sou · GOB342 · 2001-01-01 00:00:00 — Man glöm- mer det aldrig liksom. Hur det känns och så. Hur hur jävla rädd man kan vara medan man ligger och väntar. Väntan är nästan värre än själva stryket. Ur badade aldrig i av Genom beslut i regeringen bemyndigade rege- ringen dåvarande statsrådet i att tillkalla en parlamentarisk kommitté med uppdrag att utreda barn- misshandel och därmed sammanhängande frågor (S 1998:07). Utredningen skall bl.a. definiera begreppet barnmisshandel, beskri- va utvecklingen av barnmisshandel samt söka förklaringar till denna, föreslå lämpliga åtgärder inom hälso- och sjukvårdens område för att höja kvaliteten i stöd- och behandlingsarbetet, inventera förskolans, skolans och skolbarnsomsorgens behov av kunskap kring barnmisshan- del, redovisa polisens och åklagarnas handläggningstider och arbets- metoder, föreslå insatser för att förbättra arbete med barn som utsatts för misshandel och med deras familjer, uppmärk- samma olika samverkansformer samt föreslå åtgärder för att avlägsna hinder för samverkan, kartlägga rehabiliteringen av förövare samt arbeta utåtriktat och opinionsbildande. I direktiven sägs vidare att utredningen inte skall behandla frågor om mobbning och sexuella övergrepp. Kom- mitténs arbete skall vara slutfört . Uppdraget i frågan om polisens och åklagarnas handläggningstider och arbetsme- toder skall redovisas enligt beslut . Kommittén har antagit arbetsnamnet Kommittén mot barnmisshan- del. I kap. 1 lämnas en kortfattad redogörelse för utredningsuppdraget samt arbetet med detta. Direktiven till utredningen (dir. 1998:105) redovisas i bilaga 1. förordnade statsrådet socionomen till ordförande i kommittén. förordnades som ledamöter i utredningen riksdagsleda- mot (t.o.m. ), f.d. riksdagsledamot , riksdagsledamot , riksdagsledamot , f.d. kammarrättspresident , riks- dagsledamot , riksdagsledamot , socialchef . förordnades riksdags- ledamot till ledamot i kommittén. förordnades som sakkunniga i utredningen ut- redare , , departementssekreterare , , förbundssekreterare , , departementssekreterare , , hovrättsassessor , (t.o.m. ), avdelningsdirektör , , enhetschef , , generaldirektör , samt departementssekreterare , (t.o.m. ). förordnades hovrättsassessor , , till sakkunnig i kommittén och kanslirådet , Utbildnings- departementet. förordnades som experter i utredningen (t.o.m. ), socionom , docent samt professor och barnhälsovårdsöverläkare . förordnades rådman till expert i utredningen. Vidare har kommittén till sig knutit två referensgrupper bestående av representanter för barnrätts- och fackliga organisationer. Som huvudsekreterare i kommittén tjänstgör generalsekreterare och som sekreterare kammarrättsassessor och social- chef . Kommitténs assistent på deltid var –och från . Detta betänkande avser i enlighet med direktiven en kartläggning av polisens och åklagarnas handläggningstider samt metoder för arbetet med barnmisshandelsutredningar. Vidare lämnas förslag till åtgärder som kan krävas för att arbetet skall effektiviseras och där det behövs höja kvaliteten på utredningarna. Kommittén återkommer i sitt huvudbetänkande till polis- och åklagarväsendena beträffande frågor som bl.a rör samverkansformer samt anmälningsskyldigheten enligt socialtjänstlagen. Reservation har lämnats av ledamoten . Kommittén mot barnmisshandel får härmed överlämna sitt delbetän- kande Barnmisshandel – Polisens och åklagarnas handläggningstider och arbetsmetoder (SOU 2000:42). Kommittéuppdraget och dess genomförande.............................. Kommitténs uppdrag i sin helhet ...................................... Kommitténs arbete med delbetänkandet........................... Anmälningar till polisen om barnmisshandel ................... FN:s konvention om barnets rättigheter............................ Gällande rätt i fråga om barnmisshandel .......................... förbud mot aga ....................................... 