sou · GOB3110 · 2001-01-01 00:00:00 — För egen del anser vi att det finns goda skäl som talar för införandet av en regel som begränsar möjligheten för näringsidkaren att begära betalning innan uppdraget har slutförts. Det främsta skälet är att konsumenten skall ha ett påtryckningsmedel mot näringsidkaren genom att kunna hålla inne pengar. Avsaknaden av ett sådant medel skulle innebära en avsevärd för- sämring av konsumentens ställning och möjligheter att få fel och brister åtgärdade under slutfasen av entreprenaden. Vi kan inte heller se att jämk- ningsregeln i 36 § avtalslagen skulle kunna ge ett fullgott skydd i detta avseende. Ett annat skäl för en sådan regel är att den överensstämmer med den praxis som råder i byggbranschen. Vi föreslår därför en särskild regel som innebär att oavsett vad som anges i den betalningsplan som parterna har träffat överenskommelse om har konsumenten alltid rätt att hålla inne av det avtalade priset tills entreprenaden har godkänts vid be- siktning. Efter den tidpunkten har konsumenten rätt att hålla inne så mycket av köpeskillingen som fordras för att han eller hon skall ha säker- het för sina anspråk mot näringsidkaren (jfr reglerna i 19 och 27 §§ KTjL). Om någon besiktning inte kommer till stånd beroende på något förhål- lande som konsumenten svarar för bör den föreslagna rätten i stället gälla till uppdraget är slutfört. I 40 § KTjL sägs att näringsidkaren är skyldig att ställa ut en specifice- rad räkning om konsumenten begär det. Med de krav som vi har ställt upp för hur priset skall anges och att en betalningsplan skall upprättas så till- godoses i viss mån kravet på specifikation av vad den begärda betalningen avser. De föreslagna åtgärderna kan dock inte helt anses fylla behovet av en specificerad räkning. 40 § KTjL bör därför tillämpas även i fråga om småhusentreprenader. 1989/90:77 s. 34 f. Ett förbättrat avtalsskydd - överväganden och förslag 201 Vi föreslår att bestämmelserna i 45–50 §§ konsumenttjänstlagen om konsumentens dröjsmål i tillämpliga delar skall gälla även vid småhus- entreprenader. En konsument som inte i rätt tid fullgör sin betalningsskyldighet eller nå- got annat som åligger honom eller henne enligt avtalet gör sig skyldig till avtalsbrott i form av dröjsmål. En första åtgärd näringsidkaren kan vidta vid konsumentens dröjsmål med betalning är att kräva betalning jämte dröjsmålsränta. Det är en möjlighet som inte uttryckligen anges i KTjL men som följer av allmänna principer. Om betalning inte sker ger KTjL annars näringsidkaren möjlighet att ställa in vidare arbete i avvaktan på betalning. Skall konsumenten medver- ka till utförandet av tjänsten på annat sätt har näringsidkaren samma på- tryckningsmöjlighet tills konsumenten lämnar sin medverkan. Näringsid- karens omsorgsplikt begränsar emellertid dennes möjligheter att ställa in arbetet, t.ex. om arbetsinställelsen skulle medföra risker för allvarlig skada för konsumenten. Vid arbetsinställelse har näringsidkaren rätt till ersätt- ning för uppkomna kostnader om konsumenten inte kan visa att dröjsmålet inte beror på försummelse av honom eller henne. Är dröjsmålet väsentligt för näringsidkaren har denne rätt att häva den återstående delen av avtalet. Det gäller även vid förväntade dröjsmål där dröjsmålet närmast framstår som oundvikligt. Väsentlighetskravet bedöms i första hand mot bakgrund av dröjsmålets längd och beloppets storlek vid betalningsbrist. Vid hävning måste också näringsidkaren ha påmint kon- sumenten och gett denne skälig tid att betala. I hävningsfallen har när- ingsidkaren samma rätt till ersättning som vid avbeställning. ABS 95 ger näringsidkaren rätt till ersättning för de kostnader som kan uppkomma som en följd av konsumentens dröjsmål. Vidare följer skade- ståndsskyldighet enligt den allmänna culparegeln i ABS 95 och rätt till dröjsmålsränta. Näringsidkaren ges också rätt till förlängning av entrepre- nadtiden. På samma sätt som konsumenten i vissa fall har rätt att avbeställa har näringsidkaren enligt ABS 95 rätt att frånträda avtalet om slutförandet försenas mer än beroende på försummelse av konsumenten eller någon av honom eller henne anlitad person eller om någon av de tidi- gare nämnda force majeure-liknande situationer är för handen. Även vid frånträdande har näringsidkaren rätt till ersättning för kostnader som upp- kommit i samband med detta. Vid väsentliga avtalsbrott har näringsidkaren rätt att häva avtalet om konsumenten inte har vidtagit rättelse efter anmodan från näringsidkaren. 