sou · GOB377d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Utifrån hänsynen till barnets bästa kan det starkt ifrågasättas om en bedömning enligt gällande rätt står i överens- stämmelse med , en bedömning som så ensidigt be- aktar föräldrarnas förhållanden utan hänsyn till barnets eller den unges egen situation. Barn och unga i samhällsvård 151 7.5.2Barnets aktuella situation skall ligga till grund för bedömningen Vid ett beslut av om vård skall beredas enligt 2 eller 3 § eller upphöra enligt 21 § LVU tillämpas aktualitetsprincipen. Detta innebär att för- hållandena i hemmet och barnets vårdbehov vid prövningstidpunkten är avgörande för bedömningen. Jag menar att aktualitetsprincipen även måste tillämpas på barnets situation. Vid bedömningen av om vården enligt LVU skall upphöra skall fokus inte endast ligga på föräldrarnas förhållanden och deras möjlig- heter att tillgodose barnets behov. Även barnets eller den unges nuva- rande situation skall beaktas. En avvägning måste göras mellan styrkan i barnets anknytning till sitt nya hem i förhållande till hur kontakterna med de biologiska föräldrarna har fungerat. Hänsynen till barnets bästa skall bestämma om barnet skall flytta hem igen eller stanna i den miljö där det har rotat sig. Det bör därför göras en bedömning av barnets nuvarande förhållanden fristående från den bedömning som görs av föräldrarnas förhållanden enligt den gällande lagen. Omständigheter av särskild vikt är hur länge barnet har vistats i familjehemmet, det ömsesidiga förhållandet mellan barnet och familjehemsföräldrarna samt hur umgänget mellan barnet och dess vårdnadshavare har varit som barnet har vistats i familje- hemmet. Har barnet och vårdnadshavarna inte haft någon eller mycket liten kontakt eller umgänget präglats av svåra kon- flikter dem emellan är detta förhållanden som talar för att det skulle strida mot barnets bästa att flytta hem. Barnets egen inställning till var det skall bo är naturligtvis mycket viktig i sammanhanget och skall också i enlighet med förslaget till ny 1 b § alltid klarläggas och tillmätas betydelse. Har barnet fått en så stark anknytning till sitt nya hem att det uppfattar det som sitt eget bör vården enligt LVU inte upphöra (jfr uttalandena i förarbetena till 6 kap. 8 § , prop. 1981/82:168 s. 70). Vid bedömningen av om ett beslut om att vård enligt LVU skall upphöra strider mot barnets bästa måste beslutsfattaren vidare upp- märksamma artikel 6 i , om barnets rätt till liv och utveckling. Det innebär att beslutsfattaren före beslutet bör ställa sig frågan om barnet gynnas eller hindras i sin utveckling genom det ena eller andra beslutet. Med utveckling förstås barnets hela utveckling, den psykiska såväl som den fysiska. Vid domstolsprövning av om vården enligt LVU skall upphöra bör rätten också väga in möjligheterna att verkställa ett sådant beslut. Om rätten vid sin prövning kommer fram till att vården enligt LVU egentli- gen skall upphöra men kan konstatera att detta beslut inte 152 Barn och unga i samhällsvård kommer att kunna verkställas eftersom barnet motsätter sig att flytta hem igen, bör rätten väga in detta i sin bedömning. Det förhållandet att beslutet inte kommer att gå att verkställa skulle kunna innebära att det skulle strida mot barnets bästa att fatta ett sådant beslut. Övervägande respektive prövning av vården skall inte ske var sjätte månad. skall fortfarande följa vården noga För att om möjligt tillförsäkra barnet en större trygghet och kontinuitet skall barnet inte behöva känna att vården och inte heller placeringen ifrågasätts med jämna mellanrum. Vården skall därför inte längre över- vägas eller prövas var sjätte månad. Ett beslut enligt förslaget till 21 § andra stycket LVU innebär att vården enligt lagen fortsätter. är således även fortsätt- ningsvis skyldig att noga följa upp hur det går för barnet i familjehem- met enligt vad som föreskrivs i förslaget till 13 §. Ingen ändring i rätten att överklaga beslut om att vården skall fortsätta