sou · GOB350d2 · 2001-01-01 00:00:00 — I 5 kap. 4 § alkohollagen (1994:1738) stad- gades tidigare att vid detaljhandel med spritdrycker, vin eller starköl varor inte fick lämnas ut till köparen förrän de hade betalats. Rent praktiskt innebar detta att det inte var tillåtet att betala med kreditkort på Systembolaget. Däremot var det tillåtet att betala med bankkort, vid vilken betalning Systembolaget via on line-kontakt med respektive bank kunde avläsa om medel fanns tillgängliga för betalning på kundens konto. Om så ej var fallet nekades kunden att betala med kortet. I det förslag som regeringen lade fram (prop. 1998/99:134) om vissa alkoholfrågor, behandlas frågor om köp av alkoholdrycker på kredit. Under rubriken service för Systembolagets kunder kan bl.a. följande läsas (a.a. s. 147-148): Med tanke på att olika former av konto- och kreditkort blir allt vanligare som betalningsmedel är det en brist i servicen att det inte går att betala köpet på Systembolaget med kreditkort utan endast med sådana bankkort där pengarna kan dras på kundens konto. – Kontrollen av de som anförtros kreditkort är noggrann och de som beviljas kreditkort måste ha en välskött ekonomi. Kreditkortet medger kontantuttag varefter inköp kan ske t.ex. hos Systembolaget. Kreditkortsförbudet utgör därför inte i realiteten något hinder för att kunna handla systemvaror. Bestämmelsen om att inte tillåta försäljning på kredit fyller enligt regeringens uppfattning ingen praktisk funktion och bör därför upphöra att gälla. Det blir sedan Systembolagets sak att affärsmässigt bedöma vilka kort som bör accepteras, bl.a. med hänsyn till kortföretagens avgifter och övriga villkor. Genom lagen (1999:1001) om ändring i alkohollagen upphävdes bestämmelsen i 5 kap. 4 § alkohollagen. Denna lagändring trädde i kraft . Det är således numera tillåtet att betala med kreditkort på Systembolaget. Enligt utredningens mening finns det inte tillräckligt starka skäl att nu gå motsatt väg och införa ett lagförbud mot användande av kredit- kort vid spel. Detsamma gäller beträffande kredit som lämnas av förmedlare i form av teleoperatörer o.d. Här kan visserligen hävdas att Spel på kredit 201 det inte skett samma kreditprövning av spelaren och att det dessutom kan finnas ett större intresse hos förmedlaren att kredit tas i anspråk. Ett lagförbud bör dock inte heller på detta område införas. Ett sådant förbud skulle vålla gränsdragningsproblem i förhållande till banker och kreditinstitut och också vara ganska lätt att kringgå. Det bör dessutom finnas möjligheter att komma till rätta med eventuella problem på området genom att tillståndsmyndigheten meddelar villkor angående kreditfrågor i tillståndsbeslutet (jfr ovan prop. 1993/94:182 s. 37–38). Utredningens slutsats är att nuvarande formulering i 37 § bör behållas med tillägg – i enlighet med förslaget i Ds 1996:20 – att för- budet skall omfatta även den som är ombud för den som anordnar lotteriet. Även om förfarandet med kreditgivning vid spel kan få allvarliga konsekvenser för enskilda spelare och deras anhöriga, anser utred- ningen – bl.a. mot bakgrund av de förhållandevis knapphändiga upp- gifterna om omfattning av förfarandet som finns att tillgå – att det inte finns tillräckligt starka skäl för att kriminalisera detta förfarande. De åtgärder som finns att tillgå för tillsynsmyndigheterna gentemot anordnaren, nämligen varning, återkallelse av tillstånd samt förelägg- ande och förbud vid eventuellt vite, bör vara tillräckliga åtgärder att vidta för att motverka och komma till rätta med överträdelser av för- budet mot kreditgivning. Utredningens förslag: Den åldersgräns som f.n. gäller enligt lotterilagen för vissa spel, bl.a. vid vadhållning i samband med hästtävling, skall tillämpas också vid vadhållning i samband med hundkapplöpning. I 35 § lotterilagen finns en bestämmelse om åldersgräns i samband med deltagande i vissa typer av lotterier. Där stadgas att den som anordnar vadhållning i samband med hästtävling eller anordnar