202 Ett förbättrat avtalsskydd - överväganden och förslag Konsumenten är då skyldig att betala ersättning till näringsidkaren i sam- ma utsträckning som vid hävning på grund av fel, jfr avsnitt 3.2.1. anslöt sig i sitt förslag i huvudsak till KTjL:s regler om konsumentens dröjsmål. Två avvikelser gjordes genom att ut- redningen föreslog dels att näringsidkarens skyldighet enligt 45 § andra stycket KTjL skulle begränsas till arbeten som inte medför väsentliga kostnader och olägenheter för denne, dels att konsumenten skulle åläggas ett strikt skadeståndsansvar. I den efterföljande propositionen togs den föreslagna begränsningen av näringsidkarens ansvar för skada upp medan bestämmelserna i 45–50 §§ KTjL i övrigt ansågs kunna tillämpas också vid småhusentreprenader.57 Vi delar den tidigare framförda uppfattningen att bestämmelserna i 45– 50 §§ KTjL är väl ägnade att tillämpas även vid småhusentreprenader. Vi kan inte heller se att det skulle föreligga något behov av att komplettera dessa. Även om det får anses mindre sannolikt att reglerna i 49–50 §§ kommer att tillämpas i praktiken i småhussammanhang kan det inte helt uteslutas att så ända skulle kunna bli fallet. De bör därför gälla även för småhusentreprenader. Vi föreslår att bestämmelserna i 31–35 §§ KTjL om näringsidkarens skadeståndsskyldighet m.m. skall gälla också i fråga om småhus. Som vi har sagt tillkom de nuvarande skadeståndsreglerna i KTjL för att skapa överensstämmelse med motsvarande regler i KKL. Det sågs som angeläget att skapa enhetliga regler för köp och tjänster. Denna ut- formning av skadeståndsansvaret för näringsidkare har varit i kraft i nära – – och får därför anses väl förankrad hos dem som mer regelbundet kommer i kontakt med skadeståndsfrågor av detta slag. Dessa regler har också tjänat som förebild för skadeståndståndsansva- ret enligt ABS 95. En jämförelse mellan skadeståndsreglerna i KTjL och ABS 95 visar därför på stora likheter mellan de två systemen. Vissa skill- nader förekommer dock. Det är framför allt i tre situationer som dessa är av egentlig betydelse. Om man ser till näringsidkarens ansvar för fel och skador under entrep- renad- och garantitiden bestäms det i första hand av de garantier som läm- nas. Här råder ingen skillnad mellan regelverken. Ett förbättrat avtalsskydd - överväganden och förslag 203 Frånsett garantifallen är reglerna om skadeståndsansvar i princip likar- tade fram till garantitidens utgång. I både KTjL och ABS 95 är huvud- regeln att näringsidkaren har ett kontrollansvar för fel eller dröjsmål. Efter den tidpunkten inträder den första skillnaden. Enligt KTjL har nämligen näringsidkaren ett ansvar för sådana skador som han eller hon av vårdslös- het har vållat. ABS 95 däremot ställer – förutom kravet på vårdslöshet – även krav på att det skall vara fråga om fel som är väsentliga. En annan tydlig skillnad är att ABS 95 saknar motsvarighet till KTjL:s regler om skadestånd med hänvisning till tredje mans s.k. marknadsför- ingsansvar. Slutligen har vi ovan berört reglerna om dröjsmålsvite i ABS 95. Deras innebörd att skadestånd utöver avtalat vite är uteslutet avviker från kon- struktionen i KTjL. Enligt KTjL är det inte möjligt att med bindande ver- kan träffa en överenskommelse om inskränkningar i konsumentens rätt till skadestånd. Sammanfattningsvis visar jämförelsen att ABS 95 i vissa avseenden är mindre konsumentvänlig än KTjL. Förklaring till det ligger antagligen i att ABS 95 