sou · GOB349d5 · 2001-01-01 00:00:00 — , professor i Konst, kultur och kommunikation vid , samtalsledare - , rektor för i , författare och dramatiker, och - , professor i idé- och lärdomshistoria vid , doktorand i design och digitala medier vid Konst, kultur och kommunikation, , studerande i interaktionsteknologi vid Konst, kultur och kommunikation, Högskola – ett samtal om framtiden och mötet mellan konst och teknologi Mötet mellan konst och teknik, mellan vetenskap och politik. Roller i förändring. Att utveckla det digitala, interaktiva och icke-linjära berättandet där användaren, betraktaren och konsumenten är medskapande är en utmaning i mötet mellan konst och informationsteknik. En annan sådan utmaning i mötet mellan konst och teknik gäller de digitala rummen och tingen. Det handlar om nya upplevelser och kommunikationsmöjligheter när virtuella världar och materiella rum och ting smälter samman, när vi inte längre sitter fjättrade vid bildskärmen utan snarare nner att tekniken är ständigt närvarande i tingen omkring oss: i byggnader, kläder, verktyg, bruksföremål och konstverk. Det är för att belysa detta nya i mötet mellan teknik och konst som , professor i Konst, kultur och kommunikation vid , bjudit in till ett samtal – ett samtal om det nyas framväxt och drivkrafter; dess form, funktion och struktur; dess kulturella betydelse och dess sociala önskvärdhet. Samtalet ägde rum på i . Det nya, säger , benämns ofta den tredje kulturen, med referens till C. P. Snows analys av de två kulturernas – konstens och veten- Samtalsledare fem gäster representerar olika roller i samtalet. Tekniken representeras av , rektor för i , konsten av , författare och dramatiker. Det långa perspektivet, historien, representeras av , professor i idé- och lärdomshistoria vid , medan framtiden, det möjliga nya mötet, har två representanter: , doktorand i design och digitala medier, och , studerande i interaktionsteknologi, bägge vid Konst, kultur och kommunikation, . För att markera hoppet mellan det traditionella och framtiden, vill ge dessa två yngre deltagare rollerna av nördar. M I L L E N N I E K O M M I T T É N skapens – oförmåga att kommunicera och nna överlappande språkspel. Han menar att detta nya inte kommer att skapas ur vare sig det etablerade konst- samhället eller det tekniska vetenskapssamhället. Istället tror han att det är nördkulturen som kommer att vara spjutspetsen. Nördkulturen är gräns- överskridande och global både geograskt och kunskapsmässigt. Problemet är att den kan vara skrämmande isolerad från såväl historien som andra kulturer i samtiden. Nördkulturen måste därför utmanas från i första hand de perspektiv och de institutioner som uttrycker vad kallar det mjuka upplysningsprojektet, dvs idéhistoriskt förankrade föreställningar och åsikts- utbyten inom etiken, konsten och religionen. I slutändan är det en fråga om att bevara frihet, demokrati och människors självständighet i ett samhälle där utvecklingen går rasande fort. Hur kommer roller och identiteter att förändras i den nya kulturen? Hur kommer relationen till det moderna att se ut? Får rationalitet och makt en annan betydelse (t ex demokratiska processer och folkhemstanken i relation till den globala byn)? betonar fantasins roll. Han är övertygad om att ifall vi människor inte hade behövt fantasin, då hade vi heller inte haft den. –När jag var barn, berättar han, hade fantasin och verkligheten samma värde, eller rättare sagt: fantasin, den kreativa inlevelseförmågan, innovationsförmågan, var ett nödvändigt instrument för att tolka och ibland uthärda, men framför allt förstå verkligheten. Fantasin var alltså ett tekniskt redskap för barnet, för mig. Han säger att han aldrig hört talas om eller mött någon betydande konstnär där inte just barnsligheten, dvs fantasin och verkligheten, är en av de avgörande kraftkällorna. Den som vill ägna sig åt konstnärskap som vuxen ska vara inställd på att det blir en livslång kamp för att återvända till det som barnet visste, nämligen