2.3.3Lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård arbete med barn ....................................... Anmälnings- och informationsskyldigheten..................... Brottmålsprocessens rättsliga reglering ...................................... Barnkompetensen hos polisen och åklagarna ............................. Alla poliser bör ha en grundläggande barnkompetens...... Barnutredare måste ha särskild kompetens....................... Barnutredare bör delta i handledning ............................... En attitydförändring behövs.............................................. Ett mer specialiserat arbetssätt bör införas ....................... Grundutbildningen håller på att anpassas ......................... 5.2.3Åklagare som arbetar med barnärenden måste ha sär- Handledning behövs inte .......................... Attityder inom åklagarväsendet ........................................ Hur handläggs ärenden om barnmisshandel?............................. 6.1Anmälan till görs inte om barn som bevittnar våld i sina familjer ............................................. Vilka utredningsdirektiv finns? Ärendena handläggs oftast med förtur.............................. Förhör med barn................................................................ Förhörsmetoderna behöver utvecklas ............................... Var håller polisen förhör med barnet? 6.4.3Hur många förhör är det lämpligt att hålla med ett barn?. Samarbetet mellan polisen och åklagarna......................... Samverkan med andra myndigheter.................................. Är sekretessen ett problem?.............................................. Att mäta handläggningstider............................................. Faktorer som påverkar handläggningstiden ...................... En tidsfrist bör införas ...................................................... Förslaget till lag om ändring i ............... 9.2Förslaget till förordning om ändring i förundersöknings- kungörelsen (1947:948) .................................................... Enkät till polis/åklagare Sammanfattning av BRÅ:s rapport: Handläggningstid vid polisanmäld barnmisshandel 127 Föreskrifter och allmänna råd för polisväsendet Lag (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lag- Lag (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga PBU/BUP Psykiatrisk öppenvård för barn och ungdom Socialtjänstlagen (1980:620) Undersökningar av levnadsförhållanden SCB Frågor om barnmisshandel har varit föremål för diskussion och behandlats i olika utredningar, i riksdagsmotioner, i den offentliga debatten av barnrättsorganisationer, myndigheter m.fl. samt av som visat att antalet anmälningar till polisen om barnmisshandel har ökat. Regeringen bedömde därför att det var angeläget att göra en mera omfattande genomgång av läget och tillkallade en parlamentarisk kommitté med uppdrag att utreda frågan om barnmisshandel och därmed sammanhängande frågor. Kommitténs ledamöter och sekretariat tillsattes och utredningen påbörjade därefter sitt arbete. Utredningen antog namnet Kommittén mot barnmisshandel och uppdraget skall i sin hel- het vara slutfört men med ett delbetänkande om polisens och åklagarnas handläggningstider och arbetsmetoder som skall redovisas, efter beslut om förlängning, . Kommittén mot barnmisshandel lägger härmed i enlighet med direktiven fram ett delbetänkande om polisens och åklagarnas hand- läggningstider och metoder i arbetet med barnmisshandelsutredningar. Enligt samma direktiv skall utredningen ha ett barnperspektiv i arbetet och utgå från intentionerna och tillämpliga artiklar i FN:s kon- vention om barnets rättigheter. Det är framför allt artikel 3, barnets bästa, och 19, skydd mot övergrepp, som har varit viktiga i vårt arbete. Men även artiklarna 34, skydd mot sexuellt utnyttjande, och 39, reha- bilitering, är viktiga. Vi har i våra förslag konsekvent utgått ifrån bar- nets bästa och menar att om polis