det var ju skandal utan like. Såg du mycket på TV när det talades om steriliseringar? Jodå, men det var bara att tiga det. Jag kan inte babbla om det för då blir det bara tissel och tassel. Och det är det nog ändå, om jag skulle tala om det. Det där att ha varit på hem och att ha blivit steriliserad. Är det fortfarande förknippat med skam? Ja, det går aldrig ur ser du. I tidningarna skrevs det väldigt mycket om steriliseringar ett tag. Läser du tidningarna eller har ni ? Ja, vi läser Nya och där står en del. Fast inte mycket. I tidningen var det mer. Det var ju dom som tala om det. Vem var det som fick dig att skriva om det? Det var dom på skolan. Man skulle skriva om vad man varit med om. Utlänningar skrev om vad dom varit med om i sitt land och sådant där. Fast jag tänkte närmast på vem som skrev brevet till regeringen? Som skickade in dina papper? Men detta var ju . Det var det. Men han fick inte reda på något förrän långt efter. Men då fick reda på det och då hade han prata med henne att då måste man göra något åt det. För dom kan inte hålla på. Så det var efter att , din systerdotters man, läst din skoluppsats? Då ringde han till dig att så att detta måste vi göra något åt? Det hade stått i Värmlandstidningarna också. Då sa att vi skall skicka in detta. För vi hörde på radion att dom skulle ta reda på den här steriliseringen. Då var det som gjorde kopia på din uppsats och hjälpte dig med brevet? Ja, och faktiskt har jag sagt det och skulle inte dom göra något då får vi gå över till tidningarna så dom får skriva. Men det behöver vi inte nu inte i alla fall. Sådana tankar går vissa gånger. Men är man ju rysligt rädd att det skall komma omkring, runt omkring för då tror folk att man inte är riktig. 316 Bilaga 5 SOU 2000:20 Det finns folk som tror att de som utsatts för steriliseringar är inte riktigt friska. Men detta är ju bara en myt. Jag är inte ett dugg rädd att det skall komma ut i TV eller sådant där. För det som hänt är ju inte riktigt rätt. Jag vet inte vad dom hade för bakgrund heller. Men det här började ju det, sterilise- ringar, när tyskarna börja, det var då dom började att prova här också. Du tror att dom var påverkade av Nazityskland? Ja, det är jag säker på. Du menar nazistiska idéer och så? Oj, jag har så mycket som jag kan berätta när dom var ute på sjön och leta efter tyska båtar så kom, vi var där och åkte skridskor, så inte långt ifrån så byggde dom, så hade vi en holme som vi kalla för Slagsta holme och där såg man rätt över till och så såg man flygfält och där var jag nere och hämta kälkarna på vintrarna som vi hade och hämta. Och en gång så var det till jul så skulle jag gå dit och hämta, det var två grabbar och vi gick ner och så stod det en med kälke och så fråga han vad jag skulle göra, "jag skall hämta hem kälken", sa jag, "nej, det är min sa han". Och jag klappa till honom så han stod på öronen så tog jag kälken och sprang hem. Sedan var föreståndarinnan och räkna oss och då var kälken borta. Tycker du att det har blivit ? Ja, fast det är mycket gnäll. Jag tycker dom ska prata om mer hur dant det har varit. När du blev intervjuad i lokal radion 1979, berättade du då att du utsatts för sterilisering? Nej, man försökte hålla undan. Det handla mest om hur det var att jobba och sådant. Och jobbade jag också här nere. Vi skulle gräva gropar för cykelställ. Dom har fått sett min styrka . Det är det som jag klarat mig på. Att jag varit stark. Men sedan får jag se allt som händer i TV och då kan jag få tårar i ögonen. Hur menar du då? Då lider jag med dom, som jag lider över mitt liv. Då kommer all- ting SOU 2000:20 Bilaga 5 317 Är det när du ser andra människor som har det svårt? Ja, hur dom har levt hemma och så. Det gäller även utlänningar som har gått utan hem och så. Då känner du