att fantasin inte bara var ett bra instrument för att bygga kojor och ottar, utan för att förstå vad det innebär att vara människa. –Jag tror med andra ord att den sanna konstnären är barnet, säger . Då ställer jag mig också frågan: Är det möjligtvis så att den sanna losofen och den sanna teknikern och den sanna ingenjören också är barnet? M I L L E N N I E K O M M I T T É N gör en jämförelse med naturen. – Det nns i naturen en typ av formationer som kallas för bifurkation. Det är till exempel en bäck eller en älv som delar sig i sitt lopp åt olika håll. Så små- ningom möts de bägge delarna igen. När jag föreställer mig konstens och teknikens utveckling, då ser jag bilden av en bifurkation, säger han. Han berättar att orden konst och teknik från början var samma ord i vår kul- tur. Det går tillbaka till det grekiska techne, som vi har kvar i vårt ord teknik. Men de gamla grekerna talade om ett antal tekniker, ett antal färdigheter, ett antal skickligheter. Det kunde vara bildhuggarens skicklighet, det kunde vara skoma- karens skicklighet, alla var i behov av techne för att kunna frambringa någonting. De klassmässiga positionerna för olika slag av tekniker eller konstnärer för- ändras under historiens lopp. Vissa tekniker blir nare och andra mindre na. Ännu är de tillsammans, de delas in på lite olika sätt, men de är fortfarande tekniker eller artes, som det heter på latin. Så under renässansen händer något, man börjar tala om de sköna konsterna och deras företrädare. De kommer alltså att utgöra en särskild grupp: konst- närerna. Det hänger samman med att de socialt sett lyfts upp genom att benna sig i närheten av furstarna, bland vilka era själva till exempel är tonsättare eller författare. När de sköna konsterna blev något för sig blev också de mekaniska konsterna en särskild kategori. Konsten och tekniken glider isär mer och mer, och när man kommer fram till romantiken står de – åtminstone i människors föreställningsvärld – kolossalt långt ifrån varandra. Då utvecklas föreställningen av å ena sidan konstnären som den himlastormande skönanden, nästan helt utan kontakt med det jordiska, och å andra sidan ingenjören som petimätertypen som inte har någon fantasi alls, utan bara hämtar sina riktlinjer från fysiken eller kemin och som utnyttjar kunskapen därifrån med samma obentliga skaparkraft som låt oss säga en bokhållare. sker en ny process som innebär att de båda odarmarna konst och teknik glider närmare varandra igen. Vi får en typ av konstnärer som inte främst intresserar sig för äldre tekniker, som man gjorde konsthantverk, utan som söker sig till det absolut nyaste. Vi ser mycket av den utvecklingen . I sammanhanget är det värt att nämna att ordet kreativitet, skapande, är ett nytt ord som beläggs i svenskan 1959. Det börjar användas om tekniker framför allt. Där är tanken att här behövs någonting skapande. Dessutom blir den este- tiska dimensionen, som aldrig har varit frånvarande, allt viktigare i detta arbete. M I L L E N N I E K O M M I T T É N Och det är just här man kan tänka sig att vi lever, i det verkliga samödet. Fanta- sin erkänns också inom tekniken på ett sätt som man inte har erkänt och likaså sker mötet med bildkonsten med hjälp av teknik. TEKNIK MÖTER KONST I NYA TRENDER delar hans beskrivning av att konsten och tekniken har gått skilda vägar och att de kanske är på väg att mötas igen. – Nobelpristagare utmärker sig ju inte bara av att vara fantastiska vetenskaps- män, utan också av att de har kreativitet, säger han. Jag tror att nästan alla av den kalibern också måste ha en oerhört stor fantasi. Man kan säga att det nns trender där tekniken möter konsten. Vi har konstnärer som jobbar med ny teknik och man börjar relatera till olika koncept som är viktiga. Vi har designkonceptet, känslan för att det sköna nns i systemet. tror jag att uppdelningen fortfarande existerar. Det nns delar inom vetenskapen som är lika långt från konsten som de var tidigare, som inte tillhör det här skapandet. Låt oss