sou · GOB3107 · 2001-01-01 00:00:00 — Industriföretagens utbildningsstruktur, totalt och bland nyanställda Figur 3 och Figur 4 visar fördelningarna av alla anställda respektive nyrekryter- ade på de tre utbildningskategorierna, när vi summerar över samtliga branscher. Figur 3: Fördelning av samtliga anställda i industriföretagen på utbildningska- tegorier , samtliga branscher Eftergymnasial utbildning (Antal svar:141) Figur 4: Fördelning av de nyanställda i industriföretagen på utbildningska- tegorier , samtliga branscher Samtliga branscher (Antal svar:126) Man kan notera att de med högst grundskoleutbildning utgjorde en påfallande stor andel av de anställda. Det kan noteras att andelen, , är lika stor som andelen med högst grundskoleutbildning i hela tillverkningsindustrin ; se (1999). Det verkar alltså som denna andel har legat ganska stilla under andra halvan av 90–talet. Den kommer dock säkerligen att sjunka kraftigt . Detta framgår av Figur 4, som visar att de med högst grundskola bara utgör en hälften så stor andel av de nyanställda som av samtliga anställda. Nästan lika påfallande är skillnaden mellan de nyanställda och samtliga anställda när det gäller de med eftergymnasial utbildning. Däremot är andelarna med gymnasieutbildning desamma för nyanställda som för samtliga anställda. Skillnaden mellan Figur 3 och Figur 4 kan belysas med hjälp av följande fråga: Vad skulle krävas för att vi skulle erhålla samma fördelning över utbildningsnivåer bland samtliga anställda som bland de nyanställda? Hur stor andel av de grund- skoleutbildade skulle behöva ska¤a sig gymnasieutbildning och hur stor andel av gymnasisterna skulle behöva genomgå eftergymnasial utbildning? Svaret är att av de grundskoleutbildade skulle behöva ska¤a sig gymnasieutbildning och 1/3 av gymnasisterna skulle behöva läsa på universitet!7 Det pekar på ett mycket stort utbildningsbehov, framför allt bland de grupper som har den lägsta utbildningen. Motsvarande beräkningar kan genomföras även på branschnivå. Vi gör inte detta här utan nöjer oss med att redovisa det nödvändiga underlaget, bransch- fördelade redovisningar av utbildningsstrukturen bland samtliga anställda och nyanställda. I Tabell 6 har vi brutit ner fördelningen i Figur 3 på branschnivå. 7 Svaret erhåller man genom att lösa följande ekvationssystem + X1 ¡ X2 där X1 betecknar andelen grundskoleutbildade av samtliga anställda, i procent, som ska¤ar sig gymnasieutbildning och X2 på motsvarande sätt anger andelen gymnasieutbildade av samtliga anställda som genomgår eftergymnasial utbildning. Lösningen är X1 = 21 och X2 = 16. Dessa andelar motsvarar (21=30)¢100 = av de grundskoleutbildade respektive (16=48)¢100 = 33; av de gymnasieutbildade. Tabell 6: Branschvisa fördelningar av samtliga anställda i industriföretagen på utbildningskategorier, Fördelningen av de anställda , i procent (svar: 15) (svar: 47) (svar: 35) (svar: 13) (svar: 31) Denna tabell visar att utbildningsstrukturen skiljer sig kraftigt mellan branscher. Ytterligheterna utgörs av Insatsvaruindustrin och Investeringsvaruindustrin. Bland företagen i har högst grundskoleutbildning och färre än var åttonde har eftergymnasial utbildning. I Investeringsvaruindus- trin är det endast 1/5 som har högst grundskoleutbildning och nästan var tredje anställd har eftergymnasial utbildning. Man skulle kanske förvänta sig att dessa skillnader skulle minska över tiden men det nns inget i enkätresultaten som tyder på detta. Tvärtom, Tabell 7 pekar på att skillnaderna kan bli ännu större. Tabell 7: Branschvisa fördelningar av de nyanställda i industriföretagen på utbildningskategorier, Fördelningen av de nyanställda , i procent (svar: 12) (svar: 37) (svar: 36) (svar: 12) (svar: 29) Av tabellen framgår att andelen nyanställda med högst grundskoleutbildning var nästan dubbelt så stor i Insatsvaruindustrin som i Investeringsvaruindustrin. Sam- tidigt hade drygt varannan nyanställd i Investeringsvaruindustrin eftergymnasial utbildning, mot bara