automatspel, roulettspel, tärningsspel eller kortspel inte får låta någon som är delta i lotteriet. Detsamma gäller den som är ombud för anordnaren av lotteriet. I äldre lotterilagstiftning saknades bestämmelser om åldersgränser i samband med lotteriverksamhet. Först genom lotterilag infördes en lagstadgad åldersgräns för att få delta i automat- spel, roulettspel, tärningsspel eller kortspel (35 §). Bestämmelsen utformades som ett förbud riktat mot den underårige utan någon därtill knuten straffsanktion. I förarbetena till lotterilag kommenterades denna reglering ytterst knapphändigt. I SOU 1992:130 s. 282 angavs i specialmotiver- ingen att åldersgränsen endast gäller för restaurangkasinospel och annat automatspel än spel på förströelseautomater. 1993/94:182 s. 37 noterades att förslaget om en 18-års gräns lämnats utan erinran av remissinstanserna och i författningskommentaren (s. 77) angavs att åldersgränsen gäller sådant automatspel och restaurangkasinospel som avses i lagen och att förbudet motiveras av intresset att undvika sociala skadeverkningar för barn och ungdom. När lotterilagen sågs över 1996 uppmärksammades frågan om underårigas spel på nytt. Innehållet i 35 § diskuterades då i två avseenden, dels vem förbudet borde rikta sig till, dels vilka lotterier som förbudet skulle avse. När det gällde vem förbudet skulle rikta sig till uttalades att det inte kunde uteslutas att den dåvarande utform- ningen av 35 § kunde ha en viss pedagogisk betydelse, då det kunde vara lättare för den som anordnade lotteriet att med hänvisning till bestämmelsen avvisa spelintresserade ungdomar (Ds 1996:20 s. 46). Likafullt ansåg utredaren att det tedde sig mer ändamålsenligt och effektivt att ha en förbudsregel som riktade sig till den som anordnar lotteriet. Utöver anordnaren ansåg utredaren att förbudsregleringen även borde avse ombud och förmedlare av lotteritjänster. Vad sedan gällde frågan om vilka lotterier som borde omfattas av förbudet föreslog utredaren att 18-års gränsen för deltagande i vissa lotterier borde utvidgas till att avse också vadhållning och bingospel för att förhindra att spel fick fäste bland yngre (a.a. s. 48). Vidare föreslog utredaren att förbudet i 35 § skulle straffsanktio- neras enligt 54 § lotterilagen. Det förslag som regeringen sedan lade fram i prop. 1996/97:7 avvek i viss mån från utredarens förslag såtillvida som regeringen föreslog att förbudet för den som är att delta i vissa lotterier skulle riktas endast mot anordnaren och dennes ombud – och således inte mot förmedlare – samt utvidgas till att omfatta endast vadhållning på hästtävling. Regeringen föreslog inte heller att förbudet skulle straff- sanktioneras. Till stöd för sin uppfattning anförde regeringen bl.a. följande (a.a. s. 20–21). När ett lotteri som omfattas av 35 § lotteri- lagen anordnas för allmänheten genom ett ombud bör det ankomma på denne att ansvara för att underåriga inte deltar i lotteriet. Förbudsregeln bör därför avse också ombud. Att låta förbudet omfatta även för- medlare av lotteritjänst leder enligt regeringens mening för långt. I 52 § lotterilagen föreskrivs att tillsynsmyndigheten får meddela de förelägganden och förbud som behövs för att lagen och de föreskrifter som meddelats med stöd av lagen skall följas. Föreläggandet och förbudet får förenas med vite. Detta innebär att tillsynsmyndigheten kan förelägga bl.a. en anordnare av lotteri som bryter mot förbudet i 35 § lotterilagen att upphöra med det. Detta torde vara en tillräckligt verkningsfull sanktion för att uppnå önskat resultat. Någon straff- sanktion behövs därför inte. För att förhindra att spel får fäste bland yngre bör förbudet för deltagande i vissa lotterier utvidgas. En ända- målsenlig avgränsning synes vara att förbudet i fortsättningen även omfattar vadhållning i samband med hästtävling. Att låta förbudet omfatta all slags vadhållning och bingospel leder enligt regeringens mening för långt. Det skulle bl.a. få till följd att enkla spel som t.ex. stryktips inte