medlidande? Dom får så mycket. En annan har inte fått något. Tänker du på hur du själv har haft det då? Ja, det är nästan som jag får tårar i ögonen . Tittar du mycket på TV? Ja, det är skojigt att följa med. När man ser på Aktuellt hur den och den får lida. Men jag har aldrig varit sjuk. Jag fick blodförgiftningen en gång på Rickomberga men då var jag uppe och gick när ambulan- sen kom. Livsberättelse nr 4. Hon har en lägenhet utanför men bor större delen av året i . steriliserades 1965 i samband med en ab- ort. Vid tiden var hon gift och hade två barn. Maken var emellertid ofta sjuk och sällan hemma. har talat om sitt liv tidigare. Hon har gått i terapi och hon har uttryckt sina känslor och tankar i brev och i anteck- ningar. Intervjun ägde rum på Hovrätten i . Den här redovisade ut- skriften är nerkortad och betydligt mer redigerad än andra intervjuut- skrifter. Jag tänkte vi skulle lägga upp intervju kr onologiskt. Vi börjar att tala om när och var du är född, när du kom till och så vidare. Lite bak- grund alltså innan vi kommer in på själva steriliseringen. Ja, det går bra. Jag är född söder om i . Jag hade en jättebra bakgrund. Mamma och pappa hade va- rit i och dom var så där entusiastiska. Ja, det var helt under- bart. Jag är född på landet, i en kustby. Man bara fanns alltså. Jag märkte inte så mycket av kriget. Pappa var ju inkallad men jag minns att jag hade en stor förtröstan om att han skulle komma tillbaka. Och det gjorde han också. Kriget var hemskt. Men alla var i samma situa- tion. Men sedan lämnade du ? Nej inte alls. Vi är inte alls där . Sedan började jag i läroverk. Jag började i en samskola i . Vi bodde inackorderade på stan. Jag läste språk och det var jätte kul. Sedan blev det studentexamen och handelsgymnasium. Jag har två utbildningar, dels bokföring och spe- dition, dels språk. Tyska lärde jag mig redan som tolvåring, och eng- elska när jag var . Det var snabba ryck. Vad det intresset för språket som fick dig att längta ut i världen? Nej, det var egentligen mammas och pappas berättelser från . Och att man var ung och ville se allt. Jag kommer från en kul- tur där folk har rest och vågat. Just den här känslan för friheten, den har jag med mig hemifrån. Hur gammal var du när du lämnade och gav dig iväg? Jag hade fyllt . Då skulle jag till . Men det blev inte utan för jag hade så lite pengar. Det var i som jag träffade min man. Den relation kom att prägla hela mitt liv. Han var östeuropé och flykting. Vi gifte oss i . Hur kom det sig att ni flyttade till ? Jag ville hemåt. När man väntar barn så söker man en trygghet. Det blev för att han skulle slippa lära sig två språk. När föddes ert första barn? Vår första son , föddes 1959 på i Stock- Vi hade köpte en lägenhet i . Den första nyårsaftonen i blev min man knäpp. När han hörde ljudet från smällare och raketer så började han slå omkring sig och ville ha springa ner i skyddsrummet. Han sa "nu kommer dom". Han trodde det att var flyglarm och att bomberna skulle falla. Jag visste inte att folk var så skadade av kriget. Jo, jag visste det men jag hade aldrig varit nära någon människa som blev så knäpp. Man ser på folk när dom blir knäppa. Man ser det i ögonen. I alla fall om man är observant. Jag visste inte vad jag skulle göra. Skulle jag kontakta mina föräldrar? Jag skrev till min bror och frågade "vad skall jag göra". Direkt kom ett svarsbrev med rådet att ta kontakt med en advokat. Jag kom i en sådan konstigt situation. Man gifter ju sig inte för att ta ut skilsmässa . Men advokaten sa "ni kan inte skiljas så länge ni inte är svenska medborgare". Jag trodde först inte på honom. Det skulle ta mig innan jag blev svensk medborgare. Sedan fick du ett barn till? Jo, men jag hade en abort däremellan. Men vet du, jag har inte velat minnas detta. Hur fick