och åklagare har en baskunskap om barn och barns behov, som sedan byggs på för dem som speciellt utre- der barnärenden, så ger det polis och åklagare en beredskap och ett för- hållningssätt till barn, som sedan gör det möjligt att i olika situationer agera utifrån vad som är bäst för barnet i den aktuella situationen. Eftersom varje barn och varje ärende är unikt går det inte att föreslå modeller för alla situationer utan vår grundtes är att god kunskap om barns behov, rättigheter och utveckling ger en god handlingsberedskap för arbetet med barnärenden. Vårt uppdrag är att kartlägga handlägg- ningstider och metoder och lämna förslag till åtgärder, som krävs för att arbetet skall effektiviseras och – om det behövs – höja kvaliteten. menar att höjd kompetens, utveckling av arbetsrutiner, speciellt avse- ende barnförhör samt en tidsfrist för förundersökningar ger förbättrade förutsättningar att handlägga barnmisshandelsärenden. Fokus är barnets bästa. Polisen och åklagarna har viktiga uppgifter när det gäller att komma till rätta med barnmisshandel och förhindra att barnmisshandel fortsät- ter. Misstankar som gäller misshandel av barn är i allmänhet svårut- redda, särskilt om misstankarna riktas mot föräldrarna eller en av dem eller någon annan närstående person. Problem som förts fram är att ärenden som rör barnmisshandel tar alltför att utreda och de videoinspelade förhören med barn inte håller tillräcklig kvalitet för att ersätta inställelse i rätten. I kap. 2 ges en översiktlig bild av hur barnmisshandel definieras i samt i viss lagstiftning. Kommitténs uppdrag att de- finiera begreppet barnmisshandel kommer att redovisas i huvudbetän- kandet. Eftersom detta delbetänkande enbart skall behandla polisens och åklagarnas arbete, vilket utgår från bestämmelser om vad som är att hänföra till misshandel, används här defi- nition. I den följande texten avser vi med barnmisshandel, misshandel som riktar sig mot någon som inte fyllt . I utredningen berörs inte, i enlighet med direktiven, frågor om mobbning eller sexuella över- grepp. Kommittén har beslutat att utredningen skall behandla vuxnas våld mot barn. Vidare beskrivs i kap. 2 utvecklingen av antalet anmälningar till polisen om barnmisshandel. finns det en sådan uppdelning i kriminalstatistiken att det är möjligt att utläsa anmälningsfrekvensen av våld mot barn i åldrarna 0–och 7–. Antalet anmälda miss- handelsbrott mot barn mellan 0–har mer än fyrdubblats, , från 196 till 823 fall. har antalet anmälda misshandelsbrott mot barn i åldern 7–femdubb- lats, från 758 till 4 808 fall. Statistiken är ännu inte färdig- ställd och därmed inte möjlig att redovisa i sin helhet. De preliminära siffrorna för perioden januari–visar dock en ökning på jämfört med , både totalt och i åldersgrupperna var för sig. Brottmålsprocessens rättsliga reglering beskrivs i kap. 3. Kapitlet är tänkt att ge bakgrundskunskap till de förslag som presenteras . Polis- och åklagarväsendena har genomgått stora förändringar . Kapitel 4 beskriver kortfattat den nuvarande organisationen vad beträffar utredningar om barnmisshandel och andra så kallade barnärenden. Kapitel 5 behandlar frågor om polisens och åklagarnas kompetens. Vi har funnit att det i dagens grundutbildning av poliser saknas under- visning om barns utveckling, behov och språk samt grundläggande information om . Vi föreslår därför en förändring av grundutbildningen som ger alla poliser kunskap om budskap, hur man möter barn samt hur man hanterar de särskilda frågor som kommer upp i ärenden där barn är inblandade. Detta skulle ge bl.a. ett bättre bemötande av utsatta barn och en bättre bevissäkring. Mötena med barn ställer särskilda krav på varje enskild polisman. Det är inte alltid så att en anmälan om barnmisshandel kommer in då en barnutredare finns i tjänst. Exempel på detta kan vara ett lägenhetsbråk till vilket en polispatrull kallas och man finner ett barn som miss- handlats