skulle vara tillåtet för underåriga. Regeringen överväger i stället att i samband med behandling av koncessionen för det statliga spelbolaget som villkor för vissa spel ange att de inte får förmedlas till ungdomar . Vi föreslår alltså att förbudet utvidgas till att omfatta även vadhållning i samband med hästtävling. Enligt nuvarande lydelse av 35 § lotterilagen gäller sålunda att den som anordnar vadhållning i samband med hästtävling, automatspel, roulettspel, tärningsspel eller kortspel inte får låta någon som är delta i lotteriet. Detsamma gäller den som är ombud för den som anordnar lotteriet. Någon straffsanktion är inte knuten till förbudet. Härutöver gäller, enligt den koncession som meddelats det statliga spelbolaget , att personer inte får erbjudas att delta i . AB tillämpar också frivilligt en 18-årsgräns för spelet . Vidare tillämpas , enligt uppgift från Bingo- arrangörers (Svebico), en 18-årsgräns även i bingo- hallar. Enligt direktiven skall utredaren bedöma om de ålderskrav som gäller bör skärpas och föras samman samt återges i lotterilagen. I den kasinolag (1999:355) som trädde i kraft stadgas i 4 § första stycket att den som är inte får ges tillträde till ett kasino. I förarbetena till kasinolagen diskuterades frågan om åldersgräns för besökare på kasino. Den arbetsgrupp som hanterade frågan föreslog en åldersgräns . Under remissbehandlingen ställde sig nästan alla instanser positiva till förslaget. Vissa remissinstanser föreslog dock att åldersgränsen skulle höjas till eller högre. 1998/99:80 s. 32–33 anförde regeringen: Det är naturligtvis angeläget att unga människor förhindras att delta i spel som kan leda till ett oönskat spelbeteende. Regeringen gör bedömningen att samma åldersgräns som tillämpas för inköp av alkohol är en lämplig minimiålder för kasinospel. Med tanke på den stränga kontroll och över- vakning som kommer att finnas i ett kasino finns det inte anledning att befara att en åldersgräns är för låg. Om det av något skäl skulle visa sig befogat med en högre åldersgräns, är det vidare inget som hindrar att anordnaren själv tillämpar den högre gräns som bedöms som lämplig. – I sammanhanget kan nämnas att det statliga spelföretaget i sin marknads- föring av verksamheten skall ha en inriktning som är socialt ansvarstagande så att den inte uppfattas som alltför påträngande. Den får inte vända sig till unga människor. Att spel bland ungdomar kan medföra problem står klart. Av de upp- gifter som lagts fram i samband med den forskning om spelberoende som bedrivs (se mer härom i avsnitt 14) framgår att en inte ringa andel av ungdomar anses ha problem med sitt spelande eller vara spelberoende. När det gäller mot vem förbudet för ungdomar att delta i vissa lotterier skall rikta sig anser utredningen att nuvarande ordning där förbudet tar sikte dels på anordnaren av ett lotteri, dels på ombud för anordnaren är bra. Det kan i och för sig ifrågasättas om inte också en förmedlare av lotteritjänst skall omfattas av förbudet men som anförts angående spel på kredit kan gränsdragningsproblem uppkomma bl.a. när det gäller att avgöra vilka som skall anses som förmedlare. Utredningen anser därför att nuvarande reglering i denna del skall be- stå. När det sedan gäller vilka spel som skall omfattas av förbudet är följande att anföra. De spel som anses vara farligast för ungdomar i den bemärkelsen att de attraherar till fortsatt spel är sådana spel som är lättillgängliga, snabba och spännande, t.ex. vissa automatspel och on- linespelen. Dessa spel omfattas av åldersgränser som återfinns i lag och, vad avser det statliga spelbolagets spel, i bolagets koncession. Utredningen anser i och för sig att det kan ha ett värde att skapa enhetliga och lättöverskådliga regler och att en fullständig lagreglering därför torde eftersträvas. En uppräkning av vilka av dessa spel som omfattas av ålderskravet skulle emellertid med tiden bli ganska omfattande och dessutom kräva ständiga moderniseringar. Frågan bör därför i stället lösas i