Förslaget innebär inte någon inskränkning i rätten att överklaga social- nämndens beslut att vården enligt LVU inte skall upphöra. Föräldrarna och i förekommande fall den unge kan också i enlighet med gällande bestämmelser när som helst begära att vården enligt LVU skall upphöra. När ett beslut har fattats om att vården inte skall upphöra eftersom det skulle strida mot barnets bästa, borde det emellertid vara naturligt att socialnämnden ansöker hos allmän domstol om överflyttning av vårdnaden till familjehemsföräldrarna enligt 6 kap. 8 § . Detta för att trygga barnets fortsatta vistelse i familjehemmet och förhindra upprepade prövningar i förvaltningsdomstol av om vården skall upphöra. Barn och unga i samhällsvård 153 7.5.3Om vården skall upphöra enligt 21 § LVU skall bedömas i två steg Bedömningen av om vården enligt LVU skall upphöra skall således göras i två steg. Först skall det bedömas om syftet med vården har uppnåtts, dvs. om det vårdbehov som föranlett vården enligt 2 eller 3 § har upphört. Bedömer man att det inte finns någon påtaglig risk för barnets hälsa och utveckling på grund av hemförhållanden eller eget beteende skall vården enligt LVU upphöra och barnet i de flesta fall flytta hem igen. Innan det är möjligt att upphäva ett beslut om vård enligt LVU skall det emellertid alltid göras en prövning av om en hemflyttning strider mot barnets bästa. Kommer beslutsfattaren till slutsatsen att det skulle strida mot barnets bästa att lämna en miljö där barnet har rotat sig skall vården med stöd av LVU inte upphöra. Detta gäller oavsett om vård- nadshavarnas förhållanden stabiliserats och de numera kan ge barnet tillräcklig omsorg eller om barnet omhändertagits på grund av ett tidi- gare eget beteende som upphört. Fortsatt vård som beslutas med stöd av den nya bestämmelsen skall upphöra senast när barnet blir myndigt, dvs. En ändring av 21 § LVU i enlighet med mitt förslag torde även få till följd att behovet av att använda flyttningsförbudet i 24 § för att trygga barnet väsentligen minskas. I enlighet med proportionalitetsprincipen skall föräldrarnas rätt och intresse av att få hem sitt barn vägas mot barnets rätt och intresse av att få stanna kvar i den miljö där barnet har rotat sig. Konsekvensen av förslaget blir att föräldrarnas intresse av att få hem sitt barn tvångsvård kan få ge vika för intresset att tillförsäkra barnet en fortsatt trygg och stabil uppväxt som bäst gynnar barnets utveckling. Mitt förslag till ändring i 21 § LVU innebär att ett beslut om att vården enligt lagen skall upphöra inte får strida mot barnets bästa. Vid bedömningen av vad som är barnets bästa skall utgångspunkten vara att det är till barnets bästa att växa upp hos sina föräldrar om detta är möj- ligt. I enlighet med vad som gäller i både och skall det emellertid i lagtexten finnas utrymme för att koppla loss barnets situa- tion från föräldrarnas och göra en bedömning av om ett återvändande till föräldrahemmet står i överensstämmelse med barnets bästa. 154 Barn och unga i samhällsvård Innebörden av artikel 8.1 i , om skyddet för privat- och familjeliv, är bl.a. att familjen skall skyddas mot ingrepp som innebär att en familjemedlem inte får bo kvar hemma. Skyddet är emellertid inte absolut. Undantag finns i artikelns andra punkt till skydd för hälsa och moral och för andra personers fri- och rättigheter, om det har stöd i lag och är nödvändigt i ett demokratiskt samhälle. Ordet moral på originalspråken engelska och franska kan även omfatta barnets känslomässiga och beteendemässiga utveckling (NOU 1985:18 s. 325). Svårast att bedöma är om förslaget kan komma i strid med förutsätt- ningen nödvändig i ett demokratiskt samhälle. Det blir här främst en fråga om hur bestämmelsen kommer att tillämpas av utövande myndig- heter och domstolar. Men med den tidigare fastlagda utgångspunkten för bedömningen, dvs. att återföreningen med föräldrarna är vad som är barnets bästa, bedömer jag emellertid att förslaget till ändring i 21 § LVU inte kommer i konflikt med artikel 8 i . Den utgångspunkten borde också garantera att det föreslagna nya andra stycket i 21 § LVU kommer att tillämpas restriktivt och att principen att tvångsåtgärder inte får vara mer ingripande än vad som är nödvän- digt kommer att iakttas. I sammanhanget bör även beaktas att i ett avgö- rande där stått som svarande funnit att bestämmelsen i § 4-21 Barnevernloven – som möjliggör att ett omhändertagande av ett barn kan bestå även om föräldrarna kan ge det tillräcklig omsorg – inte stri- der mot artikel 8 (mot 24/95/530/616). 