eller blivit vittne till misshandel, men det kan också vara när- polisen som möter ett barn i en annan utsatt situation. Man kan sam- manfattningsvis säga att det inom polisen finns en förhållandevis hög barnkompetens, men att antalet som har denna höga kompetens är för litet. Det finns ingen utbildning på central nivå som tar sikte på att vidareutbilda poliser i att handlägga barnmisshandelsärenden. Vi före- slår att en sådan skall finnas och att den bör vara en förutsättning för att få utreda barnärenden. Vidare menar vi att kontinuerlig fortbildning är nödvändig och bör vara ett krav för att upprätthålla kompetensen att utreda barnärenden. Handledning förekommer i varierande utsträckning inom landets polismyndigheter. Vi anser att handledning fyller en viktig funktion för polisen och motverkar bl.a. utsatthet. Vi föreslår därför att centrala riktlinjer eller liknande utfärdas för att tillförsäkra barnutredare över hela landet samma möjligheter till kontinuerlig handledning. Det förekommer signaler från de s.k. barnutredarna att de är missnöjda med sin arbetssituation. Förutom att arbetsbördan blivit stor upplever man sin arbetssituation pressande; att utreda barnärenden har låg status inom polisen. Vi lägger inte fram något förslag på hur man löser detta problem men vi för en diskussion om vikten av en medveten satsning på barnfrågorna inom polisorganisationen. Den svåraste och oftast även den viktigaste delen av en förunder- sökning där brottet riktar sig mot ett barn, är att hålla förhör med bar- net. Enligt 18 § förundersökningskungörelsen (1947:948) skall barnför- höret hållas av person med fallenhet för uppgiften. Innebörden av ordet fallenhet är inte definierat och det är därför osäkert om kompetens in- går. Vi föreslår att bestämmelsen i förundersökningskungörelsen änd- ras till att förhör med barn bör hållas av en person med särskild kom- petens och fallenhet för uppgiften. De flesta åklagare i landet är vad man brukar kalla generalister, vil- ket innebär att man handlägger alla ärendetyper som förekommer vid åklagarmyndigheten. Frånvaron av specialisering kan vara en orsak till att man allmänt sett har låg kunskap om det specifika för barn och barnärenden. Vi föreslår därför att även åklagarna bör genom vidareut- bildning få en fördjupad kunskap om barn. Vi föreslår att endast åkla- gare med vidareutbildning skall handlägga ärenden rörande barnmiss- handel och sexuella övergrepp mot barn samt att Riksåklagaren vidtar sådana åtgärder att ärenden rörande barnmisshandel handläggs av åkla- gare med vidareutbildning. Vi föreslår också en kontinuerlig fortbild- ning för åklagare. En grupp barn som börjat uppmärksammas är de barn som bevittnar våld i sin familj. Det har visat sig att polisen ofta saknar rutiner som säkerställer att anmälan görs till i dessa fall. I kap. 6 föreslår vi att ges i uppdrag att i nära samarbete med utfärda centrala riktlinjer eller lik- nande som säkerställer att en anmälan görs av polisen till när man påträffar barn i våldsmiljöer. I kap. 6 resoneras om utredningsdirektiv. I utredningar som gäller misstanke om barnmisshandel är det regelmässigt en åklagare som leder förundersökningen. Vi föreslår att Riksåklagarens befintliga PM om förundersökning vid sexuella övergrepp arbetas om så att det även omfattar förundersökning vid misstänkt barnmisshandel. I kap. 6 lägger vi också fram ett förslag om ändring i förundersök- ningskungörelsen (17 §). Enligt den nuvarande lydelsen bör förhör med barn äga rum endast en gång om det inte är lämpligare med flera för- hör, främst med hänsyn till barnet. Vid våra kontakter framförallt med polisen har det framkommit att det vanligaste är att flera förhör hålls med barn utsatta för misshandel eller sexuella övergrepp. Vi föreslår ändrad lydelse i förundersökningskungörelsen så att frågan om antalet förhör skall avgöras i varje enskilt fall med hänsyn till utredningens art och barnets