fundera på vad som skiljer naturvetenskap och teknikvetenskap, fortsätter . I naturvetenskap observerar vi naturens beteende, vi drar slutsatser från de här observationerna, vi kan lära oss någonting om livets uppkomst eller vi kan lära någonting om universums födelse. Det kan ge upphov till fantasi, det kan kanske ge upphov till sagoberättande. Men det är någon form av analyserande, och i vissa extremfall funderar man helt enkelt inte över någon relation till konsten. Teknik å andra sidan karaktäriseras av att förutom analyserande också vara skapande, konstruerande och på vissa sätt problemlösande. Skapandet har varit en viktig del i all teknik. Det har varit fyrkantigt, funktionellt och i avsaknad av andra värderingar än det rent funktionella, men själva skapandemekanismen har funnits där . Det är den som jag personligen tror är på väg in mot de delar som mer knyter an till konsten. GÅ UT UR SINA RUM OCH MÖTAS tycker att den centrala frågan är omvägen, men också rummen man lär i, dvs att studera fysik i ett rum, som är predenierat av de gamla tradi- tionerna och strukturerna, där rummet i sig självt ger meningen. – Jag tror att om man går ut genom den dörren, med det språk och den för- ståelse som ett ämne ger och möter andra att kommunicera med så uppstår brytningen. Man får problem med att nna ord och förstå varandras referenser. M I L L E N N I E K O M M I T T É N Ändå måste vi göra just detta nu när de stora historiernas tid är slut, nu när utmaningarna kräver er perspektiv och sätt att förstå. Vad vi måste göra är att skapa nya små historier för att tolka och tillsammans skapa mening i våra liv. Vi måste hämta från fantasin. Vi måste omdeniera ord. Vi måste hämta idéer och modeller från konst och teknik och konstruera mening. Det tror jag är den största utmaningen. Och det är på denna mötesplats som det kan göras. tillägger att det är lätt att gå tillbaka till det rum man kom ifrån, med det språk, de begrepp och de modeller man hade och bara stanna kvar där med dörren stängd. Bara vara där inne och skriva sina egna små historier. – Jag håller med om att det är när jag går ut ur rummet som jag kan skapa nya saker, och att jag för att göra det måste omdeniera vissa saker, säger . Men man kan fråga sig om vi alla måste kliva ut ur de där rummen. Kanske vi har behov av personer som sitter där inne och fullständigt struntar i omgivningen, driven av någon annan slags vision. De här personerna kanske har någon fantasi om vad de vill åstadkomma, men interaktionen med konst eller med samhälle kanske inte är speciellt stor. En annan tanke har är vad som kommer efter IT-samhället. – Det kan komma ett annat samhälle, säger han, där vi faktiskt har tid att gå ut ur de här rummen, där vi är fria att gå ut ur rummen, för att vi inte behöver bry oss om praktikaliteter, som att handla mat, det sköter kylskåpet självt. Då kanske vi får tid för andra typer av reektioner, värderingar som kanske har att göra med känslor, där man värdesätter saker som är gjorda av människan på ett annat sätt, där vi kan få tid för de här diskussionerna, för de här om- denieringarna av vårt språk. Du och jag kan sätta oss och prata om hur det är att vara fysiker. Men för att komma dit tror jag att vi måste ha några som sitter i de här rummen. instämmer i att det gäller att gå ut ur de stängda rummen, där man känner igen allting. Han menar att när man lever därinne får man som forskare inte särskilt många nya impulser. Ett exempel på hur man kan få nya impulser, ger . – Jag bor i , och det händer ibland att jag roar mig med att för vänner göra slarviga snabböversättningar av till exempel strofer ur poesi. Så frågar jag vem tror ni har skrivit det här? och då utbryter våldsamma M I L L E N N I E K O M M I T T É N diskussioner och någon påstår att det naturligtvis är någon av de nya poeterna från , medan någon annan säger att det är typisk ny poesi från . Jag sitter tyst och säger sedan att det är en äldre herre från . Vad händer då? Då uppstår ett helt nytt