var tredje i Insatsvaruindustrin. De högsta andelarna med endast grundskoleutbildning och de lägsta andelarna med eftergymnasialt utbil- dade nner vi dock inte i Insatsvaruindustrin utan i Konsumtionsvaruindustrin och Råvaruindustrin. Tjänsteföretagens utbildningsstruktur, totalt och bland nyanställda Bland tjänsteföretagen är det betydligt vanligare än bland industriföretagen att de anställda har eftergymnasial utbildning. Detta framgår av en jämförelse mellan Figur 5 och Figur 3. Anmärkningsvärt är att våra resultat tyder på att denna skillnad kan komma att öka rejält . Bara drygt var tredje nyanställd i industriföretagen hade eftergymnasial utbildning, till skillnad från tjänsteföretagen där detta gällde för nästan två av tre nyanställda jämför Figur 6 och Figur 4. Det bör dock noteras att endast 29 tjänsteföretag svarade på frågan om de nyanställdas utbildningsstruktur varför fördelningen i Figur 6 är behäftad med stor osäkerhet. Figur 5: Fördelning av samtliga anställda i tjänsteföretagen på utbildningska- tegorier , samtliga branscher (Antal svar:40) Figur 6: Fördelning av de nyanställda i tjänsteföretagen på utbildningska- tegorier , samtliga branscher (Antal svar:29) Som en jämförelse med motsvarande resultat för industrin beräknar vi även här vad som skulle krävas i termer av påbyggnadsutbildning för att göra utbild- ningsstrukturen bland samtliga anställda likadan som bland de nyanställda. Det visar sig att de grundskoleutbildade skulle behöva ska¤a sig gym- nasiekompetens och av gymnasisterna skulle behöva genomgå eftergymnasial utbildning. När det gäller de grundskoleutbildade är skillnaden inte stor i förhållande till industriföretagen. Däremot är det en mycket högre andel av gymnasisterna som behöver uppgradera sin utbildning än vad vi fann bland industriföretagen. Det bör dock återigen understrykas att resultaten för tjänstesektorn är behäftad med mycket stor osäkerhet eftersom ytterst få företag svarade på frågan om de nyanställdes utbildning. ²Utbildningsnivån är generellt högre inom de studerade tjänsteföretagen än inom industriföretagen. Andelen med eftergymnasial utbildning är 37 pro- cent, mot bland industriföretagen. Andelen med den lägsta ut- bildningsnivån, högst grundskola, är dessutom bara hälften så stor bland tjänsteföretagen () som bland industriföretagen (). ²Skillnaderna i utbildningsnivå mellan industri– och tjänsteföretag kommer att medföra ett ökat utbildningsbehov i samband med den pågående över- föringen av sysselsättning från industrin till tjänstesektorn. ²Företagen använder rekrytering som ett sätt att tillgodose höjda kompetens- krav. Detta framgår av att de nyanställda är betydligt mer välutbildade än de tidigare anställda. Detta gäller både för industriföretag och tjänsteföre- tag. Kraven ökar mera i tjänstesektorn vilket kommer att förstärka de rå- dande skillnaderna mellan industri–och tjänsteföretagens utbildningsstruk- tur. Detta illustreras av följande räkneexempel. ²Räkneexempel: Vad krävs för att utbildningsstrukturen skulle bli densamma bland samtliga anställda som bland de nyanställda? Bland industriföretagen skulle mer än 2/3 av de med grundskola behöva ska¤a sig gymnasiekompetens och 1/3 av gymnasisterna skulle behöva genomgå eftergymnsiala studier. Bland tjänsteföretagen skulle 3/4 av de grundskoleutbildade behöva gå igenom gymnasiet och er än hälften av gymnasisterna skulle behöva gå vidare efter gymnasiet. Exemplet visar att framför allt en mycket klar majoritet av de med grund- skoleutbildning kommer att behöva uppgradera sina kunskaper till gym- nasienivå. Även en stor del av gymnasisterna kommer att behöva läsa vi- dare. Att förändringarna är större i tjänstesektorn än inom industrisektorn trots att de anställda i tjänsteföretagen är bättre utbildade redan nu innebär att skillnaderna mellan industrisektorn och tjänstesektorn blir ännu större. ²En uppdelning av de genomsnittliga resultaten för industriföretagen på branschnivå visar att det nns stora