sou · GOB326d1 · 2001-01-01 00:00:00 — gäller att den som gjort sig skyldig till brott skall åläggas att utge en avgift till brottsofferfonden, om det är fråga om brott för vilket fängelse ingår i straffskalan. Den dömde skall då åläggas att betala en avgift på . En utlänning kan utvisas ur på grund av brott enligt reglerna i 4 kap. 7–10 §§ utlänningslagen (1989:52). Frågan om sådan utvisning 90 Straffrättsliga förfaranden och reaktioner prövas av den domstol som handlägger brottmålet och utvisningsbeslu- tet är en särskild rättsverkan av brott. Den tidigare motsvarigheten till utvisning – förvisning – betraktades som en brottspåföljd. Genom utformningen av utvisningsbestämmelsen utlänningslag slogs fast att utvisning på grund av brott skall anses utgöra en särskild rättsverkan av brott i stället för en brottspåföljd (prop. 1979/80: 96 s. 121 f.) Beslut om särskild rättsverkan kan meddelas av domstol i mål om ansvar för brott eller om förverkande. För åklagare talan om ansvar, är det vanligen han som framställer yrkande om särskild rättsverkan. Ett sådant yrkande är dock inte nödvändigt för att domstolen skall besluta om förverkande, utvisning eller avgift till brottsofferfonden. Domstolen skall nämligen ex officio pröva om sådan rättsverkan skall beslutas. Däremot gäller att företagsbot bara får dömas ut efter yrkande av åklagaren. I sammanhanget bör något sägas om brottmålsdomens rättskraft. Meddelar inte domstolen något beslut om särskild rättsverkan på grund av det ifrågavarande brottet i samband med att åtalet prövas, kan något sådant beslut normalt inte meddelas senare efter ny talan mot den tilltalade. Brottmålsdomens rättskraft omfattar således även frågan om exempelvis förverkande (jfr NJA II 1990 s. 401). Beslut om förverkande och vissa andra former av särskild rättsver- kan kan meddelas i samband med strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot. Av 48 kap. 2 § tredje stycket RB följer att föreläggan- det i förekommande fall skall omfatta även förverkande av egendom, annan sådan särskild rättsverkan eller särskild rättsverkan i form av avgift till brottsofferfond. Enligt motiven till bestämmelsen innebär uttrycket sådan särskild rättsverkan att det endast är fråga om förver- kandeliknande följder av att någon fälls till ansvar (prop. 1964:10 s. 152). Så gäller exempelvis att företagsbot inte kan påföras näringsid- kare genom strafföreläggande eller genom föreläggande av ordnings- bot. 4 Frågans tidigare behandling Alltsedan 1916 års förordning om automobiltrafik har uppgiften att fatta beslut om körkortsingripanden legat på antingen länsstyrelse eller förvaltningsdomstol. Frågan om att flytta över denna uppgift till straff- processen har diskuterats vid ett flertal tillfällen. vägtrafiksakkunniga hade i uppdrag att utreda frågan om körkortsåterkallelse borde beslutas av länsstyrelse eller av domstol (SOU 1935:23). Deras bedömning blev att beslut om körkorts- återkallelse även fortsättningsvis skulle fattas av länsstyrelserna. Som motivering framhöll de bl.a. att det knappast kunde komma i fråga att till domstol flytta över frågor om återkallelse i andra fall än de som föranletts av straffbelagda förseelser, exempelvis på grund av sjukdom. Dessutom framhölls att det knappast var möjligt att avskaffa länsstyrel- sens befogenhet att provisoriskt återkalla körkort. Departementschefen anslöt sig till de sakkunnigas bedömning (prop. 1936 nr 213). Frågan om överflyttning av körkortsingripanden till domstol behandlades därefter av trafiknykterhetsutredning. Till följd av utredningens begränsade uppdrag inskränktes övervägandena till att närmast avse återkallelse av körkort på grund av trafiknykterhetsbrott (SOU 1953:20). Utredningen fann flera skäl som talade mot att denna typ av ärenden skulle flyttas över till domstol. Bl.a. framhölls det naturliga i att samma myndighet som beviljade körkort – – även skulle pröva förutsättningarna för att återkalla dem. Att bryta ut återkallelse på grund av onykterhet i