sou · GOB3116 · 2001-01-01 00:00:00 — I 45 kap. finns bestämmelser om väckande av allmänt åtal i brottmål. Detta är som nämnts den processordning som de flesta miljödomstolar synes tillämpa. Av 4 § framgår vad en stämningsansökan skall innehålla. Om ansökan uppfyller de formella kraven skall miljödomstolen enligt 9 § utfärda stämning och således låta motparten svara på ansökan. Miljödomstolen skall enligt 14 §, så snart det kan ske, bestämma tid för huvudförhandling. Till huvudförhandlingen skall enligt 15 § kallas företrädare för sökande myndighet, motparten och eventuella vittnen. Miljödomstolens huvudförhandling skall följa bestämmelserna i 46 kap. . Om motparten inte infinner sig kan det enligt 2 § första stycket 2 leda till att huvudförhandlingen måste ställas in, såvida inte saken trots partens utevaro kan utredas tillfredsställande enligt 15 § andra stycket 1. Skulle ytterligare komplettering behövas efter det att huvudför- handlingen avslutats behövs som huvudregel enligt 17 § en ny huvudförhandling. Enligt 20 kap. 3 § första stycket skall vad som är föreskrivet om tvistemål i allmän domstol tillämpas även på miljödomstolar vid prövning av mål enligt balken, om inte annat följer av balken eller annan lag. Mål om utdömande av vite efter särskild talan är, som anförts ovan, stämningsmål enligt 21 kap. 2 § . Någon specialbestämmelse finns inte i balken vad avser rättegångskostnader i sådana vitesmål. I två beslut meddelade (mål nr 1225-00 och 1226-00) varav ett vunnit laga kraft och ett har överklagats men inte avgjorts när vårt betänkande läggs fram – har rätte- gångsbalkens regler om rättegångskostnader funnits tillämpliga i mål om utdömande av vite. I målen som i båda fallen rörde utdömande av vite vid förelägganden riktade mot icke till- ståndspliktiga miljöfarliga verksamheter fastslogs vidare att en sökande nämnd – oavsett målets utgång – inte kan få ersättning för sina rättegångskostnader av motparten. I sin motivering anförde att den i frågan om rättegångskostnader delade miljödomstolens bedömning. Miljö- domstolen (, miljödomstolen) anförde i sina skäl för båda besluten följande rörande frågan om rätte- gångskostnader. I mål där miljödomstol är första instans skall, enligt 20 kap. 3 § 1 och 2 st , tvistemålsregler komplettera processuella bestämmelser utom i mål om utdömande av vite där reglerna om åtal är brott för vilket svårare straff än böter inte är föreskrivet tillämpas. saknar särskilda rättegångskostnadsbestämmelser för mål om utdömande av vite, varför brottmålsregler är tillämpliga. Rättegångskostnadsbestämmelserna återfinns i 31 kapitlet . Olika regler gäller här beroende på om det är åklagare eller målsägande som för talan. I mål där endast mål- sägande för talan skall enligt 31 kap. 11 § gälla rättegångskostnads- reglerna för tvistemål i 18 kap. . I 18 kap. 16 § stadgas dock att bestämmelserna i 31 kap., om inte annat är föreskrivet, skall gälla i fråga om rättegångskostnader i mål där en myndighet för talan på det allmännas vägnar utan att talan avser tillvaratagande av statens eller någon annans enskilda rätt. Bestämmelserna i 18 och 31 kapitlen hänvisar således delvis till varandra, men torde tolkas så att rättegångskost- nadsreglerna i 31 kapitlet avseende åklagare skall tillämpas när det är fråga om en sådan situation varom talas i 18 kap. 16 § rättegång- sbalken (d.v.s. där en myndighet för talan på det allmännas vägnar utan att talan avser tillvaratagande av statens eller någon annans enskilda rätt). Avgörandet ger ingen direkt ledning för om reglerna för allmänt eller enskilt åtal skall tillämpas och därmed hur en enskilds rätte- gångskostnadsyrkanden skall bedömas. Rättsläget i denna del har dock klargjorts genom ett lagakraftvunnet avgörande av (mål nr M 2898-00). I målet hade miljödomstolen ogillat en ansökan om utdömande av vite men lämnat ett yrkade om ersättning för rättegångs- kostnader utan bifall. Den enskilde klaganden överklagade till och yrkade att den kommunala nämnden skulle