skillnader i utbildningsstruktur mel- lan branscher. Insatsvaruindustrin är den bransch som har största andelen lågutbildade – har högst grundskola – och den min- sta andelen högutbildade, har eftergymnasial utbildning. Investeringsvaruindustrin utgör den andra extremen: där är motsvarande andelar . Och skillnaderna mellan dessa branscher tenderar att öka: andelen nyanställda med högst grundskoleutbildning är i Insatsvaruindustrin, mot i investeringsvaruindustrin och andelarna nyanställda med eftergymnasial utbildning är . Hur personalutbildningen mäts i denna undersökning Personalutbildningens omfattning mäts ofta i termer av antal utbildningsdagar per anställd eller som andel utbildningstid i förhållande till total arbetstid, se t ex SCB (2000). Det mått som utnyttjats i denna undersökning är istället utgifts- baserat. Företagen har ombetts uppge hur mycket de har spenderat på Utbild- ning anordnad eller nansierad av företaget, i miljoner kr, samt hur mycket de planerar att spendera . I den Lathund som medföljer enkäten anges att i utbildningsutgifterna ska .. kostnader för både inskolning och vidare- utbildning Utbildningen kan ha ägt rum såväl inom som utanför företaget. Den kan ha drivits antingen i företagets regi eller i annan regi. Avsikten är att fånga företagets totala ut- bildningskostnader. Om möjligt bör där- för till de direkta kostnaderna för under- visningsmaterial, lärare, lokaler osv även läggas (schablonmässiga) kostnader för förlorad arbetstid. Utbildningen kan ha ägt rum såväl inom som utanför företaget. Den kan ha drivits antingen i företagets regi eller i annan regi. Avsikten är att fånga företagets totala utbildningsostnader. Om möjligt bör därför till de direkta kostnaderna för undervisningsmaterial, lärare, lokaler osv även läggas (schablonmässiga) kost- nader för förlorad arbetstid. Det kan tilläggas att frågans formulering är förenlig med situationer där företaget inte fullt ut nansierar utbildningen, dvs där någon annan betalar delar av kostnaden.8 I detta sammanhang kan det vara av speciellt intresse att se på utgifterna för utbildning, med tanke på att naturliga storleksmått för IKS-systemet också ut- trycks i monetära termer eller relationer, t ex i form av storleken på insättningarna på IKS-konton och på de uttag som senare görs för utbildningsändamål. Hur stora utbildningsutgifterna är beror naturligtvis bland annat på hur många 8 Detta innebär att på frågan om ett givet företag bedriver företagsutbildning eller ej erhåller man samma svar som man får när frågan baseras på SCBs denition av företagsutbildning, vilken är deltagande i utbildning eller kurser som helt eller delvis betalats av arbetsgivaren. anställda företaget har. För att kontrollera för detta har vi här valt att relatera företagets utbildningsutbildningsutgifter till dess lönesumma, inklusive sociala avgifter. Detta ger ett mått som talar om hur många ören företaget satsar på utbildning per lönekrona eller, ekvivalent, hur många procent utbildningsut- gifterna utgör av lönesumman. Våra resultat tyder på att i stort sett alla större företag bedriver någon form av personalutbildning. Av samtliga företag som besvarade frågan om utbildning- sutgifternas storlek var det bara ett enda som uppgav att det inte hade spenderat något alls på utbildning . Däremot var utgifternas andel av lönesumman mycket låg i ett icke försumbart antal företag. Exempelvis var det av industriföretagen och av tjänsteföretagen som spenderade av lönesumman på utbildning, vilket torde motsvara mindre än arbetsdags utbildning per anställd och år.9. Eller omvänt: av de svarande företagen spenderade av lönesumman på personalutbildning . Detta kan jämföras med NUTEKs undersökning från [(2000)] där man fann att vidareutbildning förekom hos cirka av företagen. Eftersom NUTEKs undersökning inkluderar småföretag och småföretag i större utsträckning än storföretag tvingas avstå ifrån utbildning som de har behov av [(op cit)] förefaller skillnaden mellan NUTEKS