sou · GOB3126d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Ungdomar som experimenterar med droger eller har kamrater som gör det kan också hamna i situationer där de är i mer akut behov av rådgivning eller hjälp. Detta gäller givetvis även föräldrar och andra närstående. Det är viktigt att kunna fånga upp ungdomar i detta läge då de ofta själva är motiverade att förändra sin livsstil och upphöra med sitt missbruk. Kommissionen föreslår att en nationell hjälptelefonlinje inrättas dit man gratis och anonymt kan vända sig med frågor om narkotika och missbruk. bör ges i uppdrag att utreda hur en sådan verksamhet kan organiseras. Det är viktigt att yngre människor inte skall behöva definiera sig som missbrukare för att få hjälp till behandling. Kommissionen föreslår att ungdomar som behöver hjälp att avbryta sitt missbruk skall kunna få sådan hjälp på en för ungdomar anpassad mottag- ning. En sådan mottagning kan antingen drivas som en egen verk- samhet i regi eller inrymmas i ungdomsmottag- ningarnas verksamhet som förstärks med personal med särskild kompetens om ungdomar och droger. ser det som angeläget att specialist- kompetensen om ungdomar och missbruk inom utredningsverksamhet förstärks. Personal med sådan specialist- kompetens bör ansvara för utredningar som gäller ungdomar med eventuell missbruksproblematik. Kommissionen föreslår därför att kommunernas socialtjänst i nära samverkan med den lokala hälso- och sjukvården bör utveckla och vidmakthålla en särskild kunskap och kompetens om ungdom och missbruk. bör inom ramen för sina utvecklingsmedel stödja en sådan utveckling. Det finns två grundprinciper i arbetet med ungdomar som har påbörjat ett missbruk: tidig upptäckt och tydlig reaktion. att möjliggöra tidig upptäckt kriminaliserades eget bruk av narko- tika och infördes fängelse i straffskalan för eget bruk. Därigenom blev det möjligt för polisen att ta urin- eller blodprov för att kontrollera och säkra bevisning om ett misstänkt narkotikabrott. har låtit genomföra en undersökning om insatser för ung- domsgruppen 15 till vid ringa narkotikabrott (eget bruk). Undersökningen omfattar 288 individer och visar att hälften av dessa antingen var okända för eller så var deras nar- kotikamissbruk okänt. Av denna undersökning att döma är de åt- gärdsbeslut som fattat ändamålsenliga och pragma- tiska. Ett förslag som ofta framförs i debatten är utökade möjligheter att tvångsvis genomföra drogtester. Kommissionen är av uppfatt- ningen att drogtester kan fylla en viktig funktion för att upptäcka ungdomar på väg in i ett missbruk. Kommissionen föreslår dock inte någon utvidgad möjlighet till att tvångsvis drogtesta barn , dvs. barn som inte är straffmyndiga. Inte heller har kommissionen funnit det lämpligt att överlåta sådana tvångs- åtgärder till skolpersonal eller andra yrkesgrupper än polisen. Slut- ligen anser kommissionen att någon lagreglering av hur drogtester skall användas i arbetslivet inte bör införas. Enligt kommissionens bedömning skiftar förutsättningarna för drogtester i arbetslivet i så hög grad mellan olika arbetsplatser och branscher att de även fort- sättningsvis bör regleras genom avtal och inte genom lag. bedömer att vård och behandling av missbrukare är en nödvändig del av de narkotikapolitiska insat- serna. Rätt avpassade behandlingsinsatser bidrar till att minska nar- kotikamissbruket och förbättrar missbrukarnas livssituation. finns det stora brister i utformningen av missbrukarvården och omfattningen svarar inte heller mot behovet. Det krävs långsiktiga insatser, framför allt avseende samverkan, metod- och kompetens- utveckling, men också mer resurser till narkomanvården. Bristerna är särskilt stora när det gäller det tunga missbruket och metoder saknas också för att bemöta dem som har ett begynnande miss- bruk. konstaterar dock att det också finns många goda erfarenheter och ger uttryck för en positiv grundsyn på möjligheterna att genom olika slag av behandlings- insatser påverka narkotikamissbruket och