sou · GOB362d3 · 2001-01-01 00:00:00 — I RSV:s meddelanden –09–20, RSV Ex 1999:2 (se avsnitt 2.3.3) ges anvisningar om hur TSM bör förfara i samband med att konkursför- valtaren hör myndigheten med tillämpning av 7 kap. 10 § KL. RSV anger som typiska exempel på viktigare frågor överväganden rörande fortsatt drift, anlitande av sakkunnigt biträde, överlåtelse av egendom till närstå- ende utan offentligt anbudsförfarande, inledande av rättegång eller överta- gande av talan, överväganden om djupare brottsefterforskning och omfatt- ningen av skyldigheten för förvaltaren att förteckna gäldenärens räken- skapsmaterial. Nämnda exempel utgör frågor där samråd enligt 7 kap. 10 § KL kan bli aktuellt. kan ge rekommendationer om i vilka situationer förvaltaren bör t.ex. vidta en djupare brottsefterforskning eller inleda rättegång och där samråd enligt 7 kap. 10 § KL bör ske. Även me- toderna för hur samrådet bör ske, dvs. skriftligen, muntligen, genom besök etc., kan bli föremål för rekommendationer. Det åligger enligt KL konkursförvaltaren att upprätta ett antal doku- ment, bl.a bouppteckning, förvaltarberättelse, halvårsberättelse, slutredo- visning, förvaltningsredogörelse, arvodesframställning, arbetsredogörelse och, enligt utredningsförslaget, en konkursförvaltarrapport. En lämplig uppgift för rådet kan vara att vid behov undersöka förutsättningarna för en standardisering av handlingarnas utformning. Utredningen har i avsnitt 5.3 behandlat formerna för utseende av kon- kursförvaltare. Tanken är att regionala konkursförvaltarråd skall avge re- kommendationer om vilka personer som anses lämpliga att ha förvaltar- uppdrag. Kvalifikationskraven i 7 kap. 1 § första stycket KL formuleras också om i syfte att specialistkompetens tillförsäkras i alla slags konkurser (se 7 kap. 1 § första stycket KL i utredningens lagförslag). Domstolen skall med ledning av dels kvalifikationskraven, dels konkursförvaltarrå- dens rekommendationer utse förvaltare i den enskilda konkursen. Utredningen har inte ansett det vara någon framkomlig väg att i 7 kap. 1 § första stycket KL i detalj precisera de faktorer som bör vara vägledan- de för att uppnå specialistkompetens. kan i sammanhanget verka för ett enhetligt betraktelsesätt genom att uttala sig om t.ex. vilka krav som generellt bör gälla för en förvaltares kontorsorganisation eller för att hantera en rörelsekonkurs. Uttalandena bör tjäna som vägledning för de kravspecifikationer som konkursförvaltarråden skall upprätta till ledning för förvaltarnas ansökningar dit (se avsnitt 5.3.3.7). En annan uppgift för är att bistå konkursförvaltarråden med en prognos över hur många förvaltare som behövs för en kommande period när en ny krets skall avgränsas (se avsnitt 5.3.3.7). Domstolen är enligt utredningens för- slag oförhindrad att utse en person till förvaltare som inte finns med på konkursförvaltarrådens förteckningar. Om en person med särskild kunnig- het på något område finns tillgänglig kan det nämligen vara befogat att gå utanför kretsen. En rekommendation från kan klargöra när det finns anledning att anlita person utanför nämnda krets. Utredningen har i avsnitt 5.4 lämnat förslag till förbättringar i arvo- deskontrollen. Det föreslås att konkursförvaltaren skall vara skyldig att redovisa tidsåtgång i sin arvodesframställning om domstolen har behov av det för att kunna bedöma skäligheten av begärt arvode (se 14 kap. 6 § and- ra stycket KL i utredningens lagförslag och avsnitt 5.4.2.3). Utredningen föreslår även en ny utformning av konkursförvaltartaxan där det bättre klargörs enligt vilka principer taxan skall tillämpas (se avsnitt 5.4.3.3). Reformerna förutsätts ge domstolen ett bättre underlag för arvodespröv- ningen. Trots detta kan principer för arvodesbestämningen förväntas bli en central fråga för . Vägledande uttalanden från rådet kan t.ex. bringa klarhet om när och på vilket sätt förvaltaren bör redovisa tidsåt- gång. Utrymmet för konkursförvaltartaxans tillämplighet kan bli föremål för