trafik och ge dem en särskild karaktär av straff bedömdes inte ändamålsenligt. Slutsatsen blev därför att ifrågavarande ärenden även fortsättningsvis skulle handläggas av länsstyrelserna. Nästa gång frågan om att flytta över vissa körkortsingripanden till allmän domstol behandlades var av trafiknykterhetskommitté, som föreslog att återkallelser på grund av annan straffbelagd handling än fylleri skulle flyttas över till domstol (SOU 1963:72 s. 159 ff.). Som skäl anförde kommittén bl.a. att ett domstolsförfarande skulle ge bättre rättssäkerhet för den enskilde än dåtidens administrativa förfarande i länsstyrelserna. Kommittén framhöll särskilt vikten av att ingripanden på grund av brott i största möjliga utsträckning bestäms inom ramen för 92 Frågans tidigare behandling ett judiciellt förfarande och med beaktande av den samlade styrkan i samhällets reaktion på brottet. Kommittén ansåg vidare att handlägg- ningen av körkortsmål skulle förenklas genom en överflyttning till domstol samt att det skulle ligga ett värde i att frågor om straff och om körkortsåterkallelse kunde avgöras i ett sammanhang. Den noggranna prövning som förfarandet i brottmål garanterar skulle, enligt kommit- tén, ge en väsentligt klarare bild av sakläget än den som kan utläsa ur handlingarna. tillsattes och fick bl.a. i uppdrag att undersöka förutsättningarna och formerna för körkortsingripande vid vissa särskilt angivna trafikförseelser. Kommittén redovisade ingående de synpunkter som kan läggas på frågan vilket organ som skall besluta om körkortsingripande på grund av brott (SOU 1972:70 s. 127 ff.). Kommittén menade att det fanns flera starka skäl som talade för att körkortsåterkallelser på grund av trafikbrott borde handläggas av allmän domstol. Att prövningen av straffet och körkortsfrågan kan ske måste, enligt kommittén, ses som ett grundläggande krav från både rättssäkerhets- och trafiksäkerhetssynpunkt. En sådan ordning skulle ge bättre möjligheter att använda körkortsingripandet som ett effektivt vapen i kampen mot trafikbrottslighet, då handläggningen skulle bli snabbare. Kommittén ansåg vidare att en samtidig handlägg- ning av brottmålet och körkortsfrågan skulle innebära kostnadsmässiga fördelar för både det allmänna och för den enskilde. Även den interna- utvecklingen och önskemålet om internationell enhetlighet talade för allmän domstol som beslutsorgan i körkortsmål. Kommittén framhöll vidare att det från rättssäkerhetssynpunkt är viktigt att avgörandet i körkortsfrågan grundas på den omedelbara information om händelseförlopp m.m. som den allmänna domstolen erhåller i brottmålsprocessen. Den bild som kan erhållas genom studier av domar, förundersökningsprotokoll m.m. blir alltid en information i andra hand och därför också en information med betydande brister. föreslog att prövningen av körkortsfrågan vid trafikbrott skulle flyttas över från förvaltningsdomstol till allmän domstol. Enligt kommittén borde en gemensam handläggning kunna ske också när trafikförseelsen beivras genom strafföreläggande. Trafik- målskommitténs förslag behandlades i prop. 1975/76:155 (s. 114 ff.). Departementschefen framhöll att kommitténs förslag skulle innebära att merparten av de körkortsmål som avsåg upprepad trafikbrottslighet eller en enstaka allvarlig trafiköverträdelse flyttas över till åklagare för prövning av denne i samband med strafföreläggande. En sådan ordning ansåg han sig inte kunna förorda. Han menade vidare att en samordning av straff- och körkortsprocessen inte skulle ge några utredningsmässiga fördelar och inte heller kortare handläggningstider. Frågans tidigare behandling 93 chefens slutsats blev att frågan om körkortsåterkallelse även fortsättningsvis skulle prövas av länsrätterna. Vid riksdagsbehandlingen av prop. 1975/76:155 (/76:28, rskr. 1975/76:390) biföll en motion angående överflyttning av vissa körkortsmål till allmän domstol. uttalade att allmän domstol borde besluta om körkortsåterkallelse vid vissa allvarliga trafikbrott, när domstolen