samband med tillståndsprövningen. När det gäller bingohallar bör det påpekas att det numera, från , är tillåtet att anordna spel på värdeautomater i dessa lokaler, varför den lagstadgade 18-årsgränsen gäller i den delen. I ett avseende föreslår utredningen en utvidgning av den nuvarande lagregleringen, nämligen i fråga om spel vid hundkapplöpning. För sådant spel bör i likhet med vad som f.n. gäller i fråga om spel vid hästtävling den lagstadgade 18-årsgränsen gälla. Det innebär att 35 § bör ändras i enlighet härmed. Utredningens förslag: I likhet med vad som f.n. gäller i fråga om den som söker tillstånd att anordna s.k. restaurangkasinospel – roulett, tärning och kort – införs en lämplighetsprövning av den som söker tillstånd att anordna spel på varuspelsautomater eller för- ströelseautomater. För att få tillstånd skall det således krävas att sökanden bedöms lämplig att driva verksamheten. I nu gällande lotterilag finns det ett par regler som anger att en lämplighetsbedömning skall ske vid prövningen av om tillstånd skall ges för att anordna ett lotteri. I 10 § lotterilagen anges såsom en allmän förutsättning för att få tillstånd att anordna ett lotteri att tillstånd får lämnas endast om det kan antas att verksamheten kommer att bedrivas på ett från allmän synpunkt lämpligt sätt samt enligt meddelade föreskrifter, villkor och bestäm- melser. I 32 § 4 lotterilagen anges att en förutsättning för att få tillstånd att anordna roulettspel och tärningsspel är att den som söker tillstånd bedöms vara lämplig att driva verksamheten. En motsvarande bestäm- melse finns i 34 § 4 som avser kortspel. Den närmare omfattningen av en sådan lämplighetsprövning framgår av 33 §. Där stadgas bl.a. att tillståndsmyndigheten skall beakta sökandens erfarenheter på området, ekonomiska förhållanden, vilja och förmåga att fullgöra sina skyldig- heter mot det allmänna, laglydnad i övrigt samt andra omständigheter av betydelse. Denna prövning skall i fråga om aktiebolag, handelsbolag och ekonomiska eller ideella föreningar också omfatta vissa personer som genom sin ställning eller genom närstående har intresse i den juridiska personen. För övriga lotterier innehåller lagen inga bestämmelser om lämplig- hetsprövning. Mot bakgrund av att konkurrensen på spelmarknaden ökar och mark- nadsföringen tenderar att bli alltmer aggressiv med större summor pengar i omsättning, är det viktigt att reglerna om spel och lotterier ger tillståndsmyndigheter och kontrollmyndigheter möjlighet att bevara en sund spelmarknad. Genom en lämplighetsprövning av den som önskar anordna ett lotteri ökar denna möjlighet avsevärt. Redan nu finns, som nämnts ovan, dels en allmän lämplighetsprövning vad gäller lotteri- verksamhetens bedrivande (10 § lotterilagen), dels en lämplighets- prövning av den som sökt tillstånd att anordna roulettspel, tärningsspel och kortspel (32 § 4, 33 § och 34 § 4 lotterilagen). Utredningen anser att det bör införas regler om lämplighetsprövning även av den som ansöker om tillstånd att anordna spel på varuspels- automater och s.k. förströelseautomater. Dessa spel kan, liksom restau- rangkasinospel, anordnas av privata företag och utredningen anser att det inte finns anledning att göra någon skillnad mellan nämnda spel i fråga om krav på lämplighetsprövning. En sådan prövning bör alltså göras även i dessa fall så att risken för bedrägerier och andra brott som kan drabba konsumenterna minimeras. Bestämmelsen bör utformas i enlighet med vad som anges i 33 § lotterilagen. Beträffande den närmare utformningen av stadgandet hänvisas till författningskommentaren (34 §). Utredningens förslag: Varuspelsautomater och förströelseauto- mater skall vara av godkänd typ. Sådana automater skall inte typ- godkännas om det på grund av beskaffenheten av automaterna eller, såvitt gäller varuspelsautomater, de varor som används som vinster, finns en inte obetydlig risk att automaterna kommer att användas för spel om pengar. När det gäller värdeautomater och lottförsäljningsautomater