7.6Unga som lämnar vården vid eller senare har rätt att få stöd Unga, som lämnar vården efter att ha varit placerade i familjehem har ofta ett svagare nätverk än andra ungdomar. De kan inte alltid återvända till familjehemmet för att få stöd och samla kraft. För en del ungdomar har dessutom samhällets ingripande lett till att de förlorat kontakten med sin ursprungsfamilj. Detta är en avsevärd skill- nad mot många andra unga som både har möjlighet att bo kvar i föräld- rahemmet långt efter det att de fyllt och som, när de flyttar, har möjlighet att återvända hem med jämna mellanrum. Ofta har unga som varit i samhällsvård en bristfällig skolunder- byggnad, vilket gör att de har svårigheter på arbetsmarknaden. Därtill kommer att de kan ha olika psykosociala problem. De står med andra ord både mer ensamma och har ett sämre utgångsläge än andra ung- Barn och unga i samhällsvård 155 Det paradoxala är således att unga som behöver mest stöd får minst. Företrädare för , unga som själva varit i samhällsvård och familjehemsföräldrar har gett utredningen flera exempel på hur ungdomar, som trots att de skulle vilja bo kvar i familjehemmet, tvingas flytta därför att placeringen upphör på 18-årsdagen. Den place- rande kommunen har hjälpt den unge till en bostad men har i övrigt hänvisat den unge till att söka socialbidrag där han eller hon bor. Det gäller även om den unge går kvar i gymnasieskolan. Problemet är känt i familjehemsvården men har blivit tydligare i takt med kommunernas allt mer ansträngda ekonomi. Det finns emellertid också exempel på att den placerande kommu- nen inte låter placeringen upphöra på 18-årsdagen utan låter den unge bo kvar i familjehemmet åtminstone till dess att han eller hon avslutat sin gymnasieutbildning. Det här visar att unga i vården är utlämnade till olika socialnämnders goda vilja. Det har därför till utredningen framförts önskemål om att det borde finnas en lagstadgad skyldighet för den placerande kommunen att ge särskild ekonomisk och annan hjälp till ungdomar som läm- nar vården. I forskarrapporten for children away from home från i , 1998, sägs: Kontrasten mellan vad som satsas på unga i vården och det stöd de får efter att ha lämnat vården är slående. Lokala myndigheter har varit beredda att investera massor av pengar så länge den unge finns i vården men mycket lite efter det att han lämnat den. I och finns särskilda program för att ge stöd till unga som lämnar vården s.k. I Stor- finns en viss form av sådana program. I gäller en antagen bestämmelse som innebär att en ungdom kan få stöd av en personlig rådgivare eller kontaktperson och ges möjlighet att få bo kvar i ett familjehem eller på en institution . I finns en liknande bestämmelse. I finns inga motsvarande bestämmelser för samhällets ansvar när vården upphör annat än vad som allmänt stadgas i social- tjänstlagen. I 7 kap. regleras föräldrarnas underhållsskyldighet. I 1 § sägs att föräldrarnas underhållsskyldighet upphör när barnet fyller . Men om barnet går i skolan eller återupptar skolgången innan barnet fyller är föräldrarna underhållsskyldiga så länge skolgången pågår, dock längst till dess barnet fyller . Med skolgång menas grundskola, gymnasieskola och annan jämförlig grund- utbildning. 