tveksamhet. Detta gäller särskilt vid bedömningen av i vad mån realiserande av tillgångar, avslutande av rörelse och utredning av brottsmisstanke hänför sig till enkla fall och därmed faller inom det taxe- satta området (se avsnitt 5.4.3.3). Också här kan uttalanden av Konkursrå- det vara till nytta. Ledamöterna i ett Konkursråd bör hämtas ur den krets som sysslar med eller är berörd av konkurs. Hit hör till en början tillsynsmyndigheten och konkursförvaltarna. Självfallet är borgenärerna (såväl privata subjekt som staten) viktiga intressenter. Såväl revisorer som åklagare har också upp- gifter med anknytning till konkurshanteringen. Både förvaltarna och till- synsorganet anlitar revisorer i olika sammanhang. Åklagarväsendet och () kan bistå med kunskap främst rörande eko- nomisk brottslighet. Med tanke på statens ekonomiska åtaganden inom konkurshanteringen kan också DV vilja anlägga synpunkter (se beträffan- de beslutsordningen vid utseende av ledamöter avsnitt 5.9.2). Konkursförvaltarna bör lämpligen företrädas av personer föreslagna av och Stiftelsen . Statens intressen i rollen som kontrollorgan kan kanaliseras genom till- synsmyndigheten. De enskilda borgenärerna företräds av många olika or- ganisationer. , , , , och LO är några exempel. RSV bevakar statens borgenärsintressen. Revisorer- na kan exempelvis företrädas genom Föreningen (). Åklagarväsendet kan representeras av en åklagare från (). Gäldenärerna kan på grund av sin ställning i konkurs inte sägas ha nå- got berättigat intresse av att utöva inflytande i ett Konkursråd av nu aktu- ellt slag. Gäldenärernas intressen kan tas till vara utan någon formell re- presentant. Det kan påpekas att gäldenärsföretag indirekt blir företrädda genom sådana organisationer som . Domstolarna representerar inte något intresse vid konkurs. Deras roll kommer främst att vara tvistelösande organ. Utredningen anser det därför vara tveksamt att domstolen deltar och – på förhand – tar ställning i konkursrättsliga spörsmål. Både i och i finns emellertid domstolarna representerade i Delegationen för konkursärenden resp. i . För del bör i sammanhanget beaktas att det är domstolen som har den övervakande rollen i konkursen. Man kan natur- ligtvis inte bortse från att en domare kan tillföra kunskaper och erfarenhe- ter från sin verksamhet. Något formellt hinder mot att utse en domare finns inte. Som ett generellt krav bör gälla att ledamöterna skall ha särskild insikt i och erfarenhet av frågor om konkurs. Att ställa upp ett sådant krav kan kanske verka överflödigt beträffande konkursförvaltarna och tillsynsorga- nets representanter. Men beträffande andra medlemmar i ett Konkursråd torde det vara ofrånkomligt att ange ett minimikrav beträffande deras kompetens på området. Det framstår därför som en lämplig avvägning att i en förordning införa en allmän bestämmelse om att ledamöterna skall upp- fylla det nämnda kravet. Det betyder att det inte bör ställas upp något krav på att ledamöterna skall vara jurister. Regleringen av rådets sammansättning bör självfallet innehålla regler om ordförande och vice ordförande och sekreterare. I syfte att skapa ett gott förhållande mellan ledamöter och sekreterare bör rådet självt ges in- flytande över valet av sekreterare. Sekreteraren kan som yrkesbakgrund t.ex. ha tjänst som hovrättsassessor, biträdande jurist på advokatbyrå eller tjänsteman vid tillsynsmyndigheten. 