sou · GOB362d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Därigenom torde ges garantier för objektivitet hos ledamöterna när det t.ex. gäller vilka frågor som bör tas upp i rådet. Med hänsyn till att ställningstaganden inte skall vara bindande, torde endast de bestämmelser i som inte särskilt tar sikte på myndighetsutövning bli tillämpliga i rådets egentliga verksamhet. Det be- tyder bl.a. att bestämmelserna om jäv kommer att gälla (11–12 §§ FL). När det gäller administrativa beslut, t.ex. att utse en sekreterare (se 7 § i utredningens förslag till förordningsbestämmelser), kan även rörande myndighetsutövning få aktualitet, t.ex. om underrättelse till part (21 § FL). blir en myndighet som lyder under regeringen, varför verksförordningen (1995:1322) kan bli tillämplig. Rådet leds av myndig- hetens chef ensam med möjlighet till rådgivning av övriga ledamöter (jfr prop. 1997/98:136 s. 47 f. och bet. 1997/98:KU 31). En konsekvens härav är att ordföranden fattar de administrativa besluten. Ingenting hindrar att beslutanderätten delegeras till annan. Ett viktigt administrativt beslut är att utse sekreterare i rådet. För att denne skall åtnjuta hela förtroende bör ordföranden samråda med övriga ledamöter innan sekrete- raren anställs. Detta bör komma till uttryck i förordningsbestämmelserna. Sekreteraren kan som yrkesbakgrund t.ex. ha tjänst som hovrättsassessor, biträdande jurist på advokatbyrå eller tjänsteman vid Konkurstillsynsmyn- digheten (se 7 § i utredningens förslag till förordningsbestämmelser). För att skall kunna fullgöra sin uppgift kan det bli nödvändigt att ta del av material som innehåller känsliga uppgif- ter, främst rörande enskilds ekonomiska förhållanden. T.ex. kan en fråga som rör lämplig omfattning och inriktning på konkursförvaltares kontors- organisation, debiteringsprinciper för vissa förvaltningsåtgärder eller for- merna för anbudsförfarande vid försäljning av konkursboets egendom bli föremål för behandling. Rådet behöver kanske tillgång till handlingar som innehåller uppgifter om t.ex. en ekonomisk plan och ana- lys av en kontorsorganisation eller uppgifter om storleken på det arvode en viss fastighetsmäklare brukar debitera. Det kan heller inte uteslutas att domstol ger in material som innehåller uppgifter för vilka rå- der sekretess hos domstolen. Ett behov av viss sekretess i kan därför anses föreligga. Mot att införa en sekretessbestämmelse talar dock – förutom huvudprinci- pen i TF om rätten för envar att ta del av allmänna handlingar – arten av verksamhet. Rådet skall inte ha till uppgift att handlägga ärenden där enskilda är parter eller att yttra sig till domstol i enskilda mål och ärenden. Betoningen i verksamheten ligger i stället på allmänna utta- landen och rekommendationer i konkursrättsliga frågor. Med vetskap här- om bör de som initierar frågor hos rådet, främst ledamöterna själva, finna rutiner för hur uppgifter av känslig natur bör hanteras. Bl.a. kan avidenti- fiering ske så att det inte blir känt vem uppgifterna avser. En annan metod är att i allmänna ordalag beskriva ett visst förhållande utan att relatera till viss person eller omständigheter som avslöjar känsliga uppgifter. Av nu anförda skäl anser utredningen inte att det finns tillräckliga skäl att införa särskilda bestämmelser om sekretess för . Närmare om beslutsordningen vid utseende av ledamöter Som framhållits i avsnitt 5.5 är det viktigt vem som tar säte i Konkursrå- det. Sammansättningen bör vara sådan att rådets rekommendationer åt- njuter största möjliga förtroende hos konkursförfarandets aktörer. För att fullfölja denna tanke är det viktigt vem som utser ledamöterna. Tänkbara alternativ är regeringen eller en regeringen underordnad myndighet. Med den självständiga ställning skall ha enligt utredningens förslag är RSV knappast något alternativ. Som redovisats i avsnitt 5.5.1 ligger det närmare till hands att en central funktion för till- synsorganet läggs under rättsväsendet, dvs. DV är ett tänkbart alternativ med hänsyn till att verket är central förvaltningsmyndighet för bl.a. domstolarna och att dessa har en central roll som beslutsfattare i konkursförfarandet. Utredningen är emel- lertid tveksam till om domstolarna bör vara representerade i på grund av deras ställning i konkursförfarandet. DV kan därför inte för- ordas som ett lämpligt alternativ. Andra myndigheter som sorterar under och som har anknytning till är t.ex. EBM och . Dessa representerar – liksom RSV i egenskap av statens borgenärsföreträdare – intressen i rådet och bör därför inte utse ledamöterna. Den lämpligaste lösningen synes vara att ledamöterna utses av rege- ringen (se 11 § i utredningens förslag till förordningsbestämmelser). Rege- ringen kan inhämta yttranden från de organ eller sammanslutningar, i vilka personer ingår som kan anses lämpliga som ledamöter i ett Konkursråd. Ett Konkursråd får inte bli så omfattande att verksamheten blir tung- rodd. Ett medlemsantal om högst tio personer synes lämpligt. Medlems- antalet i den finska Delegationen för konkursärenden och i det norska är ungefär i den storleken. Liknande gäller jämförbara, in- hemska organ, t.ex. (3 § förordningen 1988:1118 med instruktion för ), (2 § förordningen 1995:666 med instruktion för ) och (2 § förordningen 1998:1808 med instruktion för ). Antalet ledamöter i dessa organ varierar mellan åtta och elva. Ett lämpligt högsta antal ledamöter för är tio. Därige- nom ges utrymme för representation av olika borgenärsintressen (se 3– 4 §§ i utredningens förslag till förordningsbestämmelser). En av ledamöterna i bör vara ordförande och en vice ordförande. Med hänsyn dels till att något krav på att rådet skall vara ett oberoende, domstolsliknande organ inte föreligger, dels till domstolarnas roll i konkursförfarandet, framstår det inte som behövligt att en person med domarbakgrund är ordförande. Ordförandeskapet kan lämpligen cir- kulera mellan de olika intresseledamöterna. För att främja nya impulser bör ledamöternas period i rådet begränsas i tiden. Så sker för övrigt såväl i den finska Delegationen för konkursären- den () som i det norska (för ordföranden och för övriga medlemmar). För att få kontinuitet i rådets arbete bör förord- nandena inte vara alltför korta. Till en början kan också vissa ledamöter behöva tillsättas för en något . I annat fall riskerar rådets kompetens att urholkas om samtliga medlemmar avgår . Rådets arbetsformer, m.m. Med den funktion rådet enligt utredningens mening bör ha är det tillräck- ligt att ledamöterna sammanträder med vissa intervaller. Det är inte nöd- vändigt med en fast sammanträdesort. Tvärtom kan det vara en fördel från kostnadssynpunkt att sammanträdena förläggs till den ort som medför de lägsta resekostnaderna. Frekvensen av sammanträdena får bli beroende av hur många frågor som väcks i rådet. Det är knappast möjligt att ange ett högsta antal tillåtna sammanträden , även om detta är önskvärt från kostnadssynpunkt (jfr kostnadsberäkningen för , avsnitt 5.12.1). Arten och omfattningen av de frågor som kommer under rådets bedömning kan variera stort. Ett visst problem kräver kanske flera sam- manträden . Därefter aktualiseras kanske endast ett fåtal frågor som inte kräver så många sammanträdestillfällen. Sekreteraren får till uppgift att ta emot och bereda väckta frågor samt kalla samman ledamöterna. Sekreteraren får även svara för skriftväxling till utomstående t.ex. i anledning av väckta frågor. Konkurstillsynsmyn- dighetens kanslifunktion skall vara behjälplig med datorstöd och korres- pondens. En sekreterare kan befinna sig på annan ort än värdmyndighetens centralort. Det åligger i så fall kanslipersonalen att svara för nödvändiga underrättelser till sekreteraren. Rådet bör naturligtvis eftersträva enighet i sina rekommendationer. I annat fall kan syftet med rådet förfelas. Kan enighet inte uppnås, bör hin- der inte möta att rådet publicerar skiljaktiga meningar. Det är tänkbart att kan behöva tillgång till expertis på ett visst område. Rådet kan då