är ett resultat av förhandlingar mellan företrädare för berörda konsument- respektive näringsidkarintressen. Med hänvisning framför allt till vad som anförts om värdet av en en- hetlig konsumentlagstiftning och resultatet av jämförelsen mellan reglerna i KTjL och ABS 95 menar vi att näringsidkarens skadeståndsansvar även i fortsättningen bör följa bestämmelserna i . Det skulle bl.a. innebära att det inte ställs krav på att fel som upptäcks efter garantitidens utgång skall vara väsentliga för att utlösa skadeståndsansvar. Det medför också att skadestånd grundat på det s.k. marknadsföringsansvaret kan komma i frå- ga. En sådan lösning kommer också att leda till att synsättet i ABS 95 att förekomsten av ett avtalat dröjsmålsvite utesluter överskjutande skade- stånd inte längre kommer att gälla vid småhusentreprenader. Det har inom utredningen framförts att detta kan komma att innebära att vitesklausuler inte längre kommer att förekomma vid entreprenader i konsumentsam- manhang. Vi anser, trots det, att det inte finns skäl att föreslå någon sär- skild begränsning i rätten till skadestånd vid konsumententreprenader. Vi tror också att det kan finnas starka skäl för både näringsidkare och konsu- menter att avtala om vite, även om det inte är bindande till sin karaktär. Vitesklausuler kan underlätta handläggningen av ersättningsfrågor vid dröjsmål och minska risken för tids- och kostnadskrävande tvister. Vites- klausuler kan också bidra till att öka förutsägbarheten och skapar klarhet för de berörda om avtalets innebörd. Vi instämmer i de bedömningar som gjordes proposition, där det ansågs att KTjL:s regler om skadestånd är väl ägnade att tillämpas också beträffande småhusentreprenader. Vi har inte heller kunnat se att det 204 Ett förbättrat avtalsskydd - överväganden och förslag finns någonting i dessa regler som kan anses utgöra en brist i konsument- skyddshänseende. Vår uppfattning är därför att bestämmelserna om skade- stånd i KTjL bör vara tvingande till konsumentens förmån också i fråga om småhusentreprenader. föreslog att parterna skulle ges möjlighet att avtala om vissa ytterligare inskränkningar i näringsidkarens skadestånds- skyldighet. Det gällde i fråga om att rätten till skadestånd skulle bortfalla när fel har avhjälpts efter besiktningen och att konsumenten skulle kunna få svara för viss självrisk i samband med fel som upptäcks först efter ga- rantibesiktningen.58 Departementschefen ansåg inte att det fanns skäl att ge parterna ytterli- gare möjligheter att avtala om begränsningar i konsumentens rätt till ska- destånd.59 Vi instämmer i detta och förslår därför att bestämmelserna i 31– 35 §§ KTjL om näringsidkarens skadeståndsskyldighet m.m. skall gälla också för småhusentreprenader. Vi föreslår att den lagreglering som föranleds av våra förslag i avsnitt 4.2.1 – 4.2.13 skall ske inom ramen för konsumenttjänstlagen genom att ett särskilt avsnitt med regler för småhusentreprenader införs där. Dessa regler skall omfatta sådana arbeten som anges i 1 § 2 KTjL som avser en- eller tvåbostadshus och för vilka det ställs krav på bygganmälan enligt 9 kap. 2 § första stycket 1 och 3–5 (1987:10). De före- slagna reglerna skall gälla såväl hus avsedda för permanent bruk som fritidshus. Val av lagsstiftningsteknik – en lagreglering inom ramen för konsu- menttjänstlagen I de tidigare delavsnitten i avsnitt 4.2 har vi gått igenom och lämnat för- slag om hur ett avtalsskydd vid småhusentreprenader bör se ut. Den åter- stående frågan är hur man bäst kan gå till väga för att uppnå ett sådant skydd. Det är alltså en fråga om vilken teknik som är lämpligast för att skapa det konsumentskydd som vi vill uppnå med våra förslag. Olika alternativ kan tänkas. valde i sitt betän- kande att samla alla regler kring förvärv av småhus i en särskild, tvingande lag. Visserligen tog denna i mångt och mycket sin utgångspunkt i reglerna 58SOU 1986:38, 21 § andra stycket i utredningens förslag till Lag om förvärv av nya småhus. 