5.6Vissa frågor rörande konkursförfarandet I det föregående (se avsnitt 5.2.5) har utredningen berört det förslag till omfördelning av uppgifter i konkurs mellan domstolar, tillsynsorgan och konkursförvaltare som ingår i (DU:s) betänkande Domstolarna inför 2000-talet. I det sammanhanget har utredningen fram- hållit att det inte är förenligt med den ändrade funktion som tillsynsorga- net enligt utredningens mening skall ha att överväga någon mera radikal omflyttning av beslutsfunktioner mellan domstolen och den offentliga tillsynen. Vad gäller formerna för utseende av förvaltare har utredningen utvecklat sina synpunkter i avsnitt 5.3. Vad som föreslås i den delen bör skapa bättre förutsättningar än nu att vidmakthålla en hög kompetens hos I avsnitt 5.4.4 har utredningen tagit ställning till frågan om var beslutsfunktionen skall ligga beträffande beslut om ersättning till konkurs- förvaltare och förordat att denna funktion skall ligga kvar hos domstolen. I förevarande avsnitt skall utredningen behandla de ytterligare frågor som aktualiseras med anledning av DU:s betänkande. Även formerna för utseende av en borgenärskommitté liksom en av JO väckt fråga om an- stånd med avlämnande av förvaltarberättelse skall tas upp. Inledningsvis skall emellertid beröras ett principiellt spörsmål rörande den nya till- synsmyndighetens ställning i konkurs. Det gäller frågan om det är lämpligt att myndigheten i vissa situationer utövar beslutanderätt rörande konkurs- förvaltningen. Vid reform överläts beslutanderätten i vissa förvaltningsfrågor till TSM. Det gäller tvist huruvida någon del av gäldenärens inkomst skall tillkomma konkursboet (numera 3 kap. 6 § KL) och meningsskiljaktighet mellan flera konkursförvaltare beträffande en förvaltningsangelägenhet (numera 7 kap. 4 § andra stycket KL). Vid KL-reformen gjordes vidare förvaltarens handlande på några punkter beroende av medgivande från TSM:s sida, nämligen i fråga om försäljning av pantsatt lös egendom på annat sätt än på auktion (8 kap. 7 § andra stycket KL), beträffande förvalt- arens beslut att i avskrivningsfall överlämna kvarvarande tillgångar till bäst berättigad borgenär (10 kap. 4 § 1 KL) och i fråga om utbetalning av medel till borgenärer utan efterutdelning (11 kap. 21 § KL). Vad gäller de fall där beslutanderätt överlåtits till TSM har statsmak- terna i lagmotiven markerat att det rör sig om undantag från principen om konkursförvaltarens självständiga bestämmanderätt i förvaltningsfrågor. Beträffande tvist i beneficiefråga hänvisades särskilt till från specialexekutionen av spörsmål om existensminimum (se prop. 1978/79:105 s. 199 f. och 262 f.). Beträffande meningsskiljaktighet mellan flera förvaltare i fall då förvaltningen inte delats upp framhölls av att TSM endast har att biträda någon av de meningar som finns företrädda bland förvaltarna och att det således inte rör sig om någon självständig beslutanderätt. Chefen för anför- de bl.a. att det rör sig om ett utpräglat undantagsfall och att den av kom- mittén föreslagna ordningen borde godtas, även om den inte är invänd- ningsfri ur principiell synvinkel (se nämnda prop. s. 270). Också de situationer där det vid KL-reformen infördes krav på medgiv- ande av TSM till vissa förvaltningsåtgärder torde få uppfattas som vissa av speciella skäl motiverade avsteg från principen om konkursförvaltarens självständiga bestämmanderätt. I fråga om underhandsförsäljning av pant- satt lös egendom hade vid reformen ifrågasatts om kravet på borgenärens samtycke till åtgärden borde mjukas upp. Departementschefen fann detta vara lämpligt och framhöll att – utöver att man i lagrummet anknöt till det i 9 kap. 8 § utsökningsbalken angivna villkoret för underhandsförsäljning – borde som förutsättning uppställas att TSM medger sådan försäljning (se prop. 1986/87:90 s. 289). Det tillades att TSM borde kontrollera att för- valtaren vidtagit tillräckliga åtgärder för att nå bästa pris vid försäljningen och att medgivande bara borde lämnas om TSM delade förvaltarens upp- fattning i prisfrågan. Bestämmelsen om TSM:s medgivande till att förvalt- aren överlämnar kvarvarande tillgångar till bäst berättigad borgenär moti- verades med att den var en garanti för att borgenärsintressena tillgodoses (se nämnda prop. s. 315 och 319). Kravet på TSM:s medgivande till formlös efterutdelning torde ha att göra med att det tidigare krävts beslut av konkursdomaren i motsvarande fall (148 § andra meningen och § andra stycket fjärde meningen ÄKL) och att institutet konkursdomaren avskaffades vid KL-reformen. Några närmare skäl till det berörda