välja mellan att adjungera en ledamot eller inhämta ett sakkunnigutlåtande. Valet av åtgärd får bero på hur stort behovet anses vara och under hur . Exempel på sådana experter är forskare verksamma vid universitet eller högskolor och perso- ner från näringslivet. De kostnader som kan uppkomma hos är främst arvoden och kostnadsersättning för resor och uppehälle till ledamöterna, lön till sekreteraren och annan administrativ personal och kostnader för förbruk- ningsmaterial. För att rådets rekommendationer skall få önskvärd sprid- ning kan kostnader för publicering uppkomma. Publiceringskostnaderna kan täckas med t.ex. avgifter som tas ut när anordnar kurs- verksamhet. bör i största möjliga utsträck- ning tillhandahålla lokal för sammanträdena. Det är inte uteslutet att rådet kan behöva hyra lokal (se avsnitt 5.12.1). Utredningen har enligt de ursprungliga direktiven i uppdrag att utreda bl.a. om konkurskostnaderna totalt sett kan minskas och i så fall hur detta skall ske. tilläggsdirektiv preciserades uppdraget genom att det an- gavs ett visst antal frågor som har att göra med kostnaderna för konkurs- förfarandet eller förenklingar i regelverket och som utredaren därför skall ta sig an (jfr avsnitt 1.1). Utredningens överväganden och förslag i flera av dessa frågor har redan redovisats i avsnitt 5.8. I detta avsnitt behandlas resterande frågor, nämligen frågor som har att göra med omfattningen av annonseringen vid kungörande (avsnitt 5.10.1), frågor om när ett särskilt arvode för viss egendom får lyftas (avsnitt 5.10.2) och frågan om när en konkursförvaltare är skyldig att erlägga mervärdesskatt på sitt arvode (avsnitt 5.10.3). I avsnitt 5.10.4 redovisas slutligen utredningens överväg- anden och förslag när det gäller kostnad för förvaring av gäldenärens rä- kenskapsmaterial m.m. Utredningens bedömning: Utredningen anser inte att det finns skäl att föreslå någon ändring när det gäller omfattningen av annonseringsskyl- digheten vid kungörande enligt 15 kap. 1 § andra stycket KL. Flera beslut och åtgärder under konkursens handläggning hos tingsrätten skall kungöras genom annonsering i pressen. Detta gäller konkursbeslutet och i samband därmed fattade beslut om förvaltare och tidpunkt för ed- gångssammanträde ( 2 kap. 24 § KL), beslut av högre rätt att upphäva ett beslut om konkurs (2 kap. 25 § KL), beslut om bevakningsförfarande (9 kap. 3 § KL), efterbevakning (9 kap. 22 § KL), utdelningsförslag och slutredovisning (11 kap. 6 § KL och 13 kap. 6 § KL), efterutdelningsför- slag (11 kap. 20 § KL), beslut att lägga ned konkursen (12 kap. 2 § KL) samt kallelse till sammanträde för prövning av ackordsförslag (12 kap. 8 § KL). Enligt nu gällande regler är det i alla de nämnda fallen tingsrätten som har att ombesörja kungörandet. Härutöver åvilar det konkursförvalta- ren att i vissa fall kungöra försäljning på auktion (8 kap. 11 § KL). Bestämmelser om hur kungörandet skall ske finns i 15 kap. 1 § KL. Kungörelsen om konkursbeslutet skall enligt första stycket införas i Post- och och i ortstidning på det sätt som föreskrivs i 3 § lag- en (1977:654) om kungörande i mål och ärenden hos myndighet m.m. (kungörandelagen). Detta innebär att kungörelsen skall införas i alla lokala dagstidningar som har spridning av någon betydenhet bland dem inom orten till vilka kungörelsen riktar sig. skall anses ha sådan spridning om den kan beräknas vara spridd till av hushållen i orten, eller om någon tidning inte kan beräknas ha denna spridning, om tidningen kan beräknas vara spridd till av hushållen i en viss kommun inom det berörda området. ger ut en skrift innehållande uppgifter om dagstidningars spridning som läggs till grund för myndighetens bedömning av i vilka tidningar som kungörande bör ske. När det gäller kungörande av andra beslut eller åtgärder än konkursbe- slutet – liksom konkursförvaltarens kungörande enligt 8 kap. 11 § KL – skall kungörelsen enligt 15 kap. 1 § andra stycket KL föras in i Post- och och den eller de ortstidningar som