före- slås inga ändringar. Frågor som rör automatspel har behandlats av utredningen i delbetänk- andet Automatspel (SOU 1998:144) – i det fortsatta benämnt del- betänkandet – som överlämnades till regeringen . Delar av utredningens förslag lades fram av regeringen och antogs av . Huvuddelen av denna lagstiftning trädde i kraft . I det följande redogör utredningen för de genomförda lagändringarna beträffande automatspel och lägger fram ytterligare förslag i ämnet. I delbetänkandet finns en ganska ingående redogörelse för hur reg- leringen på automatspelsområdet växt fram. Här begränsas bakgrunds- redovisningen. Det kan då vara lämpligt att börja med det förbud mot spel på s.k. enarmade banditer och liknande apparater som infördes fr.o.m. . Ett sådant förslag lades fram i propositionen 1978/79:20 om förbud mot enarmade banditer. Enligt förslaget för- bjöds anordnande av automatspel med vinster i form av pengar, värde- bevis, spelpolletter eller liknande; den enda form av sådant spel som fortsättningsvis skulle tillåtas var spel på fartyg i internationell trafik. Vidare föreslogs förbud också mot innehav av spelautomater som utbetalade sådana vinster. Därutöver föreslogs, med hänsyn till den starka begränsningen av automatspelet som förbudsregleringen med- förde, att spelskatten på automatspel skulle slopas. Förslagen antogs av och ändringarna i lotteriförordningen trädde i kraft, förbudet mot innehav av spelautomater, och i övrigt . Ytterligare reglering av automatspelet skedde sedan en diskussion om de s.k. förströelsespelen, dvs. automatspel för förströelse som inte gav annan vinst än frispel, uppstått. Man hade från myndigheternas sida uppmärksammat att många ungdomar deltog i den här typen av automatspel och det konstaterades att den miljö som spelet bedrevs i ofta var olämplig för unga människor. En ny lag i ämnet antogs – lagen (1982:636) om anordnande av visst automatspel – och trädde i kraft . reviderades lotteri- lagstiftningen i övrigt och en ny lotterilag antogs (SFS 1982:1011). Denna lag ersattes efter drygt av den nuvarande lotteri- lagen (1994:1000). Genom lotterilag försökte man från statsmakternas sida liksom tidigare att begränsa spelet om pengar. Spelmarknaden ville dock något annat. Nya sätt att locka till sig spelare genom att erbjuda kontantvinster utvecklades. Detta behandlas närmare nedan. Som en bakgrund till den nuvarande problembilden finns det anledning att redovisa de olika automattyper och begrepp som förekommer i sammanhanget. I 6 § lotterilag definieras fyra typer av automatspel: varu- spelsautomater, penningautomater, värdeautomater och skicklighets- automater. Tillstånd får bara lämnas i fråga om sådant automatspel (24 a §), dvs. annat automatspel är i princip förbjudet enligt lotteri- lagen. Varuspelsautomat är en spelautomat som betalar ut vinst i form av varor och där vinstmöjligheterna helt eller delvis beror på slumpen. Penningautomat är en spelautomat som betalar ut vinst i form av pengar och där vinstmöjligheterna huvudsakligen beror på slumpen. Värdeautomat är en spelautomat som betalar ut vinst bara i form av värdebevis, spelpolletter eller liknande och där vinstmöjligheterna huvudsakligen beror på slumpen. Skicklighetsautomat är en spelautomat som betalar ut vinst i form av pengar och där vinstmöjligheterna helt eller delvis beror på spelarens skicklighet. Automatspel är per definition att hänföra till lotteri i lotterilagens mening (3 § första stycket 3). Det krävs därför tillstånd för att anordna automatspel (9 §) och tillstånd får lämnas endast om det kan antas att verksamheten kommer att bedrivas på ett från allmän synpunkt lämpligt sätt samt enligt meddelade föreskrifter, villkor och bestämmelser (10 §). Vidare skall tillståndet avse och visst område samt lämnas till den som anordnar lotteriet (11 §). får förena ett lotteritillstånd med särskilda villkor samt med kontroll- och ordningsbestämmelser (12 §). För samtliga automattyper krävs det i princip tillstånd även för innehav