dömer i ansvarsdelen. Med anledning av uttalande utvidgades uppdraget körkortsutredning. Vid en samlad bedömning av för- och nackdelarna med en partiell överflyttning fann utredningen att nackdelarna övervägde (SOU 1978:27 s. 124 ff.). De nackdelar som utredningen främst pekade på gällde att körkortsingripanden på grund av trafikbrott skulle splittras mellan förvaltningsdomstolarna och de allmänna domstolarna samt att det skulle uppstå kompetenskonflikter och samordningsproblem mellan de olika domstolarna. Enligt utredningen kunde det inte heller accepteras att körkortshavaren kunde påverka valet av domstol – länsrätt eller tingsrätt – genom att vägra godkänna exempelvis ett strafföreläggande. Utredningen menade vidare att det låg ett begränsat värde i en ökad muntlighet i förfarandet liksom i en samtidig bedömning av ansvars- och körkortsfrågan. Utredningen föreslog därför att frågan om körkortsingripanden även i fortsättningen skulle vara en uppgift för länsstyrelser och förvaltningsdomstolar. Departementschefen delade i huvudsak utredningens uppfattning (prop. 1979/80:178 s. 25 ff.). Han poängterade allvaret i nackdelarna med en partiell överflyttning av körkortsmålen och hans slutsats blev att några betydande fördelar inte stod att vinna genom en sådan reform. godkände departementschefens överväganden. tillsattes för att se över domstolarnas uppgifter och arbetssätt. Utredningen ansåg att frågan om en partiell överflyttning av körkortsmål till tingsrätt hade blivit grundligt belyst av körkortsutredning och att förhållandena inte hade förändrats så att en partiell överflyttning borde genomföras (SOU 1991:106 s. 248 ff.). Utredningen menade vidare att en partiell överflyttning skulle beröra endast en förhållandevis liten del av körkortsmålen, eftersom den övervägande delen av trafikbrotten och trafikförseelserna beivrades av polis eller åklagare genom utfärdande av föreläggande om ordnings- bot respektive strafföreläggande. Utredningen ansåg dessutom att utvecklingen inte borde gå i riktning mot att splittra upp handlägg- ningen av körkortsfrågor. Strävan borde i stället vara att begränsa antalet myndigheter som handlägger sådana ärenden. Utredningens slutsats blev därför att en partiell överflyttning av körkortsmål till tingsrätt inte borde komma i fråga. 94 Frågans tidigare behandling övervägde även frågan om samtliga körkorts- mål borde prövas av allmän domstol. Den främsta anledningen till att undersöka denna fråga var, enligt utredningen, om man därigenom kunde tillgodose önskemålet att frågor som har ett nära samband skall handläggas vid samma slags domstol och om möjligt vid samma tillfälle. Utredningen framhöll emellertid att en gemensam handlägg- ning av frågorna om körkortsingripande och ansvar för brott inte skulle åstadkommas om samtliga körkortsmål skulle handläggas av tingsrätt, eftersom det stora flertalet körkortsmål grundar sig på godkända förelägganden om ordningsbot eller strafföreläggande. motsatte sig utredningen att körkortsingripanden skulle kunna ske genom föreläggande om ordningsbot eller strafföreläggande. Domstols- utredningen menade vidare att en överflyttning skulle vara förenad med såväl principiella som praktiska problem samt processuella svårigheter. Slutsatsen blev att körkortsingripandena skulle ligga kvar på förvalt- ningssidan. Departementschefen anslöt sig till bedömning (prop. 1993/94:133 s. 42 ff.). Avslutningsvis finns anledning att erinra om vissa av de uttalanden som gjordes i samband med införandet av körkortslag. Lagrådet anförde i sitt yttrande över den remiss som regeringen överlämnade till rådet att frågan om körkortsåter- kallelse på grund av brott i flertalet EU-stater synes handhas av brottmålsdomstolen i den process där frågan om straffrättsligt ansvar för brottet prövas. Enligt Lagrådet har goda sakliga skäl länge talat för det svenska systemet. Lagrådet framhöll emellertid att frågan om körkortsingripande på grund av brott, särskilt beträffande längden av spärrtiden, har kommit att präglas av ett alltmer straffrättsligt tänkande med en ganska bestämd praxis rörande olika långa spärrtider vid olika typer av brott eller trafikförseelser. Enligt Lagrådet talar i detta läge starka principiella skäl – särskilt naturligtvis hänsynen till Europaråds- konventionen – för att även frågan om körkortsåterkallelse med anled- ning av brott prövas i brottmålsprocessen. 