rätten bestämmer. Det är alltså tingsrätten som avgör omfattningen av kungörelseannonseringen när det t.ex. gäller bevakningsförfarande och utdelningsförslag. Domstol- arnas kostnader för kungörelser i konkurser uppgår till avsevärda belopp (se avsnitt 2.6.2.2). Även om en stor del av dessa täcks av den särskilda kungörandeavgiften, finns det anledning att fråga sig om tingsrätternas tillämpning av berörda bestämmelser står i överensstämmelse med syftet med kungörandet och om det finns förutsättningar för att minska kungör- andekostnaderna. I avsnitt 2.6.2.2 har redogjorts för de förarbetsuttalanden som finns när det gäller omfattningen av annonsering enligt 15 kap. 1 § andra stycket KL. Bl.a. har chefen för uttalat att alla fortsatta kun- görelser i en konkurs borde föras in i samma tidningar. Remissinstanserna hade efterlyst vägledande uttalanden om i hur många tidningar som kun- görelserna skulle föras in. Departementschefen framhöll att det ibland kunde vara befogat att föra in kungörelsen inte bara i en tidning utan i någon eller några ytterligare. Ett skäl härtill kunde vara att två tidningar hade nästan lika stor spridning eller att gäldenären drivit rörelse på mer än en ort. Andra omständigheter, såsom att antalet borgenärer var mycket stort, kunde också motivera ett bredare kungörande (jfr prop. 1986/87:90 s. 169 och 392). DV övervägde i rapporten 1992:2 Översyn av vissa konkursrättsliga föreskrifter frågan om en minskning av annonseringens omfattning skulle kunna nedbringa statens kostnader för densamma (se ang. kostnaderna avsnitt 5.8.4.2). DV framhöll därvid att det redan fanns en möjlighet att efter den inledande kungörelsen om konkurs begränsa annonseringen av efterföljande beslut till ett mindre antal ortstidningar samt Post- och Inrik- es tidningar. DV ansåg att den befintliga möjligheten att avpassa annonse- ringen i varje enskilt fall var tillfyllest och att det därför inte fanns någon anledning att föreslå några förändringar. Däremot lämnades vissa förslag till ändringar när det gällde utformningen av kungörelserna. Dessa föränd- ringar har sedermera genomförts (jfr 10 § KF). Utredningen har enligt tilläggsdirektiven att överväga bl.a. frågor som har att göra med omfattningen av annonseringen vid kungöran- de. Omfattningen av kungörande av själva konkursbeslutet är reglerad genom en hänvisning i 15 kap. 1 § första stycket KL till 3 § kungörande- lagen. Med tanke på de grundläggande rättsverkningar som är förenade med konkursbeslutet saknas det enligt utredningens uppfattning skäl att överväga någon ändring av reglerna i denna del. Det som i stället bör övervägas är om det finns anledning att föreslå förändringar när det gäller annonseringen av övriga kungörelser under konkursen och på något sätt styra tingsrätterna i den valmöjlighet som finns . Ett sätt vore att in- föra en presumtionsregel i 15 kap. 1 § andra stycket KL om att annonse- ring av efterföljande beslut i en konkurs skall ske enbart i t.ex. två tidning- ar, om det inte finns särskilda skäl annonsera i större omfattning. Ett annat sätt vore att i förordning ge närmare anvisningar om hur de nuvarande reglerna skall tillämpas. En förutsättning för att överväga förändringar är emellertid att det finns behov av sådana. För att få veta vilka begränsningar i förhållande till an- nonseringen av konkursbeslutet som tingsrätterna gör enligt nuvarande regler genomförde utredningen en enkät hos tingsrätterna angående omfattningen av kungörandet av dels konkursbe- slutet, dels övriga beslut och åtgärder. Enkätfrågorna, som framgår av bi- laga 10, besvarades av samtliga tingsrätter. Beträffande svaren rörande kungörandet av själva konkursbeslutet hän- visar utredningen till innehållet i bilaga 10. När det gäller kungörandet av andra beslut och åtgärder under konkurs- en ger enkätsvaren vid handen att annonseringen begränsas i stor omfatt- ning. Ett 60-tal tingsrätter kungör efterföljande beslut och åtgärder i enbart en tidning. Som skäl anges att annonsering