sou · GOB362d2 · 2001-01-01 00:00:00 — samma slags åtgärd inte kan prissättas lika i varje konkurs samt poängterar vikten av att en prissättning inte inverkar menligt på kvaliteten i förval- tarens arbete. framhåller risken för överdebite- ring vid en prissättning. Några av företrädarna för TSM uppger att tidsfaktorn kan ha betydelse för vissa rutinåtgärder. Vissa större tingsrätter anser att tidsfaktorn har en underordnad betydelse. Företrädaren för och konkurs- förvaltarna uppger att tidsfaktorn kan ha betydelse för rutinåtgärder men inte i fråga om t.ex. fortsatt drift. I har konkursförvalt- aren på anmodan brukat redovisa tid fördelad mellan åtgärd och den per- sonal som utfört den. anser liksom konkurs- förvaltarna att innehållet i förvaltningen är det viktiga oavsett vilken per- sonalkategori som utfört en viss åtgärd. RSV anser det värdefullt med en uppdelning av tidsredovisningen mellan såväl förvaltningsåtgärd som den personalkategori som utfört den. Högsta domstolens beslut , mål nr Ö 1430-9817 Frågan om i vilken utsträckning konkursförvaltaren i arvodesframställ- ningen skall redovisa den tid som lagts ned på arbete i konkursen har be- handlats av HD i ett beslut meddelat , mål nr Ö 1430 I ärendet hade förvaltaren yrkat ersättning för arvode med . TSM hade i yttrande över arvodesräkningen till tingsrätten framhållit att förvaltaren hade redovisat tidsåtgång endast under en rubrik. Enligt TSM gav uppgifterna vid handen att förvaltarens arvode grundade sig på en timtaxa om och TSM ansåg att ersättningen inte borde översti- ga . Förvaltaren hävdade att uppdrag som konkursför- valtare lämnades företrädesvis till advokater verksamma på det affärsjuri- diska området, vilket innebar att man måste acceptera den kostnadsnivå som är aktuell inom området. Vidare var det inte enbart nedlagd tid som skulle vara avgörande för arvodets storlek och inte heller fanns det någon fastslagen timtaxa för konkurser. Att ett timarvode om använts som utgångspunkt innebar inte att yrkandet i alla delar följde denna ut- gångspunkt. I många delar hade arbete utförts även av annan än konkurs- förvaltaren. Arvodet skulle enligt förvaltaren bestämmas till ett visst be- lopp i ett för allt som sammantaget kunde anses utgöra skälig ersättning för uppdraget. Tingsrätten ansåg inte att det fanns skäl att – vare sig med hänsyn till konkursens omfattning, kvaliteten på det utförda arbetet eller någon annan omständighet – frångå den ersättningsnivå som TSM i