sou · GOB377d2 · 2001-01-01 00:00:00 — I och är institution vanligast (Barn och unga – under- lag till Kommittén Välfärdsbokslut, 1999). Av de förslag jag lägger fram bedömer jag att det främst är förslaget om ökad användning av sakkunniga i rätten samt förslaget om att barn skall kunna stanna i vården i stället för att återvända hem enligt 21 § andra stycket LVU som kan ge några större kostnadseffekter. Kostnaderna för en ökad användning av sakkunniga vid muntliga förhandlingar i mål enligt LVU är svåra att uppskatta eftersom de beror på vilket genomslag ändringen får hos domstolarna. Trots detta anser jag att det är rimligt att anta att sakkunniga kommer att förordnas vid betydligt fler muntliga förhandlingar än vad som sker . I mål enligt LPT och LRV skulle, före en lagändring , sakkunniga förordnas vid länsrättens muntliga förhandling om det behövdes. Då denna bestämmelse i stort sett överensstämmer med motsvarande bestämmelse i det nu lämnade förslaget är det min bedömning att en beräkning av kostnaderna för sakkunniga i mål enligt LVU bör kunna baseras på ett antagande att sakkunniga i mål enligt LVU kommer att förordnas i samma utsträckning som i psykiatrimålen före . Av en målundersökning gjord av i SOU 1998:32 framgår att länsrätterna före lagändringen för- ordnade sakkunniga i av målen enligt LPT och LRV. Från har uppgift inhämtats att kostnaden för sakkunniga i mål enligt LVU uppgick till ca fördelat på 11 utbetalningar. Antalet mål om beredande av vård enligt LVU har uppgått till ca 900 . Utifrån ett antagande att domsto- larna kommer att förordna sakkunniga i mål enligt LVU i samma utsträckning som i psykiatrimålen före kommer antalet förordnanden om sakkunniga att uppgå till ca 280 . Baserat på kostnaderna förväntas förslaget innebära att kostnaderna för rättsväsendet ökar med ca . Jag bedömer att de ökade kostnaderna för sakkunnigas medverkan i domstol måste finan- sieras genom omprioriteringar inom berörda utgiftsområden. Förslaget om att barn skall kunna stanna i vården enligt 21 § andra stycket LVU ger merkostnader för kommunerna eftersom kommunerna måste betala ersättning till de familjehem som vårdar barnen. Det antal barn som blir kvar i vården som en direkt följd av mitt förslag torde vara mycket få. För den enskilda kommunen kan det dock innebära stora kostnader . Om man utgår från den av Kommunför- bundet rekommenderade ersättningen till ett familjehem som vårdar ett barn rör det sig om ca . För de berörda kommu- nerna måste förslaget finansieras genom omprioriteringar inom berörda utgiftsområden. De övriga förslag som jag anser bör kommenteras är förslaget om särskilda föreskrifter, kraven på att barnets offentliga biträde skall ha särskild kompetens, specificering av ansökan om vård enligt LVU, större krav på kommunernas uppföljning av barn i samhällsvård samt den särskilda treårsprövningen enligt 13 b § LVU. Förslaget om särskilda föreskrifter innebär ingen förändring i socialnämndernas arbetssätt. Utredning av om en insats kan bli aktuell omfattas av de utredningar som nämnderna skall göra enligt 50 och 50 a §§ socialtjänstlagen. Kommunernas kostnader för insat- serna är svåra att uppskatta men de torde inte innebära någon större belastning eftersom det kan antas att det blir fråga om få barn som behöver ges insatser enligt förslaget. Förslaget kan innebära en viss ökning av antalet mål i framför allt länsrätterna i samband med över- klagande. Det är emellertid fråga om mål som inte behöver avgöras vid muntlig förhandling och någon rätt till offentligt biträde finns inte. Domstolarnas ökade kostnader till följd av förslaget torde därför bli marginella. Kostnaderna för insatserna får bekostas av kommunerna genom omprioriteringar inom berörda utgiftsområden. I ett mer långsiktigt perspektiv kan det förväntas bli billigare för stat och kommuner om de tidiga insatserna motverkar mer långtgående och dyrare åtgärder som förhandlingar om beredande av vård enligt LVU i domstol och pla- ceringar