rum. För det första blir mer exotiskt, för det andra uppstår poesi, själva bygget av poesi blir ett nytt rum, en ny mötesplats. –Jag upplever mötet mellan konst och teknik som rätt frustrerande just . ser det som att de inte kan mötas utan att missunnsamt säga jag har det här och det har inte du, i stället för att lyckas ta av varandra. Hon menar att det börjar ändras, men att det nns fortfarande någonting snålt där- emellan. –Jag tänkte också på det här med konsten som är så härlig, med skulptur och måleri. Man vill gå fram och klämma på det, men så står det konstverket får inte vidröras. Där har tekniken med sin interaktivitet ett så stort försprång. Det står klicka här, du får klämma, du får titta. Å andra sidan kommer man bara fram till skärmen och sedan är det stopp. Datorn har inte de materiella eller fysiska egenskaperna och det gör att den aldrig kommer att bli riktigt lika attraktiv. Man vill känna någonting med händerna. Det är synd att man pratar så lite om beröringens egenskaper när det gäller föremål, tycker . –Jag tycker också att du satte ngret på något som för mig är väldigt viktigt, säger , nämligen det här med att den nya tekniken – som gör att kan sitta i och jag i och växla meddelanden blixtsnabbt –är så osensuell. Den är effektiv, den är lätt och den spar tid, men det sensuella saknas. Jag älskar att skriva brev, då nns det ytterligare en dimension, det sensuella, där man får röra vid det hela. Det här som du är inne på, att man kommer fram till skärmen, men inte längre, det blir för mig ett stort problem med den nya tekniken. I sin effektivitet blir den så osensuell, och människan är en sensuell varelse. Vi kräver sensualism för att bli bättre människor. –Tekniken är effektiv och blir ännu mer effektiv, konstaterar . Den behöver inte vara sensuell, men du får mer tid för att utveckla de andra delarna av dig, där du behöver använda den sensuella delen av dig. Kanske det är ditåt tekniken går. Att skapa oss mer tid, även om det ser ut att gå i precis motsatt riktning. Kanske är det meningen att vi ska använda tekniken på ett sätt som ger oss mer tid att göra saker med händerna, att skapa saker M I L L E N N I E K O M M I T T É N som inte har någon större mening annat än för mig själv eller mina barn eller min hustru. För är mejl, SMS-meddelanden och mobiltelefonens röstbrevlåda hjälpmedel som hon använder för att kommunicera. – För mig handlar det nu om att lära och förstå potentialen i detta nya material på samma sätt som jag känner till lera, textil, trä och sten. Jag tror att det även i detta material nns enorma möjligheter för att uttrycka sig både sensuellt och precist, men jag måste lära mig vilka dimensioner tid, rum och värden representeras av i detta material. Hon tillägger att hon har en bild om bön och bål som hon brukar använda. Vi människor behöver ett rum för självreektion, en bönekammare. Vi behöver också ett bål att sitta kring, där vi ser varandra och är fysiskt nära. Vi måste lära känna det nya materialet och se vilka möjligheter där nns att kommunicera, skapa mening och identitet – även i bönekammaren och runt bålet. Nya upplevelser av tid och rum ser i den nya informations- och kommunikationsteknologin två intressanta delar. Den ena är interaktivitet, möjligheten för brukaren, betraktaren, åskådaren, användaren att gripa in, att använda ting, att förändra historien. Det digitala materialet är tomt tills det fylls med någonting, det går att berätta i princip vilka berättelser som helst med det, men det är ingen berättelse i sig självt. Frågan är om det nns något upplevelsemässigt, känslomässigt i inter- aktiviteten? Den andra är hur den här tekniken ändrar rummet, hur vi kan sitta vitt skilda ifrån varandra och ändå vara väldigt nära. Om det är en för- eller nackdel kan diskuteras, men det verkar vara en teknologi som är med och ändrar vår upp- fattning om rummet och rummets gränser, och även griper in i tiden och i berättelsen. Det som var sekvens kanske inte nödvändigt är sekvens, utan