du abort den gången utan att bli steriliserad? Jag kommer inte ihåg. Jag kommer inte ens ihåg var aborten utfördes. Det måste varit på . Jag har glömt, för det var så svårt för mig att göra den. Jag var så ledsen. Det är så grymt. Det är svårt. Det är inte rätt. Man gör något mot sig själv som man inte vill göra. Nämndes frågan om sterilisering ? Jag minns inte om frågan kom upp. Men jag tror inte att jag blev ovänligt behandlad för det hade jag kommit ihåg. Sådant minns jag. Detta måste ha varit 1960-1961. Det var före Tom. Han är född . Och 1965 var steriliseringen. Berätta om ditt äktenskap? Det var helkaos. Han bodde ju inte hemma. I praktiken så var jag en- samstående men två små barn. Och jag var tvungen att skaffa pengar själv. När jag blev gravid igen hade jag inget annat val än att begära abort. Jag hade just börjat på ett jobb också. Men det var inte det. Jag hade aldrig klarat det. Han bodde ju inte hemma. Han bodde inte hemma när Tom var liten. Och det var egentligen tur ska jag säga. Tom är ju väldigt stabil. Det är han som lever . För att den andra pojken är ju död. Men det var inte det heller, utan det var det att han tog ju hem tjejer alltså. Och det är något fruktansvärt. Jag kunde inte leva i det där kaoset. Och sedan skulle man springa emellan dessa dagmammor. Det fanns ju inga dagis. Jag hade en kompis som heter SOU 2000:20 Bilaga 5 321 hon fick in sina barn på dagis, men hon var ju ensamstående på riktigt. Var arbetade du då? På ett försäljningskontor i och så höll jag på med över- sättningar. Jag var tvungen att hålla på, för att tjäna pengar. Vi redde ju oss aldrig. Och det fanns inga bidrag. jakten på pengar. Vem tog du kontakt med när du blev gravid igen och övervägde att göra Jag tror jag vände mig direkt till . Men jag hade en gyne- kolog i . Men jag vet inte faktiskt. Jag har glömt. Jag måste ju ha vetat att jag var gravid. Det måste ha varit en gynekolog. Men sedan kom jag till psykiatern. Träffade du en kurator också? Ja, det var två olika. Det var en kvinna. Hon var jätte äcklig. Hon var en sådan där som man är i "hörru du, kom inte här och tala om hörru du". Man hade lust att slå henne. Men psykiatern var den värsta människa jag träffat i hela mitt liv. Han var så skrämman- de. Jag blev jätte rädd för honom för jag märkte att nu är det är klippt. Vad skulle jag göra? Och blir jag rädd. Och när jag blir rädd blir jag verkligen kaotiskt rädd. Vad handlade besöket hos psykiatern om? Det handlade om att söka abort? Vad det han som föreslog att du skulle låta sterilisera dig? Men jag trodde inte på det först. Jag har lite svårt att lyssna på folk ordentligt utan tror att jag har rätt. Det är den här frimodigheten som jag har. Så när jag kom dit så trodde jag att allting fixar sig. Precis som i skolan. Jag klarar mig alltid. Jag klarar alla prov. Det är inga problem. Men så var det inte. Jag har lätt att tro att jag alltid klarar mig. Men det gjorde jag inte med honom. Hur framfördes förslaget om sterilisering? Jag minns inte. känns det som om jag var där två gånger. Jag visste att om jag inte gått med på sterilisering, då hade jag aldrig fått abort. Detta var ju mitt tredje barn eller mitt fjärde egentligen för jag hade ju gjort en abort tidigare också, så jag kände ju rörelserna gans- ka . Och jag blev så rädd. Man blir så jätte känslig när man väntar barn. Jag var gråtfärdig. Jag vet inte hur jag skall beskriva min rädsla. Det var som om hjärtat höll på att stanna. Om man går i chocktillståndet . Och man känner rörelserna i magen och man tänker -"vad gör jag? Kanske det något fel på mig på rik- tigt". 