5Körkortsingripanden i några europeiska länder Mot bakgrund av det internationella samarbetet på såväl trafik- som straffrättsområdet är det av intresse att jämföra de svenska reglerna för körkortsingripande med vad som gäller i andra länder, främst givetvis i övriga EU-länder. I detta kapitel lämnar vi därför en redogörelse för körkortsingripanden i några europeiska länder. I bilaga 2 finns en schematisk uppställning över vilka körkortsingripanden som sker vid de vanligaste trafikbrotten i några europeiska länder. De danska bestämmelserna om körkort finns i færdselsloven och i bekendtgørelse om kørekort. Körkortsingripande kan ske genom indragning (inddragelse) av förarbehörighet eller återkallelse (frakendelse). Skillnaden mellan dessa båda institut framgår av redogörelsen nedan. Regler om indragning av förarbehörighet finns i 60 § færdselsloven. Ett sådant beslut skall meddelas av polis, om körkortshavaren inte längre uppfyller de medicinska eller kunskapsmässiga kraven för att erhålla körkort. Beslut om indragning kan meddelas också på grund av opålitlighet i nykterhetshänseende eller när körkortshavaren har vägrat att medverka i de undersökningar och prov som polisen anser att han bör genomgå. Indragningen kan ske villkorligt och körkortshavaren har då möjlighet att avlägga förarprov. kan i vissa fall meddela interimistiskt beslut om indragning. Polisens beslut om indragning av förarbehörigheten kan prövas av domstol (byretten). 96 Körkortsingripanden i några europeiska länder Bestämmelser om återkallelse av förarbehörighet finns i 18 kap. faerdselsloven. Återkallelsen kan vara villkorlig eller ovillkorlig. Ett beslut om villkorlig återkallelse innebär att körkortshavaren ställs under en prövotid . I vissa fall kan prövotiden dock bestämmas till . Beslut om ovillkorlig återkallelse sker antingen för en bestämd tid mellan och eller utan begränsning i tiden. Valet mellan villkorlig och ovillkorlig återkallelse avgörs av allvaret i det eller de brott som föranleder ingripandet. Körkortshavarens personliga förhållanden är därvid av mindre betydelse. Ingripandet stannar vanligen vid villkorlig återkallelse, även om körkortshavaren brustit i hänsyn till trafiksäkerheten med person- eller sakskada eller risk för sådan skada som följd (i flertalet av dessa fall är det fråga om trafikolyckor till följd av brott mot väjningsplikt eller körning mot rött ljus). Villkorlig återkallelse beslutas också vid trafiknykterhetsbrott där alkoholhalten i blodet uppgår till mellan 0,8 och . Detsamma gäller när det är fråga om allvarlig hastighetsöverträdelse, där den uppmätta hastigheten har överstigit högsta tillåtna hastighet med samt vid upprepade trafikförseelser, som inte kan anses bagatellartade. När det gäller upprepade mindre allvarliga hastighetsöverträdelser kan nämnas att ingripande sker först när körkortshavaren har fällts till ansvar för sju sådana överträdelser inom loppet av ungefär . Vid allvarligare trafikbrott än de som har nämnts kan körkortet återkallas ovillkorligt. Längden bestäms efter allvaret i det eller de brott som föranleder ingripandet. Även tidigare körkortsingripanden kan därvid beaktas, men körkortshavarens behov av körkort saknar i allmänhet betydelse. Ifrågavarande ingripanden sker vanligen på grund av trafiknykterhetsbrott där alkoholhalten överstiger (spirituskørsel). Vid sådant brott skall återkallelsen gälla under . Andra brott som kan leda till ovillkorlig återkallelse är uppsåtligt förorsakande av person- eller sakskada samt upprepade trafikbrott. Detsamma gäller vid trafikbrott som har begåtts under prövotid efter villkorlig