bästa. I kommitténs enkät till polis och åklagare framkom att kvaliteten på förhörsmiljö och teknisk utrustning varierar inom och mellan länen. Det är av största vikt att det videoinspelade barnförhöret håller hög kvalitet eftersom det ersätter barnets personliga inställelse i rätten. Vi föreslår därför att inventerar och säkerställer goda förhörsmiljöer för barn och att vikten av den tekniska utrustning- ens kvalitet särskilt lyfts fram. I uppdraget ingår att ta hänsyn till beho- vet av att hålla förhöret på annan plats. kräver skyndsam handläggning av brottsutred- ningar. I kap. 7 konstaterar vi att skyndsamhetskravet inte uppfylls. har visat att medelvärdet för handläggnings- tiden för polisanmäld barnmisshandel med en känd förövare , är inte från anmälan till polisen till åklagar- beslut. Vi föreslår att en tidsfrist införs när det gäller förundersökning som avser brott enligt 3, 4, eller 6 kap. , där målsäganden vid tiden för anmälan inte fyllt . Eftersom den föreslagna tids- fristen också omfattar 4 och 6 kap. dvs. brott mot frihet och frid och sexualbrott, kommer den att gälla alla barn utsatta för övergrepp. För- slaget till tidsfrist innebär att förundersökningen skall vara avslutad och beslut i åtalsfrågan fattat, så snart det kan ske och senast efter det att polisanmälan upprättats. Tidsfristen bör få över- skridas endast om det är nödvändigt med hänsyn till utredningens art eller andra särskilda omständigheter. Denna tidsfrist gäller för tiden t.o.m. åklagarbeslut. Därefter skall stämningsansökan inges till domstol för den kommande rättsliga behandlingen av ärendet. Vi vill betona vikten av skyndsamhet i hela rättskedjan, alltså även när det gäller den fortsatta processen i domstol. I kap. 8 redogörs för kostnadseffekterna av våra förslag. När det gäller kompetenssatsningen hos såväl polis som åklagare leder inte för- slagen om en omarbetning av grundutbildningen respektive vidareut- bildningen till ytterligare kostnader. En kostnad uppstår först om vida- reutbildningen skall dubbleras för att täcka behovet av barnutredare, vilket blir aktuellt för polisens räkning. Däremot är den föreslagna kontinuerliga fortbildningen av barnutredare och åklagare som arbetar specialiserat med barnärenden en ny utbildningssatsning. Detta gäller också delvis förslaget om obligatorisk handledning för barnutredare hos polisen. Några polismyndigheter har redan handledning för sina barnutredare. För att genomföra förslagen om vidareutbildning, fort- bildning och handledning behövs ett resurstillskott. Förslagen till ändringar i förundersökningskungörelsen får inte som vi ser det några ekonomiska konsekvenser. Vad kostnaden skulle bli för att säkerställa bra förhörsmiljöer för barn runt om i landet är svårt att förutsäga. Det är först efter Rikspolis- styrelsens inventering som detta blir möjligt att avgöra. Om det inte ryms inom befintligt anslag föreslår vi att ett engångsanslag liknande ett investeringsbidrag utgår för att säkerställa bra förhörsmiljöer med god teknisk utrustning i hela landet. Vårt förslag om att införa en tidsfrist för förunder- sökningar som avser brott enligt 3, 4 eller 6 kap. bör inte leda till ökade kostnader för varken polis eller åklagare. Infö- randet av en sådan tidsfrist kräver ett resurstillskott i ett övergångs- skede till polis- och åklagarmyndigheterna. Skulle antalet anmälningar stanna på nuvarande nivå innebär inte förslaget vad gäller tidsfristen några kostnadsökningar för vare sig polis- eller åklagarmyndig- heten. Fortsätter antalet anmälningar av barnmisshandel till polisen att öka krävs också ett årligt resurstillskott för att de berörda myndig- heterna skall kunna upprätthålla den föreslagna tidsfristen. Kommittén återkommer i sitt huvudbetänkande till polis- och åkla- garmyndigheterna när det gäller frågor som rör bl.a. samverkan och an- mälningsskyldighet enligt socialtjänstlagen (1980:620). Lag om ändring i Härigenom