1989/90:77 s. 34 Ett förbättrat avtalsskydd - överväganden och förslag 205 i KTjL men till skillnad från KTjL innehöll den föreslagna lagen en full- ständig reglering av olika former av småhusförvärv. förslag kom dock inte att genomföras utan vid den efterföljande behandlingen av frågan valdes en lösning som inne- bar att olika former av småhusförvärv kom att hänföras till redan befintliga regler i JB, KTjL, KöpL och KKL. Det mest utmärkande med dagens ord- ning är, som vi återkommer närmare till i följande avsnitt, att den i första hand bygger på att lagstiftaren har bedömt att de frivilliga överenskom- melser som träffats mellan företrädare för konsumenter och näringsidkare i småhusbranschen om ett särskilt regelverk för småhusentreprenader ger ett bra skydd åt konsumenterna. Den bedömningen ledde till införandet av en särskild undantagsregel i de nämnda lagarna med hänvisning till det konsumentskydd som utgjorde förutsättning för statlig bostadsfinansie- ring. Våra förslag innebär att vissa särregler skall gälla i småhussamman- hang. Det gäller framför allt i fråga om avtalets form, näringsidkarens av- rådandeplikt och besiktning. De alternativ som vi kan se för att genomföra en reglering av det slag som krävs är att antingen skapa en ny, fristående lag eller att komplettera redan existerande konsumentskyddslagar. Vi har tidigare talat om småhusavtalens särart i för- hållande till många andra typer av konsumentavtal. Det skulle i och för sig kunna tala för att välja en fristående lagteknisk lösning. Å andra sidan är de gemensamma drag som finns mellan olika typer av konsumentavtal av övervägande betydelse även i fråga om småhusavtal. De grundläggande reglerna om näringsidkarens prestation, felansvar och skadeståndsskyldig- het överensstämmer mellan avtalstyperna. För att bibehålla en enhetlig och inarbetad reglering anser vi att man bör bygga vidare på de konsument- skyddsregler som redan finns. De förslag till förändringar och komplette- ringar som vi föreslår i förhållande till vad som gäller för den aktuella typen av arbeten enligt KTjL är inte mer omfattande än att detta kan ske utan större olägenheter. De föreslagna särreglerna för småhusentrepre- nader bör samlas i ett särskilt avsnitt i KTjL. 206 Ett förbättrat avtalsskydd - överväganden och förslag I avsnitt 4.1 ansåg vi att det finns ett behov av en lagreglering av småhus- entreprenader och vi föreslog att en sådan reglering skall vara tvingande till sin karaktär. Efter att därefter ha redovisat våra ställningstaganden till de materiella delarna av ett avtalsskydd för konsumenter vid småhus- entreprenader återstår det att behandla hur tillämpningsområdet för dessa särskilda regler skall definieras och avgränsas. Den nuvarande gränsdragningen består av de undantagsbestämmelser som finns från de tvingande reglerna i KTjL, KKL, JB respektive KöpL med hänvisning till det ... garanti-, försäkrings- och avtalsskydd som ställs som villkor för statlig bostadsfinansiering. Detta har närmare be- skrivits i kapitel 3. Det har där också talats om innebörden av reglerna i KTjL och ABS 95 och dessa har jämförts. I korthet kan sägas att kravet på att det skall finnas ett avtalsskydd har ansetts uppfyllt när ABS 95 har varit tillämpligt mellan parterna. Något klart definierat tillämpningsområde för subventionsreglerna har emellertid inte funnits. Som beskrivs i avsnitt 5.3 har möjligheterna att erhålla statliga subventioner varierat när det gäller dels de ekonomiska nivåerna, dels vilka byggnadsåtgärder som kunnat komma i fråga. föreslog att en särskild lag om förvärv av nya småhus skulle införas. Den skulle ha följande tillämpningsområde.60 För det första skulle lagen omfatta avtal mellan näringsidkare och konsument enligt den gängse begreppsbildningen inom det konsumenträttsliga områ- det. De avtal som föreslogs falla inom ramen för lagen var avtal om för- värv av nyuppförda småhus. Det skulle vara fråga om bostadshus för en eller två familjer, oavsett om huset var