och våra resultat helt rimlig. I genomsnitt uppgick industriföretagen utbildningsutgifter till cirka 2,5 pro- cent av lönesumman . Tjänsteföretagen låg betydligt högre, för dessa 9 Detta påstående baseras på följande grova överslagskalkyl. Den genomsnittliga årslönekost- naden per anställd var ca bland de undersökta företagen . Med en genom- snittlig utbildningsutgift på ger detta en utbildningsutgift på . Eftersom årsarbetstiden är blir timlönekostnaden för den hypotetiske arbetaren . Utbildningsutgifterna på motsvarar alltså lönekostnaderna för en 8 timmars arbetsdag. Eftersom till kostnaderna för förlorad arbetstid ska läggas direkta utgifter i form utbildningsmaterial, lärare och lokaler kan vi dra följande slutsats: i de företag som spenderar högst av lönesumman på utbildning får de anställda i genomsnitt mindre än en utbildningsdag . motsvarade utbildningsutgifterna av lönesumman.10 I detta sammanhang är det av intresse att göra en internationell jämförelse, nämligen med . I nns det en lag som påbjuder att alla företag med er än tio anställda måste avsätta en viss procent av de totala lönekost- naderna till utbildning av de anställda. Den nuvarande lagstadgade avsättningen är . I praktiken spenderar företagen mer än de behöver: 1993 var den genomsnittliga avsättningen , se Goux och (2000), och den torde ligga ännu högre . Jämfört med franska företag spenderar de svenska in- dustriföretagen alltså något mindre på utbildning, medan tjänsteföretagen lägger ut ungefär lika mycket. När det gäller förändringar i utbildningsutgifterna över tiden noterar vi en liten minskning av andelen företag som satsar allra minst (av lönesumman). Det gäller både industri– och tjänsteföretag. Detta framgår av Figur 7a–c och Figur 8a–c som visar hur utbildningsutgifternas andel av lönekost- naderna har fördelats över industri- respektive tjänsteföretagen , 1999 och (enligt plan) . 10 Plan- och ger inga möjligheter att dra slutsatser om vad dessa utgifter innebär omräknat i arbetstid. En viss vägledning kan dock fås ifrån SCB (2000, Tab 1999:17). Enligt denna statistik avsattes i genomsnitt något mer än fem till personalutbildning i tillverkn- ingsindustri . Om vi utnyttjar resultatet från överslagskalkylen ovan (se föregående fotnot) att av lönesumman motsvarar en knapp arbetsdag per anställd får vi att motsvarar , dvs en god övernsstämmelse med SCBs resultat. Att jämföra våra resultat med SCBs är svårare när det gäller tjänstesektorn, p g a SCBs speciella indelning av tjänstesektorn. Det förefaller dock som om våra resultat motsvarar era utbildningsdagar per anställd än vad SCB erhåller. Detta kan vara en följd av den låga svarsfrekvensen för och pekar återigen på att resultaten för tjänsteföretagen måste tolkas med försiktighet. Figur 7: Fördelning av utbildningsutgifternas andel av de totala lönekostnaderna bland industriföretagen , 1999 och (enl. plan) . 1998 (Antal svar:126) (Antal svar: 137) (Antal svar: 120) Figur 8: Fördelning av utbildningsutgifternas andel av de totala lönekostnaderna bland tjänsteföretagen , 1999 och (enl. plan) (Antal svar:39) (Antal svar:45) 2000 (Antal svar:37) Av gurerna ser vi också varför utbildningsutgifternas genomsnittliga andel av lönekostnaderna är högre bland tjänsteföretagen. Bland tjänsteföretagen är det inte ovanligt med företag som har utgiftsandelar på 4–eller högre, medan sådana företag nästan helt saknas bland industriföretagen. Fördelning av personalutbildning efter företagsstorlek Att det nns ett positivt samband mellan företagets storlek och omfattningen på dess personalutbildning har visats i era studier.11 När det gäller framgår 11 Se och Oosterbeek (1999) och de referenser som nns där samt Goux och (2000). av SCB (2000) att andelen personalutbildningstid i förhållande till total arbetstid är mer än dubbelt så stor i företag med er än 1000 anställda som i företag med mindre än 50 anställda. Resultaten från Plan- och visar att det nns ett positiv samband även när personalutbildningen