återkallelse. Det kan noteras att ovillkorlig återkallelse i allmänhet blir följden för den som har brutit mot bestämmelserna om automatisk hastighetsbegränsare. Den som har fått sin förarbehörighet ovillkorligt återkallad och som vill få ett nytt körkort är tvungen att avlägga nytt förarprov. Det kan ske tidigast en månad innan återkallelsetiden löper ut. Har återkallelsen skett på grund av trafiknykterhetsbrott, måste han dessutom genomgå viss förarutbildning. Även den som har fått sitt körkort villkorligt Körkortsingripanden i några europeiska länder 97 återkallat skall avlägga nytt förarprov. Det skall ske inom , vilken bestäms av polismyndigheten. skall besluta om indragning av förarbehörigheten, om godkänt prov inte avläggs inom den föreskrivna tiden. Av 119 § færdselsloven följer att ärenden om återkallelse av förarbehörighet skall handläggas enligt den danska motsvarigheten till (retsplejeloven). Det innebär att handläggningen sker i allmän domstol (byret och landsret) samt att den domstol som prövar brottmålet också prövar frågan om återkallelse. Under vissa förutsätt- ningar kan dock ett förenklat förfarande tillämpas. Åklagare kan vid vissa trafikbrott utfärda ett slags strafföreläggande (tilkendegivelse) för godkännande av den misstänkte. Även erfaren polispersonal kan ibland utfärda sådana förelägganden, vilka kan avse såväl ett bötesstraff som återkallelse av förarbehörigheten (villkorlig eller ovillkorlig). Förfaran- det kan användas vid exempelvis hastighetsöverträdelse, trafiknykter- hetsbrott eller brott mot bestämmelserna om automatisk hastighets- begränsare. Det är inte möjligt att godkänna föreläggandet endast i en viss del.1 Enligt dansk rätt kan polismyndigheten meddela interimistiska beslut om indragning av förarbehörigheten. Förutsättningen för ett sådant beslut är att det på sannolika skäl kan antas att förarbehörigheten kommer att återkallas. I praktiken förekommer interimistiska beslut bara när det är fråga om grovt rattfylleri som har erkänts av den misstänkte. Beslutets giltighet är inte begränsad i tiden. Körkortshavaren kan överklaga beslutet till domstol. Det kan nämnas att det övervägs om ett pricksystem bör införas i . I finns drygt 2,6 miljoner körkortsinnehavare. meddelades drygt 13 000 beslut om återkallelse av förarbehörig- het. Bestämmelser om körkort finns i den finska vägtrafiklagen. För att få köra andra motordrivna fordon än mopeder fordras så kallad körrätt, vilken uppkommer när körkort lämnas ut. Den som har meddelats körförbud har inte längre körrätt. Den finska lagstiftningen bygger på 1 I sammanhanget kan nämnas att företrädare för den danska poliskåren har gjort gällande att benägenheten att godkänna ifrågavarande förelägganden är större när de avser både ett bötesstraff och ett körkortsingripande än när de avser enbart ett bötesstraff. 98 Körkortsingripanden i några europeiska länder tanken att körförbud på grund av trafikbrott utgör en påföljd, vilken syftar till att hindra olämpliga förare från att utsätta andra för fara i trafiken. I har stora delar av hanteringen av körkort anförtrotts åt polisen. Det är polisen som beviljar körkortstillstånd och som utfärdar körkort. Polisen har en betydelsefull roll även när det gäller att meddela beslut om körförbud. I 75 § vägtrafiklagen anges på vilka grunder som körförbud kan meddelas. Förare av motordrivet fordon skall meddelas sådant förbud, om han har gjort sig skyldig till grovt äventyrande av trafiksäkerheten eller trafiknykterhetsbrott. Vidare gäller att den som har körrätt skall meddelas körförbud, om han vid förande av motordrivet fordon har gjort sig skyldig till någon annan gärning som är straffbar enligt vägtrafiklagen och som tyder på allvarlig likgiltighet inför trafiksäker- heten. Det kan exempelvis vara fråga om brott mot väjningsplikt eller mot omkörningsförbud, underlåtenhet att stanna på polismans tecken eller hastighetsöverträdelse med mer än . Den som innehar körrätt kan dessutom meddelas körförbud, om han