156 Barn och unga i samhällsvård Jag anser att det är självklart att samhället skall ha minst samma ansvar som föräldrarna. Samhället har, genom sitt ingripande, haft för avsikt att ge barnet en god uppväxt och därmed goda förutsättningar för att få ett eget självständigt liv. Som tidigare visats har samhället inte alltid levt upp till sitt åtagande trots att barnen vårdats . Många unga lämnar därför vården med bristande förutsättningar att klara ett eget liv. Att ge dessa unga ett särskilt stöd är angeläget främst av humanitära skäl men också av samhällsekonomiska. Samhället har investerat mycket för att förhindra en negativ utveckling hos barnet. Detta åta- gande borde fullföljas ända till dess att den unge kan stå på egna ben, dvs. ha egen ekonomi och bostad. Det är önskvärt att samhällets ansvar för unga som varit i sam- hällsvård sträcker sig till om den unge går i grundskola, gymnasieskola eller genomgår annan jämförlig utbildning eller av någon annan anledning inte kan försörja sig själv. Insatsen får inte leda till ett bidragsberoende. Samhället borde därför innan den unge lämnar familjehemmet ge annat stöd t.ex. i form av kontaktman eller rådgivning så att den unge får hjälp att leva ett självständigt liv. Vidare anser jag att den unge, vid behov, skall kunna bo kvar i sitt familjehem till dess han fyller . Detta gäller självklart bara om den unge själv önskar ett sådant stöd. Jag har enligt mina direktiv haft särskild anledning att utreda för- hållandena för de barn som bott i familjehem. Mitt reso- nemang rör därför i första hand dem. Det innebär inte att även unga som fått vård på institution också kan behöva stöd och hjälp efter det att placeringen har upphört. Jag lägger inte något förslag eftersom frågan om utökat samhälls- ansvar för dessa unga kräver en grundlig genomgång som belyser för- äldrarnas underhållsskyldighet, samhällets ansvar, ersättning till familjehemmet, vad som gäller för de barn som placerats enligt LSS m.m. Det kan leda till att en ny bestämmelse om bistånd behöver infö- ras i socialtjänstlagen. Att utreda detta ligger utanför mina direktiv men jag anser att frågan är av sådan vikt att den bör utredas. 8Yngre barn skall ha samma rätt till skydd som ungdomar Mitt förslag: I lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) införs en ny 22 § som ger socialnämnden möj- lighet att besluta om att ett barn skall placeras i förskola, i för- skoleklass eller på fritidshem, även om föräldrarna motsätter sig en sådan insats. Bestämmelsen skall utgöra ett stöd för barn som på grund av för- hållanden i hemmet kan antas komma i en sådan situation som gör ett tvångsomhändertagande nödvändigt. Insatserna skall vara kostnadsfria för familjen. Tvång för yngre barn har endast handlat om placeringar. Det bör emellertid – inte minst för barnens skull – finnas utrymme för andra tvångsåtgärder än att enbart skilja barn från hemmet. Om det fanns sådana möjligheter skulle en del separationer från föräldrarna kunna undvikas, vilket är positivt. Jag föreslår därför att insatser i form av förskoleplats, plats i för- skoleklass eller fritidshemsplats skall kunna föreskrivas till stöd för barn som på grund av förhållanden i hemmet behöver en sådan insats. Förslaget innebär inte något avsteg från synsättet att det så långt möjligt skall göras insatser i familjen genom frivilliga överenskommel- ser med föräldrarna. Det bästa för barnet är om föräldrar och social- nämnd kan samarbeta om de insatser som barnet behöver. Syftet med bestämmelsen är att den skall komplettera 12 § social- tjänstlagen om ansvar för barn. Den skall tillämpas i situationer där det finns grundade farhågor för barnets hälsa och ut- veckling och när frivilliga insatser enligt socialtjänstlagen har miss- lyckats eller bedöms som utsiktslösa. I mitt uppdrag ingår det att ta ställning till om det krävs lagändringar eller om metodutveckling och kompetensutveckling inom är tillräcklig för att barnets behov av uppföljningskontakt med kan tillgodoses i de fall föräldrarna avböjer kontakt. 