kravet på TSM:s medgivande anfördes inte av departementschefen (jfr nämnda prop. s. 152 f. och 348). När nu frågan om den offentliga tillsynens funktion på nytt är i blick- punkten finns skäl att överväga om nuvarande ordning i de angivna hänse- endena är i allo ändamålsenlig. Som framgått av det anförda har reg- lerna på ett par punkter ett visst samband med TSM:s anknytning till de exekutiva myndigheterna. Upphör detta samband, minskar i motsvarande mån skälen för att förlägga beslutsfunktionerna till tillsynsorganet. Med den ändrade inriktning av tillsynen som utredningen förordar finns det också anledning att fråga sig om det är lämpligt att behålla sådana inslag i konkursproceduren som ytterst bygger på hittillsvarande, ärendeanknutna övervakning av konkursförvaltningen. Men det finns också andra skäl att ompröva hållbarheten av de lösningar som valts vid de tidigare reformer- na. Att konkursförvaltarens självbestämmanderätt naggas i kanten genom nuvarande regler i berörda hänseenden är ovedersägligt. Kravet på med- givande till vissa förvaltningsåtgärder från tillsynsorganets sida står i strid med tanken att det är konkursförvaltaren som fattar besluten och tar an- svaret för dem (jfr prop. 1986/87:90 s. 113). bör framhållas att det i fråga om beneficietvister och meningsskiljaktigheter mellan konkurs- förvaltare rör sig om ganska ovanliga situationer samt att inte heller fallen där det krävs medgivande från TSM:s sida tillhör de allra mest före- kommande. Vid utredningens enkät till TSM har inte framkommit att till- lämpningen av reglerna vållar några egentliga olägenheter. En annan sida av saken är, om det principiellt sett är riktigt att till- synsmyndigheten utövar tillsyn över konkursförvaltningen och fattar beslut med bindande verkan för denna. Genom att uttala sig för ett visst sätt att handha förvaltningen kan myndigheten begränsa sin hand- lingsfrihet. Utredningen har emellertid i det föregående (se avsnitt 5.2.3) gett ett exempel på att en offentlig tillsyn över privat verksamhet kan för- enas också med en direkt beslutandefunktion avseende verksamheten, nämligen reglerna om tillsyn över stiftelsers förvaltning (9 kap. stiftelselagen). Även om skäl kan anföras för att en offentlig kon- kurstillsyn bör hållas helt isär från ansvaret för konkursförvaltningen, vill utredningen inte hävda att en sådan princip måste fasthållas undantagslöst. Det finns också anledning att beakta den utveckling mot renodling av domstolarnas funktioner som ägt rum . Ett exempel på detta är de i avsnitt 5.3.4 berörda ändringar i 11 kap. 1995 varigenom överförmyndaren fick utvidgad beslutsbefogenhet i fråga om bl.a. godmanskap. Vid denna reform uttalade chefen för mentet bl.a. att en förvaltningsuppgift, som på ett godtagbart sätt kan handläggas av en förvaltningsmyndighet, bör flyttas till en sådan myndig- het i stället för att ligga kvar hos domstolen samt att en domstol endast bör handlägga uppgifter av förvaltningskaraktär om starka rationalitetsskäl talar för det. Ytterligare kan erinras om den omfördelning av beslut om tvångslikvidation av aktiebolag som skett mellan domstol och PRV (se prop. 1993/94:43 s. 10 f.). Man gjorde här skillnad mellan materiella lik- vidationsgrunder och formella sådana. Departementschefen menade att det är en domstolsuppgift att slita tvister mellan olika intressenter. I fråga om de materiella likvidationsgrunderna kunde förutsättas oenighet mellan aktieägarna. Det borde därför ankomma på domstol att besluta om likvi- dation i sådana fall. Beträffande de formella likvidationsgrunderna är det närmast fråga om att konstatera förekomsten av vissa faktiska förhållan- den. Både effektivitets- och besparingsskäl talade för att förlägga den prövningen till PRV. Vad som har anförts nu talar för att man i fråga om de aktuella punkt- erna i konkurshanteringen bör överväga lösningar som – jämförda med nuvarande regler – står i bättre överensstämmelse med såväl utredningens nya syn på tillsynsorganets roll