ersätta hans ombudskostnader vid miljödomstolen, alternativt att hans kostnader skulle ersättas av allmänna medel. fann att bestämmelserna i 31 kap. 2 § första stycket om allmänt åtal var tillämpliga och klaganden tillerkändes således ersättning av allmänna medel för ombudskostnaderna vid miljödomstolen. angav följande skäl för beslutet. innehåller inte någon bestämmelse som fristående reglerar frågan om ersättning för rättegångskostnader i mål om ut- dömande av vite enligt . Enligt 20 kap. 3 § andra stycket skall dock, när miljödomstolen prövar frågor om ut- dömande av vite efter särskild talan, målet i den delen handläggas enligt reglerna i om åtal för brott för vilket svårare straff än böter inte är föreskrivet. Förarbetena till ger inte någon ledning i frågan huruvida bestämmelsen innebär att regler om rättegångskostnader i brottmål är tillämpliga också i mål om utdömande av vite enligt (jfr prop. 1997/98:45, Del 1, s. 463 f., och Del 2, s. 228). Enligt Miljö- överdomstolen följer det emellertid direkt av ordalydelsen av bestämmelsen i 20 kap. 3 § andra stycket att reglerna i 31 kap. skall tillämpas i fråga om ansvaret för rättegångskostnaderna. I detta fall, där miljö- och talan ogillats, kan antingen 31 kap. 2 § första stycket eller 31 kap. 11 § första stycket tillämpas. Enligt det första lagrummet kan en till- talad få ersättning av allmänna medel för bl.a. sina kostnader för försvarare i målet, om den tilltalade frikänns i ett mål där åklagaren för talan eller om ett åtal som väckts av åklagaren avvisas eller av- skrivs. En förutsättning för att sådan ersättning skall utgå är att kostnaderna skäligen varit motiverade för att den tilltalade skulle kunna ta tillvara sin rätt. Enligt det andra lagrummet gäller i mål om enskilt åtal 18 kap. i tillämpliga delar. Det innebär att tappande part i sådana mål som huvudregel skall ersätta mot- parten dennes rättegångskostnad. Genom har tillsynsmyndigheter – både kommunala och statliga – ålagts att i det allmännas intresse utföra vissa lag- reglerade uppgifter. En sådan uppgift är att med stöd av 26 kap. 9 § meddela de förelägganden och förbud som behövs i ett enskilt fall för att balken samt föreskrifter, domar och andra beslut som har meddelats med stöd av balken skall efterlevas. Beslut om förelägganden och förbud får enligt 26 kap. 14 § förenas med vite. har inte bara en rätt, utan även en skyldighet att bedriva kontrollerande tillsyn genom myndighets- utövning med de verktyg tillhandahåller (se prop. 1997/98:45, Del 1, s. 494). Denna skyldighet företer sålunda lik- heter med en åklagares skyldighet att väcka allmänt åtal. Enligt mening skall därför kostnadsbestämmelserna i 31 kap. 2 § första stycket tillämpas i det nu aktuella fallet (jfr också Högsta domstolens avgörande NJA 1986 notis C47). Av det anförda följer att T L, på grund av utgången i målet vid miljödomstolen, kan få ersättning av allmänna medel för sina om- budskostnader där. finner också att T L:s om- budskostnad skäligen varit motiverad för att han skulle kunna ta tillvara sin rätt. Enligt 23 kap. 1 § får miljödomstolens dom över- klagas hos . För överklagandet gäller de tidsfrister som anges i 50 kap. 1 och 2 §§ samt 52 kap. 1 § rätte- gångsbalken. Eftersom miljödomstolen enligt 20 kap. 3 § andra stycket vid frågor om utdömande av vite skall tillämpa rätte- gångsbalkens regler om åtal för brott för vilka svårare straff än böter inte är föreskrivet, krävs enligt 49 kap. 13 § rättegångs- balken prövningstillstånd för att skall pröva miljödomstolens beslut (se bet. 1997/98:JoU 20 s. 116). Före ikraftträdande prövade länsrätten frågan om utdömande av viten efter ansökan av behörig myndighet. Läns- rätten tillämpade vid prövningen viteslagen samt förvaltnings- processlagen. Bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen innebar att följande handläggningsförfarande tillämpades. Förfarandet var som huvudregel skriftligt (9 § första stycket). I handläggningen fick dock muntlig förhandling ingå om det