322 Bilaga 5 SOU 2000:20 Fick du skriva under något papper om att du gick med på sterilisering? Ja, på andra besöket i så fall. Eller så i slutet av första. Min man blev ju också kallad. För psykiatern ville prata med honom. Jag har aldrig lyckats få reda på vad de pratade om. I alla fall så stack han till när jag låg inne. Det var ju därför vi aldrig hade några pengar. Fick du någon hjälp av kuratorn? Jag trodde att hon skulle hjälpa mig. Det var så här: dom antydde att man skulle gå till en kurator och jag fattade aldrig riktigt vad det var. Jag har aldrig riktigt förstått de olika befattningarna i . Vad en kurator stod för. Det fanns inga kuratorer i . Och jag har aldrig behövt en kurator. För att jag har aldrig behövt någon hjälp förstås. För egentligen kommer jag ifrån en medelklassfamilj där lik- som familjen har ställt upp. När man har studerat så har man aldrig tillhört någon underklass egentligen. Så egentligen har man aldrig be- hövt söka hjälp. Man har försökt att reda sig själv. Det här säger jag inte för att jag ser ner på folk, för det gör jag verkligen inte. Jag har sett hur det ser ut där nere. Men den kuratorn var hemsk och grym. Hon sa "man kan inte bli med barn och sedan springa här och få ab- ort". Det tog mig jätte och fatta vad hon mena. Hon menade på det förstås att detta var min andra abort. Talade hon också om sterilisering? Nej, det minns jag inte att hon gjorde. Men jag började ana det. Så jag började bygga upp en rädsla som bara blev värre och värre. Da- gen före steriliseringen hade jag dödsångest. Det började med att jag gick gå av och an. Och visste jag inte vad jag skulle göra. Jag visste inte vem jag skulle ringa till. Jag hade faktiskt ingen att ringa till. Skulle jag varit ensam så hade jag stuckit iväg. Men det gick inte. Jag hade barnen. För karln stack ju till ! Så det kom hem en tant. En äldre kvinna från hemvården. Det var rejäla tanter, dom la- gade mat, dom tog hand om barnen. Man kunde lämna hemmet utan att vara nervös. En sådan service fanns , alltså på 1960- talet. Det var jätte bra ordnat. Annars hade det inte gått. Vad har det betytt för dig att bli steriliserad? Det är som att bli stympad! Jag gick mycket i terapi sedan. När jag blev dålig och fick så mycket symptom och det inte gick att hejda. När jag gick hos en otroligt bra terapeut som fanns på Mentalvårds- byrån så började jag skriva ganska mycket. Fast det var först långt efteråt som jag fattat vad jag egentligen skrev. Jag skrev att "ni ställer ut mig på det stora steniga gyckeltorget". Exakt så kände jag mig. Att jag var utställd på ett gyckeltorg. Och att ingen förstod mig. Det kän- des som om någon ville åt mitt kött och mitt blod. SOU 2000:20 Bilaga 5 323 utan att tänka på stympning. Det finns en gräns för vad man får göra mot människor. När du säger att dom vill åt mitt kött och blod i detta sammanhanget syftar du på steriliseringen då? Ja, för jag blev ju steril! Jag lever inte ! Blodet kan inte forsa ! Ni ville döda mig! Tömma mig på blod helt enkelt! Tänkte du i sådana termer då också eller har dom tankarna kommit sena- re? Det är som att bli lemlästad! Att ta bort en hand, eller en fot. Man förstör inte bara livet. Det handlar inte om någon engångsföreteelse. Dom tar bort det levande hos en människa! Det handlar inte bara om att aldrig kunna få barn mer. För barn, när man hör människor säga att dom inte kan få barn, ja, ja, jag förstår att det är hemskt. Det skulle jag också tycka. Men livet handlar om att föda . Det handla om att få översätta en fantastisk text, det handlar om idéer, om att skriva. Det handlar om är att producera sig, att göra något. Själva skapandet menar du? Javisst, skapandet. Och det tar man bort genom att sterilisera en människa. Att gå in i en människas kropp och skära av. Det är detta jag menar. Att bli berövad möjligheten att leva själva livet. Det är det som jag är så sorgens över, så gråtfärdig. Därför att, okej då, rent konkret har jag kanske kvar att leva. Jag