narkotikamissbrukarnas situation. Vidare konstaterar kommissionen att statistik, uppföljning och annan dokumentation om narkomanvården är bristfällig och svår- tolkad och i vissa fall inte uppfyller socialtjänstlagens krav på dokumentation. Detta är såväl en fråga om rättssäkerhet för den enskilde hjälpsökande individen som en faktor som försvårar planering och uppföljning av samhällets insatser. Kommissionen har också funnit att skillnaderna mellan olika kommuner och t.o.m. kommundelar är avsevärda när det gäller att erbjuda och genomföra meningsfyllda och långsiktiga behandlingsinsatser för missbrukare. De ekonomiska svårigheterna för kommuner och landsting är en av de bidragande orsakerna till att vården av missbrukare på många håll är otillräcklig. Men inte heller i detta avseende är bilden enhet- lig. I stor utsträckning synes det röra sig om en kombination av knappa och illa utnyttjade resurser, bland annat beroende på flask- halsar som t.ex. brist på platser för avgiftning. En olycklig kombi- nation av sparbeting och uppdelning i allt mindre resultatenheter har på många ställen lett till att en nödvändig helhetssyn på den enskilda missbrukaren och på vårdinsatserna inte kommer till stånd. I stället för att samverka och se till vad missbrukaren lång- siktigt kan behöva sker alltför ofta kortsiktiga och isolerade avgöranden. Det finns tecken som dels tyder på att antalet tunga missbrukare har ökat, dels på att och andra samhällsinstanser har sämre kunskap om missbrukarna än tidigare – i varje fall är färre instanser berörda för varje missbrukare. En rätt entydig dokumen- tation visar också att den allra tyngsta gruppen missbrukare far illa och att de visserligen får hjälp i form av akutvård, viss öppenvård, skyddat boende och i viss utsträckning perioder av LVM-vård, men mer sällan långsiktiga och samordnade insatser. En grundförutsättning för att både vården och det uppsökande arbetet skall kunna fungera och utvecklas är att det inom kommunen finns tillgång till personal med fördjupade kunskaper om missbruksproblem och om möjligheterna till långsiktig vård och behandling. Kommissionen vill understryka vikten av att professionella nätverk byggs upp och att olika delar av samhällets instanser för vård och omsorg gemensamt finner system för att långsiktigt kunna stödja även de mest utsatta och svårmotiverade. Det är nödvändigt att finna och tillämpa modeller som förhindrar att olika instanser bollar över ansvaret på någon annan som det är angeläget att ansvaret för vårdinsatser och uppföljning i varje skede är klart definierat. bedömer att rätt avpassad behandling mot narkotikamissbruk i allmänhet har positiva effekter på klientens drogvanor och livssituation. En enskild insats kan dock aldrig förväntas resultera i en total rehabilitering, utan flera insatser behöver i allmänhet kombineras. Det är nödvändigt att ett helhets- perspektiv läggs på missbrukarens situation. Om insatserna noga avpassas efter den vårdbehövandes förutsättningar och behov kan behandlingsresultaten avsevärt förbättras. Vårdinsatserna skall primärt utgå från och fokusera på missbruksbeteendet, men det är också nödvändigt att man och parallellt gör det möjligt att bearbeta klientens övriga problem och svårigheter. Detta förut- sätter i regel att en reell samverkan kommer till stånd mellan olika vårdgivare och samhällsinstanser om enskilda individer. vill understryka betydelsen av att det stöd och de insatser som ges den enskilde missbrukaren är avpas- sade efter dennes behov, förutsättningar och förmåga att tillgodo- göra sig vården. Insatser skall vidare, i enlighet med socialtjänst- lagens intentioner, planeras och utföras i samförstånd med den en- skilde med respekt för dennes integritet. Även i de fall lagen ger utrymme för tvångsingripanden skall insatserna utformas efter analys av behovet och i möjligaste mån i samråd med missbrukaren och/eller dennes anhöriga. Med utgångspunkt från de nationella målsättningarna har formulerat följande målsättningar