mäts som utgifter i förhållande till lönekostnaderna, se Tabell 8. Tabell 8: Utbildningsutgifternas andel av lönekostnaderna fördelade på företagsstorlek för industri- respektive tjänsteföretagen till lönesumman , i % (Svar: 134) (Svar: 45) För både industriföretagen och tjänsteföretagen gäller att de minsta företagen har den lägsta andelen och att de största företagen har den högsta andelen. Skill- naderna är också påfallande stora: de största företagen satsar betydligt mer än dubbelt så mycket som de minsta. Det bör dock noteras att sambandet mellan utbildningsutgifter och företagsstor- lek inte är monotont. Detta gäller särskilt bland tjänsteföretagen. Bland dessa spenderar de med 100-299 anställda per krona lönekostnader på utbildning vilket är betydligt mer än vad företag med 300–999 anställda lägger ut. Branschfördelning av industriföretagens personalutbildning Det är intressant att jämföra branschfördeningen av utbildningsutgifternas andel med de branschfördelningar över de anställdas skolutbildning som redovisades i Tabell 6 och Tabell 7 i avsnitt 4.2. Ett förhållande som framkom i dessa tabeller är att branscher där en stor andel av personalen har högst grundskoleutbildning, t ex Insatsvaruindustrin och Råvaruindustrin, även har relativt stora andelar med högst grundskoleutbildning bland sina nyanställda. Man kan då fråga sig om dessa branscher satsar på att uppgradera personalens kompetens genom personalutbild- ning istället för att succesivt höja via den rekryteringen? Tabell 9 gör oss tyvärr inte mycket klokare på den punkten. Tabell 9: Branshvis fördelning av utbildningsutgifterna i förhållande till lönekostnaderna bland industriföretagen . Utbildningsutgifter i förhållande till lönesumman , i % 2.5 (1 svar) 5.9 (1 svar) Man kan se att den ena av de två nyssnämnda branscherna, Råvaruindustrin, spenderar mer på utbildning i förhållande till lönesumman än alla de andra in- dustrierna, utom Investeringsvaruindustrin. Insatsvaruindustrin, däremot, är den bransch som jämte Byggmaterialindustrin satsar minst på utbildning, i förhål- lande till lönekostnaderna. Måtten på personalutbildningens totala omfattning kan emellertid dölja skill- nader med avseende på hur utgifterna fördelas på anställda med olika utbildning. Vi ska på indirekt väg försöka bilda oss en uppfattning om detta. Vilka deltar i personalutbildningen? Att personalutbildningen framför allt kommer relativt välutbildad personal till del är ett faktum som har belagts både i och utomlands.12 En orsak till detta kan vara att företagen använder utbildningen som en komponent i sitt belöningssystem. En studie av och Oosterbeek (1999) tyder dock på att 12 Se SCB (2000) för data för , och (1995) för , Booth (1991) för , och Oosterbeek (1999) för , , och , samt Goux och (2000) för . snedfördelningen av utbildningen till förmån för de välutbildade inte bara beror på att företagen i första hand väljer ut dessa. Med hjälp av data för , , och visar de att det förekommer att lägre utbil- dad personal erbjuds utbildning men väljer att tacka nej. Ett skäl till detta kan naturligtvis vara att de har dåliga erfarenheter av utbildning i skolan och tackar nej för att undvika att misslyckas igen. Det verkar alltså vara så att det pågår en urvalprocess både inom företagsledningen och bland de anställda.13 I en viss mening är detta ett e¤ektivt system, nämligen såtillvida att personalutbildnin- gen i första hand tillfaller de som har de bästa möjligheterna att tillgodogöra sig den. Å andra sidan är det självfallet ytterst olyckligt att de lågutbildade, som i allmänhet har störst behov av utbildning, i så liten utsträckning deltar i personalutbildningen.14 Plan– och innehåller inte direkta frågor om utbildningens fördelning på anställda med olika utbildning. Med hjälp av uppgifterna om ut- bildningsutgifter och antalet anställda med olika utbildningsnivåer kan vi dock indirekt bilda oss en uppfattning om hur denna fördelning ser ut. Vi gör detta genom att