gjort sig skyldig till upprepade brott mot vägtrafiklagen eller till olovlig körning. Detsamma gäller om han på grund av sjukdom eller missbruk inte längre uppfyller kraven för att få körkortstillstånd eller om han inte efterkommer en uppmaning att ge in intyg eller att avlägga nytt förarprov. I 76 § vägtrafiklagen finns bestämmelser om interimistiska beslut om körförbud. Ett sådant beslut kan meddelas, om det är sannolikt att körkortshavaren har gjort sig skyldig till trafiknykterhetsbrott eller grovt äventyrande av trafiksäkerheten. Detsamma gäller om det är uppenbart att körförmågan på grund av sjukdom, skada eller av annan sådan orsak har försämrats i sådan utsträckning att den övriga trafiken utsätts för väsentlig fara om körningen fortsätter. Beslut om körförbud enligt 75 § vägtrafiklagen meddelas i vissa fall av domstol och i andra fall av polis. Fördelningen av beslutskompetens avgörs av på vilken grund beslutet meddelas. Domstol beslutar om körförbud, om grunden är att förare av motordrivet fordon har gjort sig skyldig till grovt äventyrande av trafiksäkerheten eller trafiknykterhets- brott. Körförbudet prövas därvid i samband med prövningen av det bakomliggande brottet. I övriga fall meddelas beslut om körförbud enligt 75 § av polis. Beslut kan meddelas först när skuldfrågan har avgjorts genom lagakraftvunnen dom eller motsvarande. Det är chefen för polisdistriktet eller annan särskilt förordnad polisman i befälsställ- ning som skall fatta beslutet. Interimistiska beslut om körförbud enligt 76 § meddelas i samtliga fall av polisman. Samtliga beslut om körförbud som meddelats av polis kan överkla- gas till förvaltningsdomstol. Den som är missnöjd med ett beslut om körförbud enligt 75 § kan i vissa fall välja mellan att överklaga till Körkortsingripanden i några europeiska länder 99 förvaltningsdomstol eller att begära att beslutet skall hänskjutas till allmän domstol för prövning. Så kan ske om beslutet grundas på att körkortshavaren har gjort sig skyldig till olovlig körning eller till en gärning som är straffbar enligt vägtrafiklagen och som tyder på allvar- lig likgiltighet inför trafiksäkerheten. Vid handläggningen i allmän underrätt tillämpas reglerna om rättegång i brottmål. Underrättens avgörande kan inte överklagas genom ordinära rättsmedel. I finns drygt 3 miljoner körkort. meddelar landets domstolar cirka 20 000 beslut om körförbud medan ungefär 14 000 beslut meddelas av polis. Bestämmelser om körkort finns i vegtrafikkloven och i forskrifter om førerkort og førerprøve. Beslut om återkallelse av körkort (inndrag- ning) kan meddelas om körkortshavaren inte längre uppfyller de villkor som gäller för innehav av körkort eller om han har fällts till ansvar för brott. De centrala bestämmelserna om återkallelse finns i 33 § och 34 § vegtrafikkloven. Körkortsingripanden på grund av brott utgör, enligt det norska synsättet, både en trafiksäkerhetsåtgärd och ett slags straff med en allmänpreventiv funktion. Enligt 33 § vegtrafikkloven kan körkort återkallas, om innehavaren har fällts till ansvar för brott. Återkallelsen gäller antingen eller utan begränsning i tiden. Giltighetstiden bestäms med hänsyn till omständigheterna kring brottet, tidigare körkortsingripanden mot körkortshavaren och i viss mån hans behov av körkort. I lag anges också minimitider för vissa situationer. Så stadgas exempelvis att åter- kallelsetiden skall vara , om körkortshavaren har gjort sig skyldig till trafiknykterhetsbrott med en alkoholhalt som överstiger i blodet. Har han vägrat att medverka i utandningsprov eller motsvarande, skall återkallelsetiden bestämmas till . Som exempel på trafikbrott som kan leda till körkortsåterkallelse kan nämnas hastighetsöverträdelse, vårdslöshet i trafik, vissa fall av brott mot väjningsplikt samt vissa fall av rödljuskörningar. Enligt norsk lag kan körkortet återkallas också när körkortshavaren har brukat motor- fordon i samband med allmän brottslighet, som t.ex. våldtäkt, rån, stöld eller narkotikabrott.