som bör vara vägledande för samhällets vård- och behandlingsinsatser mot beroende och missbruk av narkotika. Alla narkotikamissbrukare skall nås med erbjudande om hjälp och vid behov vård mot sitt missbruk. Råd, stöd och hjälp skall nå människor i ett tidigt stadium av missbruket. Vårdinsatserna skall syfta till ett liv fritt från missbruk och illegala droger. Vården och andra insatser för missbrukare skall vara av god kvalitet. Insatserna mot missbruk skall vara uthålliga och långsiktiga. I enlighet med det övergripande målet om ett narkotikafritt sam- hälle är också målet för vård- och behandlingsinsatserna att miss- brukarna skall kunna leva ett liv fritt från missbruk och illegala Målsättningen att insatserna skall leda till att missbrukaren upphör med sitt missbruk får dock inte förhindra att insatser av akut eller humanitär karaktär genomförs. anser att begränsade metadonprogram, liksom användandet av andra underhålls- och blockeringsmediciner inte riskerar att skada den restriktiva narkotikapolitikens trovär- dighet. Under förutsättning att dessa verksamheter ingår i en socialpsykologisk helhet och är väldokumenterade kan sådana program vara betydelsefulla insatser för bl.a. smittskydd och rehabilitering. Kommissionen menar också att andra ersättningsmedel såsom t.ex. buprenorfin-preparat bör omfattas av i stort sett samma regler som metadon då det används som ersättningspreparat. Angeläget är dock generellt att den mer medicinskt inriktade missbrukar- vården alltid integreras i och kompletteras med sociala insatser och uppföljning. har inte kunnat finna några egentliga brister vare sig i den lagstiftning eller de arbetsmetoder man använ- der sig av inom myndigheterna på kontrollområdet. Samarbetet myndigheterna emellan är gott och också det internationella sam- arbetet fungerar väl. I betänkandet framhåller Narkotikakommis- sionen dock att det är helt avgörande att myndigheterna på kontrollområdet tillförs ytterligare resurser för att tillgången på narkotika skall kunna minskas. Kommissionen lämnar i betänkandet inte några förslag rörande så fundamentala frågor som syfte, mål och medel för narkotika- bekämpningen inom kontrollområdet. Förslagen som avser kon- trollen av såväl den legala som den illegala handeln utgör närmast finjusteringar av det system av regler och arbetsmetoder som redan finns och som alltså funnit ändamåls- enligt. För det första har sett över de bestäm- melser som rör kontrollen av den legala handeln med narkotika. De förslag kommissionen lämnar i denna del syftar till att minska läckaget till den illegala marknaden. Kommissionen föreslår inledningsvis att skall få i uppdrag att i samråd med berörda myndigheter och organisa- tioner utforma ett särskilt rapporteringssystem för stölder och annat svinn under transport till och från apotek och sjukhus. saknas sådana samlade data. anser att det är angeläget att Social- styrelsen på ett snabbare och mer effektivt sätt skall kunna utreda om en läkare förser den illegala marknaden med narkotiska läke- medel; är styrelsen vid sin tillsyn hänvisad till att manuellt leta bland expedierade recept på vissa utvalda apotek för att kunna undersöka en läkares förskrivningsmönster. Narkotika- kommissionen föreslår därför att det skall bli möjligt för Social- styrelsen att vid sin tillsyn hämta uppgifter ur receptregistret om enskilda läkares förskrivning av narkotiska läkemedel. Uppgifter som kan hänföras till enskilda patienter skall dock inte kunna inhämtas. Genom en möjlighet att använda receptregistret för tillsyn i nu nämnda fall skulle såväl tidsvinsterna som de minskade arbets- insatserna bli påtagliga för såväl apotekspersonal som för personal vid tillsynsenheter. Undersökningarna skulle också bli mer heltäckande genom att samtliga expedieringar i landet skulle ingå. För att komma till rätta med missbrukare som går runt till flera läkare - som var och en, ovetande om varandra, förskriver normala doser narkotiska läkemedel - föreslår kommissionen att