utanför hemmet. Offentligt biträde förordnas regelmässigt för barn i mål enligt LVU och rättshjälpstaxan gäller. Kraven på det offentliga biträdets speciella egenskaper är enligt förslaget desamma som enligt lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn. Förslaget om större krav på barnets offentliga biträde förväntas inte innebära några ekonomiska kon- sekvenser. Förslaget om att i lagtexten förtydliga hur ansökan om vård enligt LVU skall utformas förväntas inte innebära en ökad kostnad för kom- munerna. Kommunerna har en skyldighet att utforma ansö- kan i enlighet med förslaget. Förslaget innebär endast att denna skyl- dighet tydliggörs. Samma resonemang kan föras om förslaget att kommunerna skall följa barn i samhällsvård på ett mer noggrant sätt. Enligt 39 § social- tjänstförordningen (1981:750) har kommunerna ett sådant ansvar. Förslaget innebär att ansvaret preciseras i LVU och i social- tjänstlagen. På kort sikt kan det visserligen för en del kommuner innebära ett merarbete. På förväntas förslaget leda till att barn i sam- hällsvård får bättre förutsättningar att utvecklas och klara ett eget själv- ständigt liv vilket innebär stora kostnadsbesparingar för hela samhället. Förslaget att socialnämnden skall göra en särskild prövning när ett barn varit placerat kommer att innebära ett merarbete för kom- munerna. Kostnadseffekterna kommer dock att bli begränsade om kommunerna noga följt barnet det varit placerat. Det merarbete som blir följden av förslaget blir att fatta beslut om hur bar- nets framtid skall utformas. I de fall socialnämnden kommer fram till att barnet kan flytta hem görs en direkt kostnadsbesparing. I de fall barnet skall vara kvar i vården kan det, som framgått av tidigare reso- nemang, för den enskilda kommunen bli fråga om ökade kostnader. Statistik visar emellertid att barn blir kvar i samhällsvården , ibland under hela sin uppväxt, utan att någon särskild prövning gjorts. De ökade kostnaderna torde därför i de flesta fall inskränka sig till det administrativa merarbete det innebär att fatta beslut om barnets framtid och i förekommande fall initiera en vård- nadsöverflyttning. Kostnaderna härför torde vara marginella. Förslag till lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga 1 a och 1 b §§ 1 a § Barnets bästa skall vara avgörande vid alla beslut enligt denna lag. Beslut enligt lagen skall bygga på respekt för barnets fulla män- niskovärde och integritet. Barnets grundläggande rättigheter enligt 6 kap. 1 § skall alltid beaktas. skall, under de förutsättningar som anges i 1 § andra och tredje styckena samt 2 och 3 §§, ingripa för att skydda barnet. har efter ingripandet samma ansvar som vårdnadshavaren för att barnets grundläggande rättigheter tillgodo- ses. 1 b § Inför alla åtgärder enligt denna lag skall den unges inställning klarläggas så långt det är möjligt. Hänsyn skall tas till den unges vilja med beaktande av den unges ålder och mognad. Båda paragraferna är nya. Genom paragraferna förs ett uttryckligt barnperspektiv in i lagen i syfte att stärka barnets ställning i mål och ärenden enligt lagen. För definition av barnperspektiv se kapitel 3. 1 a § Paragrafen tar sin utgångspunkt i artikel 3 i . Enligt konventionen skall principen om barnets bästa alltid beaktas men den behöver inte vara utslagsgivande. Liknande skäl har anförts vid införandet av barnets bästa i 1 § socialtjänstlagen (1980:620), (prop. 1996/97:25). Vid beslut enligt LVU finns emellertid inga andra intressen som kan väga över och gå före barnets. Barnets bästa skall därför alltid vara avgörande när beslut fattas enligt lagen. Hur man kan gå till väga för att komma fram till vad som är barnets bästa har behandlats i kapitel 3. I paragrafen har använts ordet barnet i stället för den unge eftersom begreppet barnets bästa är väl känt och an- vänds i annan lagstiftning som handlar om barn och unga. Paragrafen omfattar naturligtvis alla unga som kan bli föremål för åtgärder med stöd av LVU, således även de som är . artikel 3 om barnets bästa och konventionens artikel 12 om barnets rätt att komma till tals är kopplade till varandra på ett sådant sätt att de ger varandra ett ömsesidigt innehåll. Artikel 12 skall ses som en anvisning för hur man får det bästa underlaget för att bedöma vad som är bäst för ett barn, nämligen genom att se till att beslutsunderlaget innehåller barnets egen uppfattning om vad som är det bästa. I andra stycket markeras att barnet skall ses som en person med egna rättigheter som skall respekteras av både föräldrar och samhälle. Hänvisningen till uppmärksammar rättstillämparen på att även barn som är föremål för ingripanden enligt LVU skall tillförsäkras sina grundläggande rättigheter. I tredje stycket understryks socialnämndens skyldighet att ingripa för att skydda ett barn. Ett ingripande enligt lagen skall alltid leda till att barnets förhållanden förbättras. När samhället griper in enligt LVU ikläder sig samhället i princip samma ansvar gentemot barnet som vårdnadshavaren har. Ett ingripande enligt LVU skall föregås av en prövning av om förutsättningarna för vård enligt 2 eller 3 § är upp- fyllda och om barnets rättigheter kan tillgodoses genom samtycke, 1 § andra och tredje stycket. 1 b § Paragrafen bygger på artikel 12 i . Liknande bestämmelser finns i 9 § socialtjänstlagen (1980:620) och i 6 kap. 2 b § . Syftet med paragrafen är att stärka barnets rätt att komma till tals i mål och ärenden enligt LVU. Socialnämnder och domstolar har en skyldighet att alltid se till att barnet har getts möjlighet att uttrycka sina åsikter inför alla åtgärder som skall vidtas enligt lagen. Övervägandena till paragrafen finns i kapitel 3. I nuvarande lag regleras barnets rätt att komma till tals uteslutande i 36 §. Tillämpningsområdet för den paragrafen är begränsad till utred- ningen. Vidare uppställs som förutsättning för att barnet skall få höras, om det är , att det är till nytta för utredningen. Enligt är det barnets absoluta rättighet att få kom- ma till tals i alla frågor som rör det. Konventionen ställer inte upp någon begränsning i förhållande till barnets ålder eller till nyttan av det barnet säger. Vad barnet säger skall beaktas i förhållande till dess ålder och mognad. De ankommer i första hand på socialnämnden och det offentliga biträdet att ta reda på barnets inställning och att i förekommande fall vidarebefordra den till domstolen. Av 4 a § framgår att den unges syn på behovet av vård och förhållandena i övrigt skall framgå av ansökan om vård. 2 § Vård skall beslutas om det på grund av fysisk eller psykisk miss- handel, otillbörligt utnyttjande, brister i omsorgen eller något annat förhållande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas. Ändringen innebär att det framgår av lagtexten att även psykisk miss- handel omfattas. Vad som avses med psykisk misshandel framgår av kapitel 4. 4 § Beslut om vård med stöd av denna lag meddelas av länsrätten efter ansökan av socialnämnden. Ändringen innebär att andra stycket upphävs. Bestämmelser om vad en ansökan om vård skall innehålla finns i en ny paragraf, 4 a §. 4 a § En ansökan om vård enligt lagen skall innehålla en redogörelse för 1.den unges hälsa, utveckling och skolgång samt relationer till föräldrar och andra närstående, 2.socialnämndens bedömning av den unges behov av vård och hans vårdnadshavares förmåga att tillgodose detta behov, 3.tidigare vidtagna åtgärder och de omständigheter som utgör grund för att den unge behöver beredas vård, och 4.den unges och hans vårdnadshavares syn på behovet av vård och förhållandena i övrigt. En ansökan skall även innehålla en vårdplan som, om inte särskilda hinder möter, beskriver 1.den vård som socialnämnden avser att anordna, 2.de särskilda insatser som behövs, 3.det sätt på vilket umgänget med föräldrar, vårdnadshavare och andra närstående skall ordnas, 4.målet med vården, och 5.den unges och hans vårdnadshavares syn på den planerade vården. Till ansökan skall också fogas ett läkarintyg, om det inte av