samtal, interaktivitet, interferens. – Vi utvecklas uppe i huvudet av det här materialet, menar . Det är inte bara materialet som utvecklas, det är inte bara tekniken som utvecklas, utan också vår förmåga att göra saker parallellt. Inom datorvärlden jobbar man nu med parallella processer och delade minnestekniker. Vi har jobbat i hjärnan väldigt länge med relativt komplicerade parallella processer, men jag tror att vi kommer att utveckla förmågan att kunna göra saker simultant, ta in intryck från olika medier , utveckla interaktiviteten på ett nytt sätt som vi bara sett början av, som inte bara är teknikberoende. M I L L E N N I E K O M M I T T É N Hur det biologiskt går till har jag ingen aning om, men jag tror att vi kommer att förändras i vår förmåga att hantera information, i vår förmåga att lära oss saker. Jag tror vi kommer att lära oss saker mycket snabbare och att interaktiviteten, snabbheten, parallelliteten kommer att vara viktiga ingredienser för att förändra oss. Och förändrar vi vårt sätt att fungera när det gäller att hämta in information och förmedla information, så kanske vi förändrar vårt sätt att tänka. Det kommer att ha stor påverkan på mänskligheten. Om vi kommer att förändras, vilka är då vi? Han jämför hur han själv hanterar tekniken, till skillnad mot t ex barnbarnen. –Det jag har inhämtat är att man i förhållande till en teknik, inte minst en avancerad teknik som den här, kan ha minst två olika förhållningssätt – to learn by doing och to learn by using. Using är t ex som mitt förhållande till ett ordbehandlingsprogram. Jag lär mig att då jag gör ett visst kommando så händer det här. Jag behöver kunna göra vissa saker, som att centrera en text. Det som den verkliga nörden gör, det är att gå in och se vad det här är för ett program, hur man kanske kan ändra på det lite grann, man upptäcker buggar och ser vad det beror på. Det är ett helt annat sätt att förhålla sig till den nya tekniken. Så är vårt förhållande till många olika ting. I det ena fallet, där vi gör någonting som innebär att vi kan förändra det, är vi oerhört mycket mer aktiva. I det andra fallet är vi mer passiva. En fara som ser med den nya tekniken är att vissa blir utom- ordentligt passiva. Det gap som då uppstår mellan människor tycker han är lite skrämmande. Vissa gör enorma saker med tekniken, andra passiviseras än värre. –Många andra tekniker har fungerat så att ju mer de utvecklats, desto svårare har de blivit för användaren. menar att detta nya medium är väldigt generöst mot användaren på så sätt att ju mer det utvecklas, desto lättare ska det bli för användaren. –Det är en generositet som gör att du kan göra vad du vill, här har du allt som på ett smörgåsbord: Men det är också en slags förpliktelse: man ska kunna använda tekniken till någonting. vänder på resonemanget och frågar sig hur många som har kapacitet att förstå de komplexa och abstrakta modeller som den nya tekniken är uppbyggd av. Och vilka etiska konsekvenser får det? –Kommer de som faktiskt är i stånd att förstå modellerna på den abstrakta nivån, de som skapar tolkningarna, att ha kapacitet till och intresse för etiskt tänkande? Hur har det varit genom historien? Har skillnaden mellan dem som står för tolkningarna och dem som är användare varit olika genom tiderna? M I L L E N N I E K O M M I T T É N Det är inte någon lätt fråga, säger . Det är bara vissa saker, vissa röster som vi har bevarade historiskt. Det är dem vi känner och i de esta fall är det de som tolkar det vi har kvar. De föreställningar man haft om olika sorters människor har skiftat oerhört genom historien, det här med vi som kan och de som inte kan. Om gamla grekiska losofer fanns det en föreställning att de hade ett slags visdom, som i och för sig var åtkomlig, men som det krävdes av träning att komma in i. Det gav dem en gräns. Enligt vad det sägs – det här är inte säkert – så ska det på akademi ha stått att endast den som kan mate- matik får inträda här. Den typen av gränser satte man upp. De kunde