kunde anses vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av målet (9 § andra stycket). Vid prövningen i länsrätten skulle muntlig förhandling hållas, om enskild som förde talan i målet begärde det samt förhandlingen inte var obehövlig och ej heller särskilda skäl talade mot det (9 § tredje stycket). Vid prövningen skulle rätten tillse att målet blev så utrett som dess beskaffenhet krävde (8 § första stycket). Målen ansågs regelmässigt vara av enkel beskaffenhet och länsrätten var därmed enligt 18 § fjärde stycket 1 lagen om allmänna förvaltningsdomstolar domför med en lagfaren domare. Rörande rättegångskostnaderna i vitesmålen fanns ingen lag- reglering. Förvaltningsprocesslagen innehåller inga bestämmelser om rättegångskostnader. I stället regleras rätten till ersättning för rättegångskostnader i särskilda lagar. Exempelvis finns bestämmelser om skyldighet för en tappande part att ersätta en vinnande parts kostnader i ett mål i 21 kap. 13 § . Rätt att erhålla ersättning av allmänna medel för kostnader finns exempelvis i lagen om ersättning för kostnader i ärenden och mål om skatt, m.m. I vitesmål finns dock inga bestämmelser. I fråga om mål om utdömande av vite ansågs alltså ersättning för rättegångskostnader inte lagligen kunna utgå (se RÅ 1997 ref. 12 II). Länsrättens avgörande kunde överklagas till kammarrätten. Prövningstillstånd krävdes i kammarrätten. Problem vid nuvarande ordning gällande förfarande har medfört problem förutom för domstolarna för de sökande myndigheterna. Detta har inneburit att viljan att ansöka om utdömande av vite har minskat hos tillsynsmyndigheterna. Den inledande ansökningsavgiften har uppfattats som onödig. Vidare har domförhetsreglerna – innebärande krav på fyra leda- möter – uppfattats som väl omfattande med tanke på målens ofta begränsade omfattning. Det har också varit osäkert om lag- stiftaren ansett att regler om allmänt åtal (45 och 46 kap.) eller om enskilt åtal (47 kap.) skall vara tillämpliga. Även det förhållandet att handläggningen bygger på muntlig- het och är avsedd att avslutas med en huvudförhandling har medfört svårigheter. Miljödomstolarna och i viss mån parterna har tvingats till långa och tidskrävande resor trots att målen varit av relativt enkel beskaffenhet. Vidare har parts utevaro medfört att förhandlingar i vissa fall fått inställas. Även det förhållandet att företrädare för den sökande myndigheten i vissa fall har haft bristande behörighet att bemöta vid huvudförhandlingen fram- ställda invändningar har medfört problem. Det har också varit osäkert om lagstiftaren ansett att ersätt- ning för rättegångskostnader skall utgå. Problemet vad gäller rättegångskostnader har även uppmärksammats i Miljömåls- kommitténs betänkande (se SOU 2000:52, del 2, s. 694). Slutligen finns det ingen bestämd reglering om vilken miljö- domstol som är behörig att pröva vitesfrågan. Sammanfattningsvis har nuvarande ordning för utdömande av vite aktualiserat följande problem. Ansökningsavgiften får anses som onödig. Kravet på huvudförhandling gör i många fall handläggningen onödigt omfattande. Rättens sammansättning är normalt för omfattande. Behörig domstol framgår inte klart. Ersättning för rättegångskostnader. Miljödomstolarna bör även fortsättningsvis handlägga mål om utdömande av vite. Det finns ingen anledning att ändra på det, däremot är en förenkling av prövningen nödvändig. Inledningsvis föreslår kommittén att myndigheternas skyldig- het att erlägga ansökningsavgift tas bort. Beträffande handläggningen föreslås följande ändringar. Som framgår ovan tillämpades tidigare förvaltningsprocesslagen i denna typ av mål. Några uppgifter om att förvaltnings- domstolarnas tidigare handläggning av vitesmålen skulle inne- burit problem har inte framkommit. Kommittén finner det därmed naturligt, särskilt mot bakgrund av att miljödomstolarna redan nu tillämpar förvaltningsprocesslagens bestämmelser i överklagade mål, att föreslå att den friare prövning som stadgas i förvaltningsprocesslagen