sär- skilda skäl är obehövligt. Denna paragraf är ny. Paragrafen ersätter nuvarande 4 § andra stycket. Övervägandena till paragrafen finns i kapitel 4. I första stycket preciseras vad den redogörelse som skall ingå i en ansökan om vård skall innehålla. I andra stycket har innehållet i den vårdplan som skall ingå i an- sökan om vård preciserats. Endast om det finns särskilda hinder kan socialnämnden underlåta att beskriva innehållet i den planerade vården i enlighet med lagtexten. Att vårdplanen beskriver innehållet i den vård som socialnämnden har för avsikt att anordna är utomordentligt viktigt. Vårdplanen skall bl.a. ligga till grund för en bedömning av om sam- tycke finns till behövlig vård. För att vårdnadshavaren och i före- kommande fall den unge över huvud taget skall kunna ta ställning till vårdplanen måste den beskriva den vård som socialnämnden bedömer är nödvändig så ingående som möjligt. Eftersom det finns tillfällen när det är omöjligt att redan i ansökan närmare ange vad vårdplanen skall innehålla har i lagtexten öppnats en möjlighet att frångå den specificering som annars är huvudregel. måste i ansökan motivera varför vårdplanen inte är utformad i enlighet med lagtextens föreskrifter. Att den unge befinner sig på ett utredningshem och det för ansökan inte finns tillräckligt underlag för att närmare ange vilken vård han behöver kan vara ett skäl till att det inte är möjligt att utforma vårdplanen så spe- cificerat som föreskrivs i lagtexten. Tredje stycket motsvarar i stort sett i sak nuvarande 32 § andra stycket. Ett läkarintyg som beskriver barnets fysiska och i förekom- mande fall psykiska hälsa skall bifogas ansökan om vård, om det inte av särskilda skäl är obehövligt. Syftet att flytta föreskriften om läkar- intyg från 32 § till 4 a § är att samla allt som en ansökan om vård skall innehålla på ett ställe. 13 § skall noga följa vården av den som får vård med stöd av denna lag. Nämnden skall göra det genom 1.regelbundna personliga besök i det hem där den unge vistas, 2.enskilda samtal med den unge, och 3.samtal med den eller dem som tagit emot den unge i sitt hem. Uppföljning enligt första stycket skall omfatta den unges hälsa, utveckling, sociala beteende och skolgång samt relationer till anhöriga och andra närstående. I första stycket har införts en precisering av på vilket sätt social- nämnden skall fullgöra sin skyldighet att följa vården av den unge. Övervägandena till paragrafen finns i kapitel 7. Tillägget motsvarar delvis vad som sägs om tillsyn i 39 § socialtjänstförordningen (1981:750). Bestämmelsen i socialtjänstförordningen gäller både tvångsplacerade och frivilligt placerade barn samt även vuxna som är placerade i familjehem. Ändringen innebär att socialnämnden åläggs att noggrant följa den unges utveckling. För att tillfredsställande kunna göra detta krävs att en representant för socialnämnden gör regelbundna personliga besök i det hem där den unge vistas. I bestämmelsen anges inte hur ofta sådana besök skall göras. För att vården noga skall kunna följas bör dock nämnden göra minst två besök . Den unges rätt att komma till tals understryks i lagtexten genom att det föreskrivs att socialnämnden skall ha enskilda samtal med honom. Samtal får givetvis inte ske mot den unges vilja. Andra stycket är nytt. Syftet med bestämmelsen är att garantera den unge god vård. Vid uppföljningen måste socialnämnden undersöka hur den unge mår och utvecklas och hur han har det i det hem där han vistas. Detta underlag kan sedan ligga till grund för bedömningarna av om vården skall fortsätta eller upphöra enligt 13 a §. 13 a § Har den unge beretts vård med stöd av 2 §, skall socialnämnden minst en gång var sjätte månad överväga om vård enligt lagen fort- farande behövs. Har den unge beretts vård med stöd av 3 §, skall socialnämnden för verkställighet av vårdbeslutet pröva om vård med stöd av lagen skall upphöra. Denna fråga skall därefter prövas fortlöpande från senaste prövning. Denna paragraf är ny och motsvarar i sak nuvarande 13 § andra och tredje styckena. 