vara väldigt konstruerade. i och kristenheten så var det latinet som var gränsen. Det fanns olika straffsatser, den som kunde latin straffades mycket lindrigare än den som inte kunde latin. Den som kunde latin begrep och kunde läsa allt det väsentliga. –I förlängningen är vi tillbaka vid en av de ständiga grundfrågorna, kunska- pens förhållande till makten. säger att det här med kunskap och makt är en fråga som han tänker på väldigt ofta. –Det nns ett begrepp , som missbrukas och brukas, man talar om den globala byn. Den nya tekniken gör att världen blir mindre på en del sätt. Men om inte utvecklingen når dem som behöver den mest, då nns risken att det blir ett globalt ghetto, snarare än en global by. Vems berättelser är det som gäller? tar upp en diskussion kring vem som har berättarföreträde. Han anknyter till den debatt om mötet mellan olika intellektuella kulturer – mellan konst och vetenskap – som C. P. Snow initierade . – Den gången handlade det mest om naturvetarna och humanisterna, säger han, som stod utan möjlig dialog med varandra. Humanisterna hade tolknings- företrädet, berättarföreträdet. Det var de som var de intellektuella, och natur- vetarna räknades inte riktigt. P. Snow föreslog förändringar och samarbete i riktning mot den tredje kulturen. blossade debatten upp igen, fortsätter . skrev en bok just med titeln, Den tredje kulturen, där han menade att någonting radikalt hade hänt; nu hade ett antal framstående naturvetenskapare trätt ut från elfenbenstornet och in i den offentliga debatten. De var berättare som kunde berätta någonting, gå i dialog om grundläggande frågor om liv och M I L L E N N I E K O M M I T T É N död, men tolkade ur fysikens eller astronomins eller biologins perspektiv. De hade övertagit berättarföreträdet. var oroad för att kanske humanisterna och konstnärerna inte insåg detta och fortfarande trodde att det var de som stod för den viktigaste berättelsen. DEN TREDJE KULTURENS BÄRARE har vi haft samma debatt kring informationsteknologin, säger , med argument för att nu har den tredje kulturens verkliga bärare kommit, utvuxna från naturvetenskapen och teknologin. De unga människorna, nördarna är den tredje kulturens bärare, sägs det. De går inte och väntar på att ingenjören och naturvetaren eller konstnärerna ska säga att man ska göra på ett visst sätt. De bara går och gör det, förändrar världen. Kritiker menar att nördarna intar en extremt aktivistisk, vitalistisk och individualistisk position, utan solidaritet. ser vi många exempel på att konstnärer nu arbetar med den allra mest moderna tekniken. Likaså att många tekniska institutioner öppnar artistinresidenceprogram, eller på andra sätt bjuder in konstnärer att vara med, i sin roll som konstnär, men för att vara med och utveckla produkter och nya teorier. menar att med den nya tekniken för att skapa en produkt delas berättandet av teknikern, en psykolog, kanske en dramaturg, en konstnär, en författare delar de berättarrollen, och utan varandra kan de inte göra någonting klart. De jobbar tillsammans som ett team och därför berättar de också på så många olika plan. Hon tycker att det nns hopp när man tvingas arbeta tillsammans. jämför med när ska utarbeta en ny, tekniskt avan- cerad bilmodell. –är inte ett företag där det sitter ingenjörsnördar, det är team som jobbar interaktivt ihop. Kanske är det till och med så att man via en bil- design eller bilkonstruktion berättar en historia. –Det är det jag menar med den nya tekniken, säger . För alla produkter som skapas nu har fokus skiftat. M I L L E N N I E K O M M I T T É N MAKTEN LIGGER I VÅR FÖRSTÅELSE delar Livias optimism och tror att det krävs teamarbete eftersom allt är så komplext; man behöver era perspektiv och olika kunnande. Hon pekar också på en annan tendens som har med kapitalkrafterna att göra. –Nätet är på ett sätt en anarkistisk inrättning, för folk som motsätter sig övermakt, säger hon. blir det också ett verktyg för kapitalkrafterna, eftersom allt sker så oerhört snabbt.