apoteks- personal skall ges möjlighet att vända sig till förskrivande läkare och upplysa om detta. De nuvarande sekretessreglerna lägger hin- der i vägen för en sådan lösning och kommissionen föreslår därför att frågan bör behandlas inom ramen för den översyn av sekretesslagen som pågår. För det andra har sett över den lagstift- ning och de arbetsmetoder som rör arbetet mot den illegala han- deln med narkotika. har inte gått närmare in på hur de en- skilda myndigheterna på kontrollområdet bäst bör organisera arbetet mot narkotika. När det gäller polisväsendet har kommis- sionen emellertid stött på vissa frågor som har samband med organisationsfrågan, och som varit svåra att gå förbi. Narkotika- kommissionen föreslår mot den bakgrunden att regeringen skall ge i uppdrag att inom ramen för sin inspektions- verksamhet företa en särskild inspektion av samtliga polismyndig- heter för att se hur arbetet mot narkotikabrottsligheten är organi- serat och dimensionerat samt hur de olika nivåerna samverkar. eventuella brister som kan anses föreligga bör analyseras och följas upp. Inom ramen för en sådan inspektion föreslår kommissionen att närmare bör analysera bl.a. hur avskaffandet av specialiserade narkotikarotlar har påverkat kvaliteten i spanings- och utredningsarbetet. Ytterligare en omständighet som kommis- sionen anser bör belysas närmare är om åldersstrukturen är anpas- sad efter de krav som kan ställas på organisationen. När det gäller möjligheterna att förhindra spridningen av canna- bisfrön gör den bedömningen att nu gällande lagstiftning får anses ge utrymme för att lagföra den som säljer, köper eller innehar sådana frön i syfte att de skall användas för framställning av narkotika som är avsedd för missbruk. Enligt kommissionens bedömning bör sådana gärningar vara att bedöma som förberedelse till narkotikabrott. Också bestämmelserna om förverkande bör på detta sätt kunna vara tillämpliga. Några lagänd- ringar för att förhindra försäljning av cannabisfrön bör därför inte vara nödvändiga. I detta sammanhang understryker vikten av att regeringen verkar för att upprätthålla det svenska odlingsförbudet rörande växten Cannabis sativa. Ett problem är de s.k. sväljarna. I gatuhandeln med narko- tika förekommer att säljare av narkotika förvarar sitt lager i mun- nen och, då polisen närmar sig, sväljer detsamma. För att polisen skall kunna säkra bevisning om brott kan beslutas att den misstänkte skall placeras på en s.k. tulltoalett. Narkotika- kommissionen föreslår i betänkandet att den som är skäligen miss- tänkt för att ha sålt narkotika och som kan placeras på tull- toalett i stället skall kunna ges kräkmedel eller annat sådant läke- medel. Beslut om att använda läkemedel skall fattas av åklagare och åtgärden skall endast få utföras av läkare. När det gäller den grövre narkotikabrottsligheten använder de brottsbekämpande myndigheterna sig bland annat av det som kommit att kallas särskilda spaningsmetoder. Till dessa hör en sådan arbetsmetod som kontrollerade leveranser. Gemensamt för de särskilda spaningsmetoderna är att de inte är lagreglerade. Enligt mening saknas skäl att införa en sådan reglering. Regeringen bör enligt kommissionens mening emellertid tillsätta en särskild utredare med uppdrag att, tillsammans med företrädare för berörda myndigheter, göra en kartläggning av de särskilda spaningsmetoderna – och även andra i spaningsverksamheten använda arbetsmetoder – och hur de Vidare bör eventuella oklarheter belysas och klar- göras och det bör utredas om det finns ytterligare arbetsmetoder som kan och bör utvecklas för att brottsbekämpningen skall kunna effektiviseras ytterligare. Mot bakgrund av resultatet av denna ut- redning föreslår att regeringen skall ge de berörda myndigheterna i uppdrag att tillsammans utarbeta riktlinjer på området. Kriminalvården spelar, inte minst mot bakgrund av sin intensiva och nära kontakt med ett stort antal narkotikamissbrukare, en central roll för samhällets möjligheter att bekämpa missbruket av