sker i den tidning som har störst spridning. I enstaka fall sker en begränsning (i förhållande till vad som gäller beträffande konkursbeslutet) till två tidningar. Som skäl för att två tidningar väljs anges ofta att tidningarna har lika stor spridning. I vissa fall hänvisas till gäldenärens hemvist eller säte. Kostnadsaspekten berörs av några tingsrätter. I de fall tingsrätten kungör efterföljande beslut i samma antal tidningar som själva konkursbeslutet rör det sig oftast om tingsrätter som kungör konkursbeslutet i endast en eller två tidningar. Mo- tivet för att det inte görs någon begränsning från två till en tidning anges ofta vara att de två tidningarna har lika stor spridning på orten. Svaren ger också vid handen att nästan alla tingsrätter kungör efterföljande beslut och åtgärder i samma tidningar oavsett vilket beslut eller vilken åtgärd som avses. Några tingsrätter svarar dock att de gör olika överväganden beroen- de på om det är ett utdelningsförslag eller ett beslut om att inleda bevak- ningsförfarande som kungörs. Enkätsvaren visar att tingsrätterna synes ha övervägt behovet av annon- sering noga. I de fall då annonseringen sker i mera än en ortstidning har skälen härför angetts på ett sätt som ligger i linje med vad som uttalats i lagmotiven. Det saknas därför enligt utredningens uppfattning skäl att vare sig genom en ändring av lydelsen i 15 kap. 1 § andra stycket KL eller på annat sätt föreslå någon inskränkning av det utrymme som tingsrätterna nu har att i det enskilda fallet överväga behovet av annonsering av beslut och åtgärder under konkursförfarandet. Utredningen lämnar alltså inte något förslag i denna del. Utredningens slutsats utesluter inte att det kan finnas andra metoder för att minska annonseringskostnaderna i samband med kungörande. Annon- sering via Internet kan nämnas som exempel. Att närmare överväga förut- sättningarna för sådana metoder ligger dock inte inom ramen för utred- ningens uppdrag. 5.10.2Fråga om tidpunkt för lyftning av särskilt arvode för viss egendom Utredningens förslag: Arvode som har fastställts att utgå ur egendom i vilken särskild förmånsrätt äger rum får, om sådant arvode har bestämts innan arvodesfrågan i övrigt avgjorts, lyftas utan hinder av att förvaltaren inte avgett slutredovisning enligt 14 kap. 11 § KL. Arvode till konkursförvaltare skall enligt 14 kap. 5 § KL bestämmas till ett visst belopp i ett för allt. Undantag från denna regel får göras om ett sär- skilt arvode enligt 14 kap. 18 § KL behöver beräknas för egendom i vilken särskild förmånsrätt äger rum. Enligt 14 kap. 18 § KL skall, om det i boet finns egendom i vilken särskild förmånsrätt äger rum och i den mån det inverkar på de borgenärers rätt som inte har sådan förmånsrätt i egendom- en eller på statens ansvar för konkurskostnaderna, den del av bl.a. arvodet till förvaltaren som avser egendomen i fråga fastställas att betalas ur egen- domens avkastning och köpeskilling. Ett sådant särskilt arvode får enligt 14 kap. 5 § KL bestämmas innan arvodesfrågan i övrigt avgörs. Om en arvodesframställan avser endast att ett särskilt arvode skall bestämmas för viss egendom får rätten enligt 14 kap. 7 § KL avgöra om det finns skäl att ta upp yrkandet till prövning innan arvode i övrigt bestäms. Vid prövning- en av en sådan arvodesframställan tillämpas de grunder för arvodesberäk- ningen som anges i 14 kap. 4 § KL. Det förhållandet att ett särskilt arvode fastställs enligt bestämmelsen i 14 kap. 5 § KL innebär inte att konkursförvaltaren får tillgodogöra sig arvodesbeloppet . Enligt 14 kap. 11 § KL får förvaltar- en nämligen inte lyfta sitt arvode innan han avgett slutredovisning för sin förvaltning. har i skrivelse till Jus- titiedepartementet (dnr 94–3928, jfr avsnitt 4.3.5.3) framhållit att det vore önskvärt om en förvaltare vid tillämpningen av 14 kap. 5 § KL också får lyfta sitt arvode i fastställd del. Detta vore enligt föreningen synnerligen lämpligt om egendomen sålts exekutivt, så att den exekutiva myndigheten