som de principer som i övrigt bör prägla fördelningen av uppgifter mellan konkursförvaltaren, domstolen och till- synsorganet. De skäl som härvid skall fälla utslaget gör sig emellertid gällande också beträffande andra inslag i konkurs där DU förespråkat änd- ringar. Utredningen anser därför att det är lämpligast att – med beaktande av de allmänna synpunkter som anlagts nu – behandla alla frågor var och en för sig och i sitt sammanhang. Utredningen skall i det följande (avsnitt 5.6.2) gå igenom de olika situ- ationer där det enligt DU kan ifrågasättas om nuvarande fördelning av beslutsfunktionerna mellan konkurshanteringens aktörer är den mest än- damålsenliga. Härvid skall även beröras de fall där TSM tillagts be- slutanderätt eller där det uppställts krav på medgivande från TSM till viss förvaltningsåtgärd. Härefter behandlar utredningen frågan om formerna för utseende av en borgenärskommitté (avsnitt 5.6.3) liksom en fråga om anstånd med avlämnande av förvaltarberättelse (avsnitt 5.6.4). Avslut- ningsvis berör utredningen den av DU väckta frågan om konkurs även i fortsättningen bör betraktas som ett fortlöpande ärende hos tingsrätten (avsnitt 5.6.5). 5.6.2Omfördelning av beslutsfunktioner? DU:s förslag att tillsynsmyndigheten skall överta tingsrättens uppgift att skicka underrättelser om konkursbeslutet har avstyrkts av de flesta som uttalat sig i frågan. Enligt utredningens mening talar både den offentliga tillsynens nya roll och praktiska skäl för att man inte skall flytta uppgiften till tillsynsorganet. Härtill kommer att det alltjämt skall ankomma på dom- stolen att kungöra konkursbeslutet. Tvist om gäldenärens beneficium Utredningens förslag: Tvist rörande gäldenärens beneficium (3 kap. 6 § KL) skall prövas av tingsrätten som en del av konkursärendet. Uppkommer det en tvist rörande gäldenärens beneficium skall denna lösas av TSM (3 kap. 6 § KL). Med hänsyn till utredningens förslag att det nya tillsynsorganet skall vara fristående från KFM synes det ursprungliga skälet för att förlägga denna beslutsfunktion utanför domstolen inte längre gälla. Det rimmar inte heller så väl med tillsynsorganets nya roll att lösa tvister av detta slag. Att föra över tvistelösningen till KFM är inte lämp- ligt. Det återstår följaktligen endast det alternativet att tvisten prövas av tingsrätten som en del av konkursärendet (jfr 27 § fjärde stycket ÄKL). Frågan bör kunna komma under rättens prövning efter ansökan av gälde- nären eller annan berörd person. Reglerna i 3 kap. 6 § KL bör ändras i enlighet härmed. En möjlighet att överklaga tingsrättens beslut i tvisten bör finnas. Utredningens förslag: Den nuvarande ordningen med obligatoriskt ed- gångssammanträde inför domstol avskaffas. Gäldenären skall i stället skriftligen bekräfta bouppteckningens riktighet vid ett boupptecknings- sammanträde inför konkursförvaltaren. Förvaltaren och tillsynsorganet ges härutöver möjlighet att påkalla edgång av gäldenären inför domstol. Utredningen föreslår inte någon förändring när det gäller frågan om edgång av annan än gäldenären (6 kap. 5 § KL). Edgångssammanträdet har främst till syfte att genom straffhot förmå gäld- enären att lämna riktiga uppgifter om sina tillgångar och skulder. Gäldenä- ren skall med ed betyga att konkursbouppteckningens uppgifter i dessa hänseenden och om hans räkenskapsmaterial är med sanningen överens- stämmande. I samband med konkursbeslutet bestämmer rätten tidpunkten för detta sammanträde och ombesörjer erforderliga kallelser till detta. Det bör påpekas att annan borgenär än konkurssökanden kallas genom den kungörelse om konkursbeslutet som utfärdas enligt 2 kap. 24 § KL. DU anser av skäl som redovisats i avsnitt 4.2.1 att den obligatoriska edgången bör avskaffas. Gäldenären och annan som är underkastad denna skyldighet bör vara skyldiga att gå ed inför domstol bara om det begärs av konkursförvaltaren eller en borgenär. DU framhåller att ordningen med ett edgångssammanträde som sätts ut vid konkursens början