158 Yngre barn skall ha samma rätt till skydd som ungdomar På barnavårdslagens (1960:97) tid fanns det bestämmelser om att bar- navårdsnämnden i första hand skulle vidta förebyggande åtgärder, om förhållandena var sådana att förutsättningarna enligt 25 § för ingri- pande enligt lagen var uppfyllda. Med förebyggande åtgärder avsågs hjälpåtgärder som innefattade råd och stöd, förmaning och varning, föreskrifter om den unges levnadsförhållanden samt övervakning (26–28 §§). Föreskrifterna om den unges levnadsförhållanden kunde meddelas den unge själv, hans föräldrar eller någon annan fostrare. De kunde bl.a. avse att den unge skulle gå i förskola eller behandlas för sjukdom. I samband med att socialtjänstlagen och LVU (1980:621) infördes sade det föredragande statsrådet att de förebyggande åtgärderna enligt barnavårdslagen borde ersättas av andra stöd- och hjälpåtgärder. Det skulle vara sådana åtgärder som socialnämnden kunde erbjuda den enskilde inom och dessa åtgärder tjänade sitt syfte bäst när de gavs i samförstånd med föräldrarna och den unge (prop. 1979/80:1 s. 501). Någon motsvarighet till bestämmelserna i barnavårdslagen infördes därför inte från början i LVU utan den enda åtgärd som denna lag anvisade var vård utanför hemmet. För att kunna ge stödinsatser i ett tidigare skede och om möjligt för- hindra en så ingripande åtgärd som ett omhändertagande finns det i nu gällande LVU bestämmelser om förebyggande insatser i 22 §, det s.k. mellantvånget. De är avsedda för unga som på grund av sitt beteende kan bli aktuella för vård enligt 3 § LVU om beteendet fortsätter. Bestämmelserna infördes i LVU (1980:621) genom prop. 1984/85:171 och överfördes med endast redaktionella ändringar till den nu gällande lagen. kan enligt bestämmelserna besluta att den unge skall ha en kontaktperson eller delta i behandling i öppna former inom . Motsvarighet saknas för de barn och ungdomar där för- hållandena i hemmiljön kan leda till att vård enligt 2 § LVU blir nöd- vändig. Detta innebär att föräldrarnas samtycke krävs för att social- nämnden skall kunna hjälpa och stödja ett barn som lever i en otill- fredsställande hemmiljö men där förhållandena ännu inte är sådana att det finns grund för vård enligt LVU. Det s.k. mellantvånget används i liten utsträckning. Företrädare för olika socialnämnder har sagt till utredningen att skälet till detta är att det är svårt att tvinga på unga insatser som de inte vill medverka till. Yngre barn skall ha samma rätt till skydd som ungdomar 159 Lagstiftning och praxis i I norsk lagstiftning finns bestämmelser om att barneverntjenesten skall sätta in hjälpinsatser för barnet och familjen när barnet på grund av förhållanden i hemmet eller av annan anledning särskilt behöver det. Insatserna kan ges i form av bl.a. kontaktperson, plats på förskola och avlastningshjälp i hemmet. Barneverntjenesten kan också sätta ett hem under s.k. tillsyn genom att utnämna en tillsynsperson för barnet. Om föräldrarna motsätter sig de av barneverntjenesten bedömda nödvändiga hjälpinsatserna kan fylkesnämnden besluta att dessa skall tillsättas även om föräldrarna inte samtycker. Om förhållandena är sådana att det finns förutsättningar för ett omhändertagande av bar- net kan fylkesnämnden dessutom, om det bedöms tillräckligt för att förhindra ett sådant omhändertagande, mot föräldrarnas vilja besluta om tillsyn av hemmet, eventuellt i kombination med andra hjälpinsatser (§§ 4–4 och 4–12 i Barnevernloven). Som motivering till införandet av nuvarande regler anförde Barne- og Familiedepartementet (Ot.prp. nr 44) bl.a. följande. I gällande lag är villkoren för hjälpinsatser desamma som villkoren för omhänder- tagande. Situationen måste således bedömas som allvarlig. Det kan inte vara rimligt att ställa så stränga villkor för att hjälpinsatser skall kunna ges. Det bör därför finnas en bestämmelse som gör det möjligt att sätta in hjälpinsatser i ett tidigare skede, vilket ger möjlighet att förebygga situationer som annars skulle leda till mer allvarliga insatser. I för- arbetena underströks vidare att det är barnets behov som skall avgöra om det behövs hjälpinsatser med stöd av § 4–4. Barnet skall ha särskilt behov av de hjälpinsatser som nämns i bestämmelsen. Förhållandena i hemmet kan således inte självständigt utgöra skäl för sådana insatser. Genom samtal med representanter för Barne- og Familiedeparte- mentet i har jag fått veta att det är tämligen sällan som det blir fråga om att påtvinga familjer hjälpinsatser mot deras vilja. Man är emellertid positiv till att möjligheterna finns, då vetskapen härom ofta gör att det går att komma överens med barn och föräldrar om insatser. 