med hjälp av regressionsanalys skatta parametrarna ®, ¯ och ° i föl- jande ekvation utb:utg:i = ® ¢ # grundsk:i + ¯ ¢ # gymn:i + ° ¢ # eftergymn:i + "i . Den beroende variabeln, #utb:utg:i, är utbildningsutgifterna i företag i, i miljoner kr. Den oberoende variabeln # grundsk:i anger antalet anställda med högst grundskoleutbildning och de två andra förklaringsvariablerna anger på motsvarande sätt antalet anställda med högst gymnasieutbildning, respektive eftergymnasial utbildning. Variabeln ei är en statistisk slumpterm. Parameterskattningarna kan i princip tolkas som mått på hur mycket man i genomsnitt satsar på utbildning, per anställd i de tre utbildningskategorierna. Detta kräver dock att skattningarna är icke–negativa. Det är viktigt att understryka att denna ekvation inte kan ges någon som helst kausal tolkning. Man kan inte heller fästa särskilt stort avseende vid storleken på de skattade parametrarna. Vad som är av intresse här är i första hand om de olika parametrarna är positiva och statistiskt säkerställda. 13Detta antagande stöds också av Goux och (2000). 14Här kan man se ett argument för IKS, se diskussionen i rapportens avslutande avsnitt. 1999 erhålles följande resultat: utb:utg:i = ¡0; 003 ¢ # grundsk:i ¡ 0; 006 ¢ # gymn:i + 0; 067¤ ¢ # eftergymn:i där superindexet * anger att skattningen är skild ifrån noll i statistisk mening. Detta resultat tyder på att det i stort sett bara är anställda med eftergymnasial utbildning som deltar i personalutbildningen, vilket är mycket anmärkningsvärt. Anmärkningsvärt är också att trots att vi inte kontrollerar för branschtillhörighet förklaras av variationen i utbildningsutgifterna med hjälp av denna ytterst enkla regression. Regressionen måste likväl betraktas som orimlig: koe¢cienten 0,067 motsvarar genomsnittliga utbildningsutgifter på per anställd med eftergymnasial utbildning, vilket är egendomligt högt. Branschvisa analyser visar att Investeringsvaruindustrin skiljer sig kraftigt från de andra industrierna och att det är detta som ligger bakom det märkliga resul- tatet. När ekvationen skattas separat för för Investeringsvaruindustrin 1999 blir resultatet utb:utg:i = 0; 009 ¢ # grundsk:i + 0; 008 ¢ # gymn:i + 0; 057¤ ¢ # eftergymn:i vilket starkt påminner om regressionen ovan. Det är intressant att notera att denna industri som satsar mest av alla industrier i förhållande till lönekostnader,jfr Tabell 9, förefaller spendera sina utbildningsutgifter så ensidigt till förmån för de mest välutbildade. Såvitt vi kan bedöma med denna mycket förenklade, in- direkta, analys verkar man i de övriga industrierna satsa på utbildning även för de gymnasieutbildade. Resultatet för de övriga industrierna sammanslagna, dvs Råvaru–, Insatsvaru–, Byggmaterial– samt Konsumtionsindustrin blir utb:utg:i = 0; 001 ¢ # grundsk:i + 0; 004¤ ¢ # gymn:i + 0; 0068¤ ¢ # eftergymn:i Som synes är här också koe¢cienten för de med gymnasieutbildning positiv och statistiskt säkersställd, om än bara lite drygt hälften så stor som för anställda med eftergymnasial utbildning. Den senare är i sin tur i storleksordningen 1/10 av motsvarande koe¢cient i ekvationen för Investeringsvaruindustrin. De utbildning- sutgifter per anställd och år som framkommer här för gymnasieutbildade och 6,800 för de med eftergymnasial utbildning verkar något låga, men inte orim- liga. Viktigt att notera är att, återigen, visar det sig att utbildningsutgifternas nivå inte påverkas av antalet anställda med högst grundskoleutbildning. Likartat resultat erhålles 1999: utb:utg:i = ¡0:0005 ¢ # grundsk:i + 0:009¤ ¢ # gymn:i + 0:027¤ ¢ # eftergymn:i Koe¢cienterna motsvarar årliga genomsnittliga utbildningsutgifter på för med högst grundskola, för de med gymnasieutbildning och på för de med eftergymnasial utbildning. Ett sätt att bedöma rimligheten i dessa resultat är att jämföra dem resultat i SCB (2000), gällande . Där nns uppgifter om deltagandet i personalutbildning för samtliga sysselsatta, fördelade på utbildningsnivåer.