även görs tillämplig vid miljödom- stolarnas handläggning i mål om utdömande av vite som en myndighet har förelagt med stöd av 26 kap. 14 § eller annat lagrum i balken. När det gäller parternas rätt att erhålla ersättning för sina rättegångskostnader innebär förslaget att den ordning som har gällt för förvaltningsdomstolarnas handläggning av vitesmål blir tillämplig. Varken förvaltningsprocesslagen eller viteslagen innehåller någon bestämmelse om rättegångs- kostnader. Inte heller innehåller någon bestämmelse som fristående reglerar frågan om ersättning för rättegångs- kostnader i mål om utdömande av vite. Detta innebär enligt kommitténs mening att i mål om utdömande av vite som kommer att handläggas enligt den föreslagna regleringen kan ersättning inte utgå av allmänna medel för kostnader. En tappande part kan heller inte förpliktigas att ersätta en vinnande parts rättegångskostnader. En sådan ordning överensstämmer med den reglering som tidigare gällt för förvaltningsdomstolar- nas handläggning av vitesmål (se RÅ 1997 ref. 12 II) och innebär att ersättning för rättegångskostnader inte lagligen kan erhållas. Vad gäller frågan om en särskild reglering av rättegångskostnaderna i vitesmål enligt behövs kan följande anföras. Domstolen är skyldig att självmant pröva de formella förutsättningarna, t.ex. om föreläggandet har utfärdats av behörig myndighet eller att det är riktat till rätt adressat. Avseende den materiella kontrollen av föreläggandet slås i viteslagens förarbeten fast att en domstol vid utdömande av vite har att pröva vitesföreläggandets laglighet men inte dess lämplighet (prop. 1984/85:96 s. 56). Domstolens prövning av vitets lämplighet sker i stället i samband med ett eventuellt över- klagande av själva vitesföreläggandet. Någon fullständig prövning av föreläggandet blir således aldrig aktuell vid prövning av utdömande av vite enligt . Vidare har miljö- domstolarna – liksom förvaltningsdomstolarna – en lagstadgad utredningsskyldighet (se 8 § förvaltningsprocesslagen). Slutligen är det tveksamt om bestämmelser som innebär ett avsteg från vad som i övrigt gäller för förvaltningsrättslig handläggning är motiverad. Mot bakgrund av vad som anförts kan inte någon särskild reglering som medför rätt att erhålla ersättning för rättegångs- kostnader från motpart eller av allmänna medel anses motiverad. Eftersom förvaltningsprocesslagen blir tillämplig i målen innebär förslaget vidare att reglerna i 20 kap. 5 § andra stycket rörande miljödomstolens sammansättning i mål som inte avser avgörande i sak av tillståndsfrågor skall tillämpas. Dessa regler medför för vitesmålen som huvudregel att rätten är domför med ordföranden och ett miljöråd. Slutligen medför förslaget att det även klart framgår vilken domstol som är behörig att pröva ansökningar om utdömande av vite. Av 1 § viteslagen framgår att denna lag skall tillämpas vid bedömningen av om vite skall dömas ut. Sammanfattningsvis innebär förslaget. Kravet på ansökningsavgift tas bort. ersätts av förvaltningsprocesslagen. Rätten är som huvudregel domför med en ordförande och ett miljöråd. Vilken domstol som är behörig anges klart. Förslaget står inte i strid med EG-rätten. Visserligen innebär förslaget att ett i stort sett absolut krav på att ha en muntlig handläggning inte längre föreligger för domstolarna. De före- slagna reglerna i förvaltningsprocesslagen tillämpas dock av för- valtningsdomstolarna och anses inte strida mot artikel 6 i . Kostnadsmässigt innebär förslaget besparingar för myndig- heterna. För domstolarnas del effektiviseras handläggningen. Även för de myndigheter som ansöker om utdömande förenklas förfarandet, vilket innebär kostnadsbesparingar. För företag och enskilda innebär förslaget med effektivare handläggning i kom- bination med förvaltningsprocesslagens regler om utrednings- skyldighet (8 §) att rättegångskostnaderna minskar. Detta uppväger nackdelen för en enskild part att inte kunna få ersättning för rättegångskostnader, när en ansökan om utdömande av vite ogillas. 