13 b § När den unge har varit placerad i samma familjehem från det att placeringen verkställdes, skall socialnämnden besluta hur vården av den unge skall ordnas . Vid denna prövning skall nämnden särskilt bedöma om det finns skäl att ansöka om vård- nadsöverflyttning enligt 6 kap. . Nämnden kan besluta att vården av den unge skall fortsätta i familjehemmet tills vidare. att vården av den unge skall fortsätta i familjehemmet tills vidare skall vården inte längre övervägas eller prövas enligt 13 a §. Denna paragraf är ny. Enligt bestämmelsen skall det företas en pröv- ning av hur den fortsatta vården skall utformas då den unge varit placerad i ett familjehem . Övervägandena till paragrafen finns i kapitel 7. Syftet är att ge barn och unga som varit placerade i samma hem med stöd av lagen kontinuitet och en familj för livet. Det är barnets bästa enligt 1 a § som skall vara avgörande för vilket beslut som fattas. Prövningen skall göras från det att beslutet om placeringen verk- ställdes, dvs. från den dag då den unge kommit till det familjehem där han bor. Blir resultatet av treårsprövningen att den unge inte längre behöver vård skall beslutet om vård enligt LVU upphöra och den unge får åter- vända hem. Om prövningen leder fram till att vårdnadshavarna, och i förekom- mande fall den unge, ger sitt samtycke till den vård som den unge behöver skall vården enligt LVU upphöra. Den unge skall i stället vår- das med stöd av socialtjänstlagen. Om förutsättningarna för vård enligt lagen kvarstår kan social- nämnden antingen besluta att den unge skall vårdas i det familjehem där han bor tills vidare eller att vården skall fortsätta som förut. beslut är ett beslut om fortsatt vård som kan över- klagas enligt 41 §. Ett beslut om att vården skall fortsätta som förut kan vara bäst för ett barn som behöver känna att det finns möjlighet att flytta hem igen inom en inte alltför avlägsen framtid. Ett sådant beslut kan också vara bäst för ett barn eller en ungdom som motsätter sig vård enligt LVU och vill återvända hem så fort som möjligt. Om socialnämnden beslutar att vården skall fortsätta som förut innebär det att vården skall övervägas respektive prövas var sjätte månad i enlighet med 13 a §. ett beslut om att den unge skall vårdas i det familjehem där han bor tills vidare, skall vården inte längre övervägas eller prövas. Syftet med denna bestämmelse är att ge den unge en känsla av trygghet genom att vården inte ifrågasätts var sjätte månad. Vården skall emellertid följas upp fortlöpande enligt 13 § som en garanti för att den unge har det bra i det hem där han bor. Beslutet innebär inte någon inskränkning i rätten att när som helst begära att vården enligt lagen skall upphöra. För att markera att vårdnadsöverflyttning enligt kan vara en framkomlig väg att ge den unge en familj för livet åläggs socialnämnden att göra en bedömning av om en sådan ansökan bör göras. Om socialnämnden vid treårsprövningen kommer fram till att vården enligt LVU inte längre behövs och vården inte heller skall fort- sätta enligt 21 § andra stycket, skall vården upphöra (se kommentaren till 21 §). Det kan finnas fall där treårsprövningen leder till att vården enligt lagen inte skall upphöra till följd av prövningen enligt 21 § andra stycket. Eftersom 21 § andra stycket tar sikte på att ge barn som rotat sig i ett familjehem trygghet blir det oftast fråga om barn som varit pla- cerade än . Kortare tid kan emellertid också förekomma. Det torde bli fråga om ytterst få barn där treårsprövningen leder till att vården enligt lagen inte längre behövs men följden av prövningen enligt 21 § andra stycket blir att de ändå skall stanna kvar i vården. 