narkotika. Såväl häktes- och anstaltstid som tiden i frivård måste därför utnyttjas för att motivera missbrukare till behandling. Kriminalvården måste enligt kommissionens bedömning emellertid vidta sådana åtgärder i större utsträckning än . Det är enligt uppfattning angeläget att kriminalvården ges resurser att inte bara upprätthålla och förbättra utan även intensifiera sina insatser mot narkotikamissbruket. Verk- samheten inom kriminalvården måste så långt som möjligt ge ut- rymme för varje individs behov och förutsättningar. Metoderna för verkställighets- och behandlingsplanering bör utvecklas. Program- verksamhet, metodutveckling och kompetensutveckling bör prioriteras och verksamheter på motivations- och behandlings- enheter utvecklas så att de medger en ökad involvering av omvärlden. har funnit att de senaste årens be- sparingskrav fått konsekvenser för såväl omfattningen av som innehållet i kriminalvårdens verksamhet. En effekt av detta är den höga beläggningen på landets kriminalvårdsanstalter som enligt mening utgör ett hinder för en ända- målsenlig differentiering av de intagna. har vidare kunnat konstatera att den s.k. normaliseringsprincipen, dvs. den princip som innebär att de dömdas sociala behov skall tillgodoses inom ramen för samhällets allmänna välfärdssystem på samma sätt som gäller för alla andra medborgare, inte har ett tillräckligt genomslag. Detta beror framför allt på att kommunernas benägenhet att bekosta vård och behandling för narkotikamissbrukare minskat kraftigt. kommissionens mening utgör detta emellertid inte skäl för att frångå normaliseringsprincipen som sådan. Enligt kommissionens mening måste i stället ytterligare satsningar göras inom framför allt för att kunna bereda narkotikamissbrukare den vård och behandling liksom annat stöd och annan hjälp som de kan vara i behov av. Enligt 34 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt kan en intagen få tillstånd att vistas utanför anstalten om han då kan bli föremål för särskilda åtgärder som kan antas underlätta hans anpassning i samhället, t.ex. vård eller behandling mot narkotika- missbruk. Kriminalvården skall bära kostnadsansvaret för en intagen som placeras i vård utanför anstalten. Vid dagen för frigiv- ning från fängelsestraffet övergår betalningsansvaret till kommunen som skall bära kostnaden till behandlingstidens slut. Det är emellertid svårt att få ansvarsförbindelser av kom- munerna att bära sådana kostnader. Dessa svårigheter till trots föreslår att nuvarande principer även fortsättningsvis bör gälla. Kommissionen föreslår dock att kriminalvården – i de fall man från kriminalvårdens sida bedömer att en § 34-placering bör komma till stånd men där det av någon anledning inte är möjligt att få en ansvarsförbindelse från kommunen – under en tvåårig försöksperiod skall kunna besluta om en sådan placering även om den sträcker sig efter frigivningen. Motsvarande problem gäller för kontraktsvården. Där föreslår kommissionen att skall ge frivården i upp- gift att driva på utvecklingen så att man inom varje region utvecklar ett antal alternativa vårdmodeller som både kriminalvården och aktuella kommuner kan acceptera. Syftet är att så långt möjligt eliminera administrativa och övergripande frågor i de individuella vårdplaner som skall göras inför en kontraktvårds- placering. Såväl intagna i anstalt och häkten som personalen som arbetar där har rätt till en narkotikafri miljö. Självklara riktmärken är enligt därför att intagna utan narkotikaproblem inte skall behöva komma i kontakt med narkotika, att missbrukare avskärs från tillförsel av droger och att intagna förhindras att bedriva narkotikahandel inom häktena och anstalterna och ute i samhället. För att åstadkomma en narkotikafri miljö krävs i första hand kraftfulla motivations- och behandlingsinsatser men också väl avvägda kontrollåtgärder. Om man ser till de kontrollåtgärder som kan vidtas inom krimi- nalvården är bestämmelserna enligt be- dömning i allt väsentligt ändamålsenligt utformade. De