2.8Bestämmelser om straff och förverkande 2.8.1Ny förordning om ämnen som bryter ned ozonskiktet Den EG-förordning om ämnen som bryter ned ozonskiktet som anges i 29 kap. 8 § har ersatts med en ny. Hänvisningen bör därför ändras. Rådets förordning (EG) nr 3093/94 av om ämnen som bryter ned ozonskiktet är upphävd. Förordningen har från och med nämnda datum ersatts av och rådets förordning (EG) nr 2037/00 av . En ändring av hänvisningen i 29 kap. 8 § första stycket 26 bör därför göras. bör i punkterna 25, 27 och 28 böjningsformen ändrat rättas till ändrad eftersom ordet i dessa fall syftar på förordningar. 2.8.2Förverkande av utbrutet material vid olaglig täkt I 29 kap. 12 § finns bestämmelser om förverkande av egen- dom i samband med brott. Av lagrummet framgår inte att ut- brutet material vid olovlig täktverksamhet kan förverkas. Kommittén föreslår att paragrafen ändras till att gälla även vid täktverksamhet. Av 12 kap. 1 § framgår att det krävs tillstånd av för täkt av berg, sten, grus, sand, lera, jord, torv eller andra jordarter. I 14 § förordningen om täkter och anmälan för samråd sägs att det i 29 kap. finns bestämmelser om straff och förverkande. Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bedriver en verksamhet utan att ha tillstånd kan enligt 29 kap. 4 § dömas för otillåten miljöverksamhet. Enligt 29 kap. 12 § i lagrådsremissens förslag till miljöbalk kunde all egendom som varit föremål för brott enligt bl.a. 29 kap. 4 § förklaras förverkad, om det inte var uppenbart oskäligt. Detsamma skulle gälla värdet av egendomen och utbytet av sådant brott (se prop. 1997/98:45, del 3, s. 231). Lagrådet var kritiskt till denna bestämmelse, som ansågs vara en alltför långtgående utvidgning i förhållande till gällande rätt. Lagrådet föreslog i stället att förverkanderegeln i skulle begränsas till att omfatta de förverkandemöjligheter som fanns i gällande rätt. Vid utformningen av Lagrådets förslag till lydelse av förverkandebestämmelsen uppmärksammades dock inte den förverkanderegel som fanns i 37 § sista stycket natur- vårdslagen (se Lagrådets uppräkning av lagar med förverkande- bestämmelser i prop. 1997/98:45, del 2, s. 511). Det lagförslag som regeringen senare lade fram och som antogs av överensstämde med Lagrådets förslag. För att genomföra lagstiftarens tanke att låta förverkanderegler motsvara de regler som fanns före balkens ikraftträdande, måste ett tillägg göras. Kommittén föreslår därför att en möjlighet återinförs i lagstiftningen att förverka utbytet av otillåten täktverksamhet. 2.9Bestämmelser om ersättning till fastighetsägare 2.9.1Ersättning till fastighetsägare vid ingripanden av det allmänna Bestämmelsen om kommuners ansvar enligt 31 kap. 7 § för att betala ersättning till fastighetsägare vid vissa ingripanden av det allmänna förtydligas, genom att det anges att det är kommunen som är ersättningsskyldig även efter det att den meddelat förelägganden och förbud enligt samrådsparagraf och alltså inte bara vid beslutande av föreskrifter. Vidare kompletteras bestämmelsen om att sökanden skall betala ersättning när fastställt ett vatten- skyddsområde med att motsvarande betalningsansvar för sökanden också skall gälla när det är en kommun som fastställt området. Fastighetsägare har i vissa fall rätt till ersättning på grund av beslut som innebär att mark tas i anspråk eller att pågående markanvändning inom berörd del av en fastighet avsevärt för- svåras. De beslut som grundar ersättningsrätt räknas upp i 31 kap. 4 § . Bland annat nämns föreskrifter för naturreservat och vattenskyddsområden samt förelägganden eller förbud enligt s.k. samrådsparagraf i 12 kap. 6 §. Frågan om vem som skall betala ersättningen regleras i 31 kap. 7 § första stycket . Huvudregeln är att ersättningen betalas av staten. Ersättningen skall dock i stället betalas av en kommun, om föreskrifter som avses i 4 § beslutats av kom- munen. Kommuners ersättningsskyldighet är alltså enligt ordalagen i 31 kap. 7 § begränsad