får jobba som fan för att ta igen och producera allt det jag tänkt. Fy fan, vad jag är arg! Jag är hemskt arg. Och ledsen också.. Att inte få barn är en sak men detta är något större. Vill du berätta något om vad du minns av själva operationen? Jag minns ingenting mer än att de gav mig något lugnande och att jag vaknade . Annars när man går igenom svåra saker så brukar jag säga till mig själv "skärp dig nu" och det sa jag nog den gången också. Men det fanns ingen återvändo. Och sedan vaknade jag och då kunde jag inte gå upp ur sängen. Jag v ille inte ens ta en ci- , för jag rökte som en borstbindare . Jag ville , jag ville bara dö. Och kom två sådana där biträden. Dom bara lyfte mig ur sängen och satte mig på en hink, för att jag skulle kissa. Och blev dom ju rädda dom där andra kvinnorna i salen för det forsade blod. Vad var det för en slag avdelning? Fanns där även nyförlösta kvinnor? Nej så illa var det inte. Jag minns en kvinna som låg bredvid mig, hon var rödhårig och sa "hörre du, du ser ungefär ut som min mamma". Jag var gråtfärdig och sa "håll käften" och vände mig om. Det var väldigt fräckt men jag orkade inte. Sedan var det en liten tjej som skev dikter som kom fram och frågade "vad har dom gjort med dig egentligen". Dom skär ju av här, vilket betyder att man inte kan kän- na av underkroppen med överkroppen. Man skär av nerverna. Dom går ju in i buken och skär av. Det är ju äckligt! Bara det att dom gör så. Hur menar du då? Jo, att dom aborterar barnet och skär av äggledaren . Jag frågade en gynekolog en gång om man kan operera tillbaka. Fast det var en sådan dum fråga. Jag hade velat att man kunde sy ihop det hela igen. Jag kan ju ingenting om läkarvetenskapen, och då var jag ju så ung. Var det ingen som föreslog preventivmedel för att förhindra nya gravi- diteter? Det fanns ju . Ja, precis. Jag hade både pessar och salva hemma. Men det var bara det att med den där karln så fungerade inte det. Alltså det kunde fun- gera men som regel gjorde det inte det. Han hade aldrig en kondom. Togs det upp i samtalet med psykiatern och kuratorn? Jag minns inte det. Men jag kände på mig att jag borde ha skrikit och gapat. Att jag borde ha skärpt mig mer. Man får så- dana skuldkänslor nu i efterhand. Men det gick inte med den mannen. Han brydde sig inte för någonting. Han smittade ju mig med gonorré. Det är så svårt att förklara sådant här. Man hör talas om det, men det är inte förrän man är där själv som man fattar. Jag fick egentligen aldrig tillbaka lusten att leva. Jag hade många bra vänner i men jag pratade aldrig med dom om detta. Det är först nu jag vågat berätta om steriliseringen. Det blev bara värre och värre. Fast jag hade ett bra jobb som jag trivdes med. Inte ens efter att jag skilde mig fick jag tillbaka lusten från . Det hade gått för långt. Det hade hänt för mycket. Egentligen är det inte bara steriliseringen det handlar om utan också andra saker som t.ex. min man. Han kunde komma hem med kvinnor och sprit. Det hände sådana vidriga saker. Var han våldsam också? Han var våldsam när vi var ensamma. Men det hade han ju varit . Jag var ju blå slagen. kunde jag inte ens stiga upp. Men det kunde jag bara inte berätta för mina väninnor. Efter skilsmässan så vågade han inte längre. Då var han ju tvungen att lämna ifrån sig nycklarna. En gång kom han och frågade efter sitt gevär. Han ville ta livet av sig. Han hotade oss med att han skulle ta livet av sig. Så jag säger inte att det bara var steriliseringen som jag mådde dåligt av. Det vill jag säga. Men allting förde med sig bara mer och mer. Snö- bollen rullade och den blev hårdare och hårdare. Men steriliseringen är en stor sak. Men jag kan ju inte skylla för allting. När tog du ut skilsmässa? SOU 2000:20 Bilaga 5 325 Jag kommer faktiskt inte ihåg. Det var