8.1Socialnämnden skall men kan inte alltid hjälpa och stödja barn har ett ansvar för att hjälpa barn som behöver särskilt stöd. Det krävs aktiva insatser av i form av uppsökande verksamhet, kontakter med barn, föräldrar och andra närstående och ett målmedvetet motivationsarbete. Skyldigheten gäller även om föräld- rarna motsätter sig samarbete med . 160 Yngre barn skall ha samma rätt till skydd som ungdomar vill samarbeta och förhållandena ännu inte är så allvarliga att det finns skäl för ett ingripande med stöd av LVU finns inte någon framkomlig väg att hjälpa barnet. Barnet måste fortsätta leva i en miljö som inte tillgodoser de särskilda behov som barnet har. Intervjuer med företrädare för olika socialnämnder visar att det finns en stor osäkerhet om nämndens rätt och skyldighet att följa upp barns förhållanden när en domstol slagit fast att det inte finns grund för vård enligt LVU (se 1995:21). Flera anser sig inte ha rätt att ta en aktiv uppföljningskontakt eller att ingripa på nytt, om den plan som avhandlats vid den muntliga förhandlingen inte fullföljs. Bristen på möjligheter att ingripa till skydd för barnet blir således särskilt märkbar när socialnämndens ansökan om vård enligt 2 § LVU avslagits av domstolen men det ändå behövs vissa stödåtgärder och föräldrarna avböjer fortsatt kontakt med . har då ingen möjlighet att hjälpa barnet utan får förlita sig på att personer i barnets omgivning gör anmälan enligt 71 § socialtjänstlagen. Avsaknaden av möjligheter för socialnämnden att ingripa till stöd för dessa barn gör att vissa barn hinner fara mycket illa innan vård med stöd av LVU kommer till stånd. (1999) har gjort en reflektion om att lagen som ett alternativ till omhändertagande skulle kunna kräva att barnet stod under tätare tillsyn. Lagen skulle eventuellt också kunna innefatta någon form av mellantvång, dvs. möjlighet att föreskriva t.ex. dag- hemsvistelse, regelbundna kontroller på barnavårdscentral eller kanske någon behandling för barnet. finns inget lagrum som medger detta. Fortlöpande övervakning av barnets hemsituation skulle kunna vara ett alternativ till omhändertagande, men insatsen måste i så fall ha laglig grund och inte kunna sägas upp av familjen. Det finns önskemål om att kunna ge barn mer stöd och hjälp De flesta som utredningen har varit i kontakt med har framfört önske- mål om att det skall finnas en lagstadgad möjlighet för socialnämnden att mot föräldrarnas vilja ge stöd och hjälp till de framför allt yngre barn som det här är fråga om. Synpunkter som framförts är att det dels skulle vara till skydd för barnet, dels i flera fall förmodligen skulle för- hindra att ett omhändertagande slutligen behöver tillgripas. Den all- männa uppfattningen är att det är en brist i LVU att det inte finns något steg mellan de frivilliga insatserna enligt socialtjänstlagen och den Yngre barn skall ha samma rätt till skydd som ungdomar 161 starkt ingripande tvångsvården. De åtgärder som socialtjänstlagstift- ningen ger utrymme för bedöms således av många som otillräckliga. uppmärksammade problemet med social- nämndens uppföljningsansvar när det gäller yngre barn (SOU 1998:31). För att kunna hjälpa barn som riskerar att fara illa föreslog kommittén att ett uppföljningsansvar skulle utredas och att det skulle omfatta någon form av kontrollstationer under barnets uppväxt – med rätt/skyldighet för att skaffa uppgifter från andra myn- digheter. Mitt förslag till insatser mot föräldrarnas vilja ligger i linje med tankegångar.