avsett för permanent bruk eller fritidsändamål. Utredningen gjorde skillnad mellan förvärv av nyuppförda hus och avtal om entreprenader för uppförande av småhus. Vid förvärv av färdiga småhus ansåg utredningen att samma behov av konsumentskydd gjorde sig gällande och att lagen därför borde omfatta alla typer av sådana förvärv, oavsett om de även avsåg köp av tomtmarken eller om konsumenten fick nyttja marken i kraft av ett avtal om arrende eller tomträttsupplåtelse. I fråga om småhusentreprenader borde även den typen av avtal omfat- tas av den föreslagna lagen eftersom den övervägande delen av småhus- 60 SOU 1986:38 s. 120 ff. Ett förbättrat avtalsskydd - överväganden och förslag 207 förvärven sker i form av entreprenadavtal. Vad gällde frågan om reglerna bara skulle avse mer omfattande entreprenadavtal menade utredningen att intresset av ett konsumentskydd inte var beroende av entreprenadens om- fattning. Lagen skulle därför omfatta alla åtaganden att helt eller delvis utföra, eller låta annan utföra, de arbeten som behövs för att uppföra ett småhus. Om en näringsidkare i samband med ett sådant avtal även åtar sig att utföra ytterligare arbeten som t.ex. trädgårdsanläggning eller uppföran- de av ett garage skulle även dessa arbeten omfattas av lagen. tog också ställning till konsumentskyddet vid förvärv av monteringsfärdiga hus. Deras resonemang i den delen redovisas i avsnitt 3.4. Propositionen 1989/90:77 och senare överväganden förslag om en särskild lag för förvärv av nya småhus genomfördes aldrig. I den efterföljande propositionen 1989/99:77 föreslogs, som nämnts, en reglering av de olika avtalstyperna vid småhusförvärv inom ramen för den befintliga lagstiftningen; i första hand KTjL och KKL. Redan i dess dåvarande form var KTjL tillämplig vid avtal om uppförande av byggnader för annat än bostadsändamål liksom vid om- och tillbyggnadsarbeten. Departementschefen menade att även lagregler om småhusentreprenader – som i detta fallet endast avsåg uppfö- rande av bostadshus för en eller två familjer – borde bygga på reglerna i KTjL och föreslog därför att undantaget i KTjL för dessa arbeten skulle tas bort.61 När det gällde köp av byggnadsdelar föll denna typ av avtal inom ra- men för KKL. En reglering som motsvarande den i KTjL infördes även i KKL. gjorde inga närmare överväganden i fråga om utformningen av avtalsskyddet vid småhusentreprenader och köp.63 Enligt utredningens ursprungliga direktiv skall konsumentskyddets ut- formning vid förvärv av nyuppförda småhus prövas. Genom våra tilläggs- direktiv har uppdraget utvidgats till att även omfatta en prövning av skyd- det vid annat arbete på fast egendom än nyproduktion av småhus. Det gäller vilket skydd som skall finnas vid om- och tillbyggnadsarbeten men 61Prop 1989/90:77 s. 20 62Prop 1989/90:89 s. 28 ff. 63SOU 1997:177 s. 289 f. 208 Ett förbättrat avtalsskydd - överväganden och förslag även vid arbeten på annan fast egendom än småhus. Med detta har behovet av att kunna definiera och därmed avgränsa området i fråga ökat. Det finns en stark anknytning mellan avtalsskyddet och det fullgöran- deskydd som behandlas i kapitel 6. Denna har sin förklaring i de båda systemens roll i skapandet av ett komplett skydd för konsumenten i fram- för allt en entreprenadsituation. Det finns också ett pedagogiskt värde i att reglerna i de båda systemen så långt det är möjligt överensstämmer med varandra eftersom det underlättar tillgängligheten och förståelsen för reg- lerna för både näringsidkare och konsumenter. På detta sätt minskar risken för osäkerhet och oenighet mellan parterna om reglernas innebörd. Detta starka samband gör att vi menar att tillämpningsområdet för av- talsskyddet respektive fullgörandeskyddet så långt som möjligt bör stäm- ma överens. Det leder i sin tur till att argument som huvudsakligen, eller till och med enbart, har bärighet på ett av dessa områden kan få betydelse för ställningstaganden beträffande det andra. Av det skälet kommer vi även att