föreskrivs att 23 kap. 4 § skall ha följande lydelse. Vid förundersökningen skola ej blott de omständigheter, som tala emot den misstänkte, utan även de som äro gynnsamma för honom beaktas och bevis, som är till hans förmån, tillvara- tagas. Undersökningen bör så bedrivas, att ej någon onödigt utsättes för misstanke eller får vidkännas kostnad eller olägen- het. Förundersökningen skall be- drivas så skyndsamt omständig- heterna medgiva. Finnes ej längre anledning till dess full- följande, skall den nedläggas. Vid förundersökningen skall inte bara de omständigheter be- aktas som talar emot den miss- tänkte utan även de som är gynnsamma för honom och de bevis tas till vara som är till hans förmån. Undersökningen bör bedrivas så, att inte någon onödigt utsätts för misstanke eller åsamkas kostnader eller olägenheter. Förundersökningen skall be- drivas så skyndsamt som om- ständigheterna medger. Finns det inte längre anledning att fullfölja den, skall den läggas ned. En förundersökning som av- ser brott enligt 3, 4 eller 6 kap. och där målsägan- den vid tiden för anmälan inte fyllt skall bedrivas särskilt skyndsamt. Förundersökningen skall vara avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan så snart det kan ske och senast inom tre må- nader efter det att anmälan upp- rättats. Tidsfristen får överskri- das endast om det är motiverat med hänsyn till utredningens art eller andra särskilda omstän- digheter. Förordning om ändring i förundersökningskungörelsen (1947:948) Härigenom föreskrivs att 17 och 18 §§ förundersökningskungörelsen (1947:948) skall ha följande lydelse. Förhör med någon som är och som är miss- tänkt för brott, målsägande eller vittne, skall planeras och verk- ställas så att det inte uppkommer fara för att den som förhörs tar skada. Särskild varsamhet bör iakttas om förhöret rör sexual- livet. Det bör noga tillses att uppseende inte väcks kring för- höret. Detta får inte göras mer ingående än omständigheterna kräver. Förhör bör äga rum en- dast en gång, såvida det inte främst med hänsyn till den som förhörs är lämpligare att hålla flera förhör. Förhör med barn bör hållas av person med särskild fallenhet för uppgiften. Förhör med någon som är och som är miss- tänkt för brott, målsägande eller vittne, skall planeras och verk- ställas så att det inte uppkommer fara för att den som förhörs tar skada. Särskild varsamhet bör iakttas om förhöret rör sexual- livet. Det bör noga tillses att uppseende inte väcks kring för- höret. Detta får inte göras mer ingående än omständigheterna kräver. Förhör får inte äga rum fler gånger än som är nöd- vändigt med hänsyn till utred- ningens art och barnets bästa. Förhör med barn bör hållas av en person med särskild kom- petens och fallenhet för uppgif- ten. 1Kommittéuppdraget och dess genomförande 1.1Kommitténs uppdrag i sin helhet I en proposition som lämnades till , föreslår rege- ringen en strategi för att förverkliga FN:s konvention om barnets rättig- heter i (prop. 1997/98:182). I propositionen föreslås bl.a. att en parlamentarisk utredning angå- ende barnmisshandel och därmed sammanhängande frågor skall tillsät- tas. Redan i utredningen bästa i främsta rummet (SOU 1997:116) nämns att antalet fall av barnmisshandel tenderar att öka. I samma utredning framhålls vikten av att och andra myn- digheter som arbetar med barn får de ekonomiska och kompetensmäs- siga resurser som krävs för detta arbete. Vidare menar man att det skall finnas möjligheter till samverkan mellan olika myndigheter. Av utred- ningen framgår också att man ser det som ett allvarligt problem att myndigheternas anmälningsskyldighet till angående barn som far illa inte alltid fullgörs. Mot denna bakgrund tillsatte regeringen en parla- mentarisk kommitté med uppdrag att utreda frågan om barnmisshandel och därmed sammanhängande frågor (S 1998:07). Direktiven återges i sin helhet i bilaga 1. Kommittén skall redovisa sitt uppdrag senast .