till fall där föreskrifter har meddelats av en kommun. Däremot nämns inte den situation att föreläggan- den eller förbud enligt 12 kap. 6 § har meddelats av kommunen. Detta är ett förbiseende som bör åtgärdas genom ett tillägg i 31 kap. 7 §. I 31 kap. 7 § andra stycket finns en bestämmelse i vilken det anges att sökanden skall betala de ersättningar som skall utgå vid vattenskyddsområden, när föreskrifterna för vattenskydds- området har beslutats av efter ansökan av en kom- mun eller den i vars intresse vattenskyddsområdet fastställts. Bestämmelsen är ofullständig. Av 7 kap. 21–22 §§ framgår nämligen att inte bara länsstyrelser utan också kom- muner får fatta beslut om vattenskyddsområden. Det är tänkbart att en kommun kan komma att fatta beslut efter ansökan av den i vars intresse vattenskyddsområdet fastställs. I detta fall saknas en regel som säger att sökanden skall betala ersättningen. Det kan inte vara en lämplig ordning att kommunen själv skall betala ersättning i detta fall, när inte har någon betal- ningsskyldighet i motsvarande situation. Ett tillägg bör därför göras i 31 kap. 7 § , av vilket framgår att sökanden skall betala ersättningen när en kommun har beslutat om före- skrifter för ett vattenskyddsområde efter ansökan av den i vars intresse vattenskyddsområdet fastställts. 2.9.2Ersättning till fastighetsägare som nekats dispens från bestämmelser om generellt inrättade biotopskyddsområden Lagtexten bör förtydligas genom att det uttryckligen anges att ersättning vid sådana biotopskyddsområden som inrättats generellt av regeringen betalas först om dispens vägrats eller förenats med särskilda villkor. I 31 kap. 4 § görs en uppräkning av olika situationer där fastighetsägare har rätt till ersättning vid beslut som innebär att mark tas i anspråk eller att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras. Ersättning kan betalas framför allt vid beslut om områdesskydd, exempelvis föreskrifter om åtgärder och inskränkningar i naturreservat och förbud eller beslut att inte medge dispens inom biotopskydds- områden. Om de beslut som nämns i 31 kap. 4 § innebär att det krävs tillstånd för en viss verksamhet eller åtgärd, betalas enligt 31 kap. 5 § ersättning endast om tillstånd väg- rats eller förenats med särskilda villkor. Rätten till ersättning skjuts alltså upp i dessa fall i stället för att föreligga redan när områdesskyddet inrättas. Som uttryckligen anges är förutsätt- ningen att det krävs tillstånd. Krav på dispens nämns däremot inte i lagtexten. Skillnaden är väsentlig, eftersom det i miljö- balken görs skillnad mellan begreppen tillstånd och dispens. Krav på tillstånd kan införas av den myndighet som inrättar ett områdesskydd. I en föreskrift för området anges då att vissa åtgärder inte får utföras utan tillstånd. Krav på dispens införs däremot inte i föreskrifter meddelade av den beslutande myn- digheten. Dispens kan i stället lämnas med stöd av föreskrifter i eller i en förordning meddelad med stöd av miljö- balken. Exempel på bestämmelser om att dispens kan ges, finns för naturreservat i 7 kap. 7 § andra stycket , för bio- topskyddsområden i 7 kap. 11 § andra stycket och för nationalparker i 5 § nationalparksförordningen. Eftersom 31 kap. 5 § inte nämner dispenser gäller att ersättning skall betalas genast när det saknas en föreskrift för området som anger att tillstånd krävs för en viss åtgärd. En annan sak är att fastighetsägaren med stöd av 31 kap. 15 § kan för- pliktas att betala tillbaka ersättningen om dispens meddelas . Förhållandet mellan ersättning och dispens kommenteras ytterligare i prop. 1997/98:45, del 2, s. 76. För biotopskyddsområdena finns dock uttalanden i förar- betena som inte stämmer med ordalydelsen i 31 kap. 5 § miljö- balken. Ersättningsrätten sägs nämligen vara knuten till myndig- hetens beslut att inte meddela dispens för en verksamhet eller åtgärd (se prop. 1997/98:45, del 1, s. 314). Vad däremot gäller biotopskyddsområden där möjlighet att meddela dispens inte finns, dvs.