hänvisa till förslag som lämnas längre fram i betänkandet. Vilka avtal skall omfattas av lagstiftningen? Som vi har sagt så gäller KTjL för olika typer av små- husentreprenader. Till följd av undantagsbestämmelsen i 3 § andra stycket KTjL är det dock i praktiken så att lagen har ersatts av i första hand stan- dardavtal som t.ex. ABS 95. Utredningens direktiv syftar till att skapa ett heltäckande avtalsskydd vid konsumenters förvärv av småhus. Med den utgångspunkten bör samtli- ga avtal om sådana förvärv omfattas av det avtalsskydd som föreslås. Det är också innebörden av vårt förslag i avsnitt 4.1 att regleringen av småhus- entreprenader skall vara heltäckande och tvingande till sin karaktär. Det finns dock ett behov av att göra vissa inskränkningar och preciseringar i förtydligande syfte. När man talar om småhus syftar man i dagligt tal på hus som är avsedda som bostad för en eller två familjer. Detta ansluter väl till den definition av egnahem som används i förordningen (1992:986) om statlig bostads- byggnadssubvention. Med tanke på kopplingen mellan förordningen och ABS 95 får man utgå från att egnahem enligt förordningen har samma betydelse som småhus enligt ABS 95. Vår uppfattningen är att denna begreppsbildning skall gälla även fort- sättningsvis. Särreglerna i KTjL bör därför omfatta hus som är avsedda som bostad för en eller två familjer (småhus). Ett förbättrat avtalsskydd - överväganden och förslag 209 Reglerna för erhållande av statlig bostadsbyggnadssubvention gällde inte för fritidshus.64 Det har fått till följd att systemet med småhusgaranti (se beskrivning i avsnitt 5.3) bara har omfattat bostäder för permanent bruk. Det kan trots det finnas anledning att på nytt överväga om inte fritidshus också borde ingå i avtalsskyddet för konsumenten. I jämförelse med ett förvärv av ett småhus för permanent bruk är vis- serligen ett fritidshusförvärv oftast inte av lika stor ekonomisk betydelse för den enskilde. Inte desto mindre innebär även de senare i de allra flesta fall ett stort, för att inte säga mycket stort, ekonomiskt åtagande. Vidare är, enligt vår uppfattning, behovet av ett konsumentskydd lika stort vid för- värv av fritidshus som småhus för permanent bruk. De särdrag som entrep- renadavtal uppvisar i förhållande till andra typer av konsumenttjänster är lika tydliga för fritidshus som för andra småhus. Även fritidshus bör därför omfattas av de regler som föreslås gälla vid småhusentreprenader. I fråga om småhus är det många olika typer av arbeten som faller inom ramen för 1 § 2 KTjL. Det kan vara allt ifrån nybyggnationer till smärre reparationsarbeten. Det ter sig självklart att de föreslagna reglerna för småhusentreprenader skall gälla för nybyggnationer. I vilken utsträckning de också skall omfatta om- och tillbyggnadsarbeten samt arbeten av annat slag behandlas i följande avsnitt. Om- och tillbyggnadsarbeten på småhus samt arbeten på annan fast egendom Även om man bortser från uppförande av nya småhus kan småhus- entreprenader vara av mycket omfattande slag. Vissa arbeten som defini- tionsmässigt är att beteckna som om- eller tillbyggnadsarbeten kan vara av lika eller nästan lika stor omfattning som ett nybygge. Det gäller både i ekonomiskt och praktiskt hänseende. Någon större skillnad när det gäller behovet av ett konsumentskydd finns då inte utan de skäl som har åberopats till stöd för ett skydd vid nybyggande äger giltighet även vid den nu aktuella typen av arbeten. I fråga om avtal om arbeten av mindre omfattning än de som har beskrivits kan det emellertid te sig onödigt betungande för parterna med vissa av de skyldigheter som vi föreslår skall gälla för de mer omfattande 64 Jfr 4 § förordningen (1992:986) om statlig bostadsbyggnadssubvention 210 Ett förbättrat avtalsskydd - överväganden och förslag Det finns därför skäl att överväga en nedre gräns för vilka arbe- ten som skall omfattas av de särskilda reglerna för småhusentreprenader. En sådan gränsdragning kan ske på olika sätt.