14 § har ett ansvar för att den unges behov av umgänge med föräldrar och vårdnadshavare så långt möjligt tillgodoses. Om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vård enligt denna lag, får socialnämnden 1.besluta hur den unges umgänge med vårdnadshavare och med föräldrar som har umgängesrätt reglerad genom dom eller avtal skall utövas, eller 2.besluta att den unges vistelseort inte skall röjas för föräldrar eller vårdnadshavare. skall minst en gång överväga om ett sådant beslut som avses i andra stycket fortfarande behövs. De ändringar som har gjorts i förhållande till nuvarande lag är att lag- texten numera klart talar om att föräldrar som inte är vårdnadshavare omfattas av paragrafen under vissa förhållanden. Syftet med änd- ringarna har varit att tydliggöra lagen. Bakgrunden till ändringarna framgår av kapitel 7, vartill det hänvisas. 21 § När vård med stöd av lagen inte längre behövs, skall social- nämnden besluta att vården skall upphöra. Nämnden skall noga för- bereda den unges återförening med den eller dem som har vårdnaden om honom. Vården skall dock inte upphöra om det med hänsyn till den unges anknytning till det familjehem där han är placerad och förhållandena i övrigt skulle strida mot hans bästa. Vid bedömningen av vad som är bäst för den unge skall det fästas avseende särskilt vid den tid som den unge har vistats i hemmet och det förhållande som råder mellan den unge och den eller dem som tagit emot honom i sitt hem. Det skall också fästas avseende särskilt vid hur umgänget mellan den unge och hans vårdnadshavare har varit som vården pågått. När beslut har fattats med stöd av andra stycket skall vården inte längre övervägas eller prövas enligt 13 a §. Första stycket är oförändrat. Paragrafens andra och tredje stycken är nya. Avsikten med änd- ringarna är att i lagen starkare markera den unges rätt att betraktas som en egen individ skild från sina föräldrar. Genom ändringarna skapas en möjlighet att förhindra att ett barn eller en ungdom, som bott i ett familjehem och upplever detta hem som sitt eget, måste skiljas från de personer som barnet eller den unge uppfattar som sin familj. Övervägandena till paragrafen finns i kapitel 7. Det torde oftast bli fråga om barn som varit placerade men någon närmare gräns för vad som skall utgöra kan inte anges eftersom för ett barn som placeras som spädbarn eller endast gammalt inte är detsamma som för ett äldre barn. Vården enligt lagen skall kunna fortgå om det skulle strida mot den unges bästa att vården upphör. Utgångspunkten för bedömningen av om vården enligt lagen kan upphöra skall, om grundförutsättningarna för vård inte längre föreligger, alltid vara att det är till den unges bästa att återförenas med sina föräldrar. Den unges nuvarande förhållanden, hans trygghet och anknytning till det familjehem där han är placerad skall emellertid också väga tungt vid bedömningen. I lagtexten marke- ras vad som särskilt skall beaktas vid bedömningen av vad som är till den unges bästa. Särskild hänsyn måste tas till hur förhållandet mellan den unge och hans vårdnadshavare har varit som han har varit placerad enligt LVU. Har ingen kontakt kunnat upprätthållas eller om kontakten har varit mycket sporadisk eller utmärkts av svåra konflikter är detta omständigheter som kan leda till att det bedöms strida mot den unges bästa att återvända till vårdnadshavarens hem. Den unges inställning skall naturligtvis i enlighet med 1 b § såvitt möjligt klarläggas och tillmätas betydelse. Ett beslut enligt andra stycket om att vården skall fortsätta kan överklagas enligt 41 § LVU. Fattas det beslut om att vården enligt lagen skall fortsätta enligt andra stycket, skall vården inte längre övervägas eller prövas var sjätte månad enligt 13 a §. Skälet till detta är att ett barn eller en ungdom som fått ett beslut enligt andra stycket om att han får stanna kvar i det hem där han vistas inte skall behöva känna fortsatt otrygghet genom att vården övervägs eller prövas var sjätte månad. har en fortsatt skyldighet att följa upp placeringen enligt 13 § och ett ansvar för att barnet eller den unge har det bra i det hem där han är placerad. Den nya bestämmelsen innebär inte någon inskränkning i rätten att när som helst begära att vården enligt lagen skall upphöra.