kunde avsluta sitt ärende än annars. Prövningen av konkursförvaltarens arvode sker enligt huvudregeln i samband med att konkursen avslutas. Ett skäl för att tillämpa undantagsre- geln om särskilt arvode för viss egendom kan vara att det därigenom vid köpeskillingsfördelningen efter exekutiv auktion eller förtida utdelning till borgenär med särskild förmånsrätt inte behöver vara ovisst vilka arvoden som skall utgå ur egendomen. Särskild betydelse har detta då det gäller att beräkna om en för fast egendom bjuden köpeskilling förslår till gäldande av de belopp för vilka egendomen svarar (jfr Welamson, Konkursrätt, 1961, s. 639 f.). Den nuvarande bestämmelsen om att arvode inte får lyftas innan slut- redovisning har avgetts hade sin motsvarighet i 86 § ÄKL. Bakgrunden till stadgandet kan förmodas väsentligen vara önskemålet att påskynda avgiv- andet av slutredovisning. En ordning där konkursförvaltaren inte under några förhållanden kan erhålla arvode à conto skulle emellertid medföra betydande nackdelar (Welamson, a.a. s. 646). Därför infördes en bestämmelse i 86 a § ÄKL om en viss men begränsad möjlighet att bevilja förskott på arvode. Bakgrunden var en framställan från advokat- samfund (se TSA 1957 s. 140 f.) där det framhölls bl.a. att man med en ordning där förvaltaren inte kunde erhålla arvode à conto riskerade att endast kapitalstarka personer skulle kunna åta sig förvaltarskap i riktigt stora konkurser. Vidare skulle det kunna innebära en ökad skattebelastning av det arvode som slutligen utgick. Samfundet framhöll dock att ett sådant förfarande inte skulle bli en normal företeelse i alla konkurser utan skulle förekomma när förhållandena verkligen gjorde en utbetalning à conto mo- tiverad. Med anledning av skrivelse upprättades inom Jus- titiedepartementet en promemoria i vilken föreslogs att konkursförvaltare skulle kunna erhålla arvode för fullgjord del av uppdraget. Som villkor härför skulle gälla att konkursen inte kunnat avslutas efter det beslut om egendomsavträde meddelats samt att skäl till bestämmande av delarvode förelåg med hänsyn till boets omfattning och övriga förhållan- den. Promemorians förslag innebar att varje arvodesprövning skulle be- traktas som helt avslutad. Det förutsatte att förfarandet vid bestämmandet av delarvode blev i stort sett detsamma som när avodesfrågan prövas slut- ligt. Ett argument som vid den fortsatta beredningen anfördes mot förslag- et var att det var svårt att före konkursens avslutande bedöma den omsorg och skicklighet varmed uppdraget utförts. I propositionen föreslogs i ställ- et den lösning som förordats av samfundet, nämligen att förvaltaren skulle kunna tillerkännas ett skäligt belopp att utgå à conto. Förutsättningarna skulle vara att det var påkallat av synnerliga skäl med hänsyn till omfatt- ningen av det arbete uppdraget medfört, den tid under vilken konkursen varat och ytterligare beräknas pågå samt övriga förhållanden (prop. 1959:139 s. 5 f. ). Genom ändringar i konkurslagen i samband med reform luck- rades förutsättningarna för att erhålla förskott upp något genom att kravet på synnerliga skäl för förskott togs bort (se även SOU 1983:24 s. 350 f.). Rätten får enligt 14 kap. 12 § KL tillerkänna förvaltaren skäligt belopp att utgå i förskott innan slutligt arvode bestäms, om det är rimligt med hänsyn till omfattningen av det arbete som uppdraget har medfört, den tid under vilken konkursen har varat och ytterligare beräknas pågå samt övriga för- hållanden. Enligt vad som uttalas i prop. 1986/87:90 bör förskott inte utgå annat än i mer omfattande konkurser och inte heller i andra fall än då kon- kursen beräknas pågå under ytterligare så att det framstår som obilligt att kräva att förvaltaren skall invänta konkursens slut innan han får betalt. I Konkurslagskommentaren (s. XIV:3) pekas på att en viss restrik- tivitet bör upprätthållas. Förutsättningarna för att förskott skall kunna utgå är sådana att det knappast kan komma i fråga i annat än i omfattande kon- kurser.