ger sålunda stora möjligheter för kriminalvården att kontrollera att klienterna inte missbrukar narkotika under verkställigheten i häkten och anstalter och att narkotika inte förs in i eller förekommer i krimi- nalvårdens lokaler. som man kan konstatera att regelver- ket ger goda möjligheter att genom kontroll förhindra att narkotika förs in, förekommer sådan införsel i framför allt anstalterna i en på vissa håll ganska utbredd omfattning. Även om en ökad slutenhet kring anstalter och häkten skulle kunna förhindra en del av narkotikainflödet är detta inte något som förespråkar. Enligt kommissionen måste man i stället pröva andra tänkbara vägar för att förhindra insmugglingen, närmast genom vård- och behandlingsinsatser. Detta hindrar emellertid inte att lämnar vissa förslag till att förbättra kontrollmöjligheterna i vissa avseenden. föreslår att om det behövs med hänsyn till säkerheten eller ordningen vid visst häkte eller viss anstalt skall få besluta att samtliga besökande till häktet, anstalten eller avdelning i något av dessa skall kunna kroppsvisiteras. medger inte gällande bestämmelser en sådan mer rutinmässig kontroll. Vidare föreslår kommissionen att kriminalvårdspersonal och andra som utför arbete eller uppdrag inom häkte eller anstalt skall kunna kroppsvisiteras vid inpasseringen, något som inte är möjligt . För att förhindra att en besökare överlämnar något otillåtet föremål till en intagen, t.ex. narkotika, finns en möjlighet att genomföra besök under bevakning av en kriminalvårdstjänsteman. föreslår att ett sådant bevakat besök under vissa förutsättningar skall vara möjligt att ersätta med besök som sker under sådana förhållanden att den intagne och den be- sökande inte kan överlämna föremål till varandra, t.ex. genom att de skiljs åt av en glasruta. Slutligen lämnar förslag som rör på- följderna av vägran att lämna blod- eller urinprov. gäller vid såväl bestämmande av disciplinpåföljd som för permission att en sådan vägran inte medför lika stränga påföljder som om den intagne lämnat ett positivt urinprov. kommissionen föreslår att följderna av en vägran skall jämställas med dem som följer av ett positivt urinprov. I betänkandet behandlar även frågan om användandet av narkotikahundar inom kriminalvården samt vissa frågor som kommissionen anser att bör följa upp särskilt. Frågor som har betydelse för de narkotikapolitiska åtgärderna be- höver bedömas inte bara utifrån vad man kan anta om dess effekter på narkotikatillgång och narkotikamissbruk utan också vilken betydelse de kan få för människors integritet, för jämställdhet och demokrati m.m. Det är uppenbart att beslut, både om politikens inriktning och om insatser rörande enskilda individer, måste tas utan att man har fullständig och entydig kunskap om vilka effekter åtgärderna kan få. Även om vi aldrig kan förvänta oss att få full- ständig kunskap är det ändå givet att en ökad kunskap om skilda aspekter på narkotika, åtgärder mot narkotikamissbruk och effekter av de narkotikapolitiska åtgärderna är viktiga. Kunskap om narkotikasituationen, dvs. hur mycket narkotika som förekommer i landet, hur omfattande missbruket är, vilka som missbrukar samt om missbrukets effekter behövs för att planera och dimensionera de insatser som skall göras. Sådan kunskap är också viktig för att bedöma effekterna i stort av narkotika- politiken. Kunskap om lagar och kontrollinsatser är viktiga för att följa effekterna av de narkotikapolitiska insatserna. Kunskap om metoder för såväl förebyggande insatser som för vård och behandling är väsentlig för utformningen av insatserna. Kunskap om effekter av förebyggande insatser och av vård- och behandlingsinsatser har betydelse bland annat för att välja vilka åtgärder man skall satsa på och utvärderingen av dem. Enligt bedömning finns det brister avseende kunskap och metoder inom alla de ovan nämnda områdena. anser att det är nödvändigt att insatserna mot narkotikamissbruk i ökad utsträckning grundar sig på kunskap och dokumenterad erfarenhet.