också har andra funktioner än att genom straffhot förmå gäldenären att lämna riktiga uppgifter om boet. Den kan bidra till att bouppteckningen upprättas snabbt. Den gör det också möjligt för borgenärerna – och till- synsorganet – att sammanträffa med förvaltaren och gäldenären för att diskutera hanteringen av konkursen. Den senare synpunkten väger enligt DU så tungt att DU föreslår att förfarandet ordnas så att rätten i samband med konkursbeslutet bestämmer tid och plats för ett sammanträde inför förvaltaren, där gäldenären och förvaltaren slutgiltigt skall gå igenom bo- uppteckningen och gäldenären därefter skriftligen bekräfta att bouppteck- ningen med eventuella tillägg eller ändringar är riktig (bouppteck- ningssammanträde). Till detta sammanträde skall även tillsynsmyndighet- en och borgenärerna kallas. Vid remissbehandlingen har de flesta tillstyrkt eller lämnat DU:s för- slag utan erinran. Många remissinstanser anser emellertid att man bör be- hålla ett obligatoriskt edgångsförfarande. Det är särskilt en del tingsrätter som vänder sig mot tanken att göra edgången fakultativ, men även JO, , , Föreningen och Konkursförvaltarkollegiet i är kritiskt inställ- da. Invändningarna är flera. Edgången fyller en viktig, preventiv funktion. Konkursförvaltaren och gäldenären kan vidare ha olika uppfattningar om bouppteckningens innehåll, något som anteckas i domstolens proto- koll vid edgångssammanträdet. Nya uppgifter kan komma fram vid detta sammanträde. Offentligheten beskärs, om inte detta hålls inför rätten. Edgångssammanträdet vid domstolen har lång hävd. Gäldenärens ed- gångsskyldighet är ett officialinslag i förfarandet som bygger på antagan- det att en sådan skyldighet i flertalet fall är till nytta för utredningen och därmed ytterst till fördel för borgenärerna. I sammanhanget bör erinras om att brottet oredlighet mot borgenärer enligt 11 kap. 2 § (BrB) kvalificeras som grovt, om gärningsmannen har beedigat oriktig uppgift. Det kan förmodas att kravet på edgång i åtskilliga fall har förhindrat fel- aktiga uppgifter från gäldenärens sida. Edgångssammanträdet kan givetvis också i övrigt vara till nytta för aktörerna i konkurs genom den möjlighet till tidigt samråd som yppas vid sammanträdet. Vad som anförts nu innefattar i sig vägande skäl för att behålla nuvar- ande edgångsskyldighet som en huvudregel (jfr uttalandena i den i avsnitt 4.2.2 berörda promemorian Konkursgäldenären Ds 1994:96 och prop. 1994/95:189). Som framhållits av DU måste man emellertid ta med i be- räkningen att många sådana sammanträden mera framstår som en formali- tet än ett inslag med verklig betydelse för förfarandet. Som ett exempel kan nämnas att ett inte obetydligt antal aktiebolag försätts i likvi- dation och att likvidationsförfarandet ofta övergår i att bolaget begärs i konkurs. Enbart vid förekommer omkring 400 konkurser, som avser aktiebolag som försatts i tvångslikvidation. I sådana fall saknas för det mesta närmare uppgifter om boet och edgångsskyldighet kommer att åvila den särskilt utsedda likvidatorn som ställföreträdare för bolaget . Eftersom denne i sådana fall vanligen är en advokat, medför kra- vet på edgång att proceduren blir mer kostsam än som är motiverat. Av stor vikt vid ställningstagandet till DU:s förslag är i vad mån man vid en sådan nyordning kan förvänta sig att edgång ändå måste äga rum. Skulle t.ex. detta bli aktuellt i bortåt hälften av konkurserna, synes inte mycket vara vunnet. En ändring skulle snarare leda till en fördyring av och större tidsutdräkt i konkurshanteringen. Riksåklagaren () har i sitt re- missyttrande framhållit att en rimlig utgångspunkt bör vara att edgång sker så snart förvaltaren anmäler misstanke om brott i samband med konkursen. Frågan blir då hur ofta sådan anmälan sker. Enligt uppgifter från RSV gjordes av förvaltaren anmälan om brottsmisstanke i 23 – av de kon- kurser som avslutades – 1999. Det bör påpekas att undersök- ningen avsett en period då konkursfrekvensen varit onormalt hög.