när jag blivit svensk medborgare. Jag var ju fortfarande ganska ung då. Jag hade faktiskt en kille som jag var mycket intresserad av. Ja, han finns ju fortfarande kvar. Han är en jätte bra kompis. Det är på den nivån. Fast skulle jag ha vågat att gå in i ett nytt förhållande som hade jag blivit tvungen att berätta. Det hade jag inte klarat av, då hade det kommit så mycket mer. Upplevde du att steriliseringen var ett hinder? Ja, den var ett stort hinder. Fast det var inte det största hindret. Det var så mycket som var hemskt. Min äldste son började använda nar- kotika, och det är ganska klart att det blir så. Det är tragiskt. Han blev bara sämre och sämre. Han var bara när han dog. Och min f.d. man tog livet av sig med alkohol och tabletter när han var . Hur reagerade du när det blev så mycket tal om steriliseringar ? Jag då blev jag helt knäpp. Jag kunde inte sova. När du ringde om intervjun, då kunde jag inte sova heller. Det har väckt så många min- nen till liv. Men jag har sagt till mig själv "jag skall ställa upp på det här". Och det är ju det jag gör . sitter jag ju här. Jag tänker ta en sak i tagen och kanske jag blir fri. Det är en annan sak som jag också funderar på. ....börjar jag att grina igen..... Jag är ju utlänning. Jag blir ju aldrig riktig svensk, och jag är ju inte finland- svensk längre, jag är ju ingenting egentligen, jag är ju bara svensk medborgare. Jag har en chans att visa lite grann hur en utlänning kan tänka. Jag tror många kan tänka som jag gör. Här finns ett oförstånd. Man ville så väl men så blev det så fel. Har steriliseringen även inneburit fysiska problem? Har du t.ex. haft problem i underlivet? Ja, jag har haft enorma problem med blödningar. Jag har blivit skra- pad. hade jag alltid huvudvärk, jag spydde blod och fick magsår. Men det är egentligen först nu att jag ser hur saker och ting hänger ihop. SOU 2000:20 Bilaga 5 327 Livsberättelse nr 5. bor i ett mindre samhälle i . Han är och ensamståen- de utan barn. Han minns inte exakt vilket år. Steriliseringen skedde i samband med utskrivning från anstalt. är övertygad att orsaken till steriliseringen också hade andra skäl och att den utfördes på grund av hans folktillhörighet. Han tillhör det resande folket. var mycket motiverad och ivrig att få be- rätta om sitt liv. Han tog själv initiativet att resa till för att bli intervjuad. Intervjun ägde rum på Kammarrätten i närvaro av en med- följande kusin. Det började med att jag åkte med min mor för att hälsa på våra släk- tingar i . Det var och jag var . Där fick min mor tbc. Så hon dog. Då passade myndigheterna på att ta mig. Så varken mor eller jag kom hem igen. Men din far, kunde inte han ha dig kvar hemma? Min far var så förbannad för att dom hade tagit mig. Han sa alltid "kan jag klara det ena barnet så kan jag väl klara det andra också". Vi var två bröder nämligen. Trots att han var en redig karl som inte drack sprit så hjälpte inget. Jag blev utplacerad på en massa olika hem. Först kom jag till Landehemmet i . Fast det var inget hem utan ett judehem. Var är det för något, ett judehem? Det var för judiska flyktingar från kriget. Men det var ju . För sedan kom jag till fosterföräldrar. Han var högsta polischef. Men dom var visst för gamla för att ha kvar mig så då skickade dom mig till barnhemmet i Segå. På det tiden gjorde man ju så. Sedan skickades jag till . Hade du kontakt med din far ? Nej, dom sa att jag inte hade några föräldrar. Dom sa att jag var av tattarsläkt. Men då visste jag inte vad det betydde. Men vad betyder det? Jag var väldigt mörk som barn. Min familj, på min fars sida tillhör det resande folksläktet. Fast det visste jag inte då. Men man fick höra att man var tattare. Det var inte lätt. För var nazistiskt . Där fanns en fö- reståndare som slogs. Han var nazist.