av automaten (28 §). Den som upp- såtligen eller av grov oaktsamhet olovligen anordnar lotteri eller olovligen innehar en spelautomat döms till böter eller fängelse . Om brottet är ringa döms inte till ansvar och om brottet är grovt döms till fängelse i högst (54 §). I de närmast följande avsnittet beskrivs allmänt de problem som påtalats med tidigare och nuvarande lagstiftning. Därefter redovisas för varje särskild automattyp i korthet utredningens överväganden och förslag i delbetänkandet, vad som genomfördes av förslagen och de förslag som utredningen nu lägger fram. Problemen vad gäller automatspelen har – liksom tidigare – huvudsakligen bestått i att en del av aktörerna på marknaden försöker kringgå lagstiftningens förbud mot spel om penningvinster. Anledningen härtill är uppenbarligen att såväl spelare som spelanordnare kan ha ett starkt gemensamt intresse av att vinsterna utgörs av kontanter. Spelet blir då mer lockande för spelaren, vilket leder till ökade intäkter för spelanordnaren. Att kringgåendeåtgärder också lyckats i ganska stor utsträckning beror delvis på att lotterilag varit behäftad med brister som lämnat utrymme för sådana åtgärder men också på att den centrala tillsynsmyndigheten inte agerat tillräckligt kraftfullt för att uppfylla lagstiftarens intentioner. Lagstift- ningen har sålunda givits en alltför detaljerad utformning, vilket medfört att den inte blivit heltäckande. De luckor som lämnats i lag- stiftningen har den centrala tillsynsmyndigheten inte förmått fylla ut på ett adekvat sätt. Men det ökande automatspelet om penningvinster förklaras, som antytts, inte enbart av brister i lagstiftningen och tillämpningen av Många sätter sig över lagstiftningen och skulle göra så även om denna gjordes heltäckande och i övrigt skärptes i olika avseenden. Det går alltså inte att med enbart en skärpt lagstiftning helt förhindra illegalt spel om kontantvinster. Det är t.ex. mycket svårt att komma åt den typ av förfaranden som förekommer i samband med spel på förströ- elseautomater, främst s.k. pokermaskiner, och som innebär att spelaren och spelanordnaren avtalar om utbetalning av kontantvinster. Det- samma kan sägas om de förfaranden med inväxling av varuvinster mot kontanter som förekommer i samband med spel på varuspelsautomater. Förfaranden av detta slag är svåra att upptäcka och lockande för såväl spelare som spelanordnare. Det anförda medförde enligt utredningen (SOU 1998:144 s. 25) att man borde införa ytterligare skärpningar i lagstiftningen vad gäller oönskat automatspel men också bibehålla ett begränsat spel om kontantvinster under ordnade former. En varuspelsautomat är enligt 6 § lotterilagen en spelautomat som betalar ut vinst i form av varor och där vinstmöjligheterna helt eller delvis beror på slumpen. Lotteriinspektionen prövar, med stöd av 43 § lotterilagen, frågor om tillstånd att anordna spel på varuspelsautomater. Förutsättningarna för att meddela sådant tillstånd framgår av 25 § lotterilagen. Följande krav ställs upp. –Spelet skall anordnas i samband med en offentlig nöjestillställning i form av eller liknande, –värdet av spelarens insats får uppgå till högst 1/7 000 basbelopp (ca ), –värdet av högsta vinsten får uppgå till högst 1/300 basbelopp (), –varje spelautomat skall förses med tillståndshavarens namn, –det skall kunna antas att spelautomaten inte kommer att användas för något annat ändamål än den enligt ansökan är avsedd för, och –det skall kunna antas att god ordning kommer att råda inom den lokal eller på den plats där spelet skall bedrivas. Vidare får rege- ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela sådana föreskrifter om spelplats, speltid och märkning av spela- utomaterna som avviker från vad som angivits. Det huvudsakliga problemet vad avser varuspelsautomater har varit att de tidigare typiska varuvinsterna i form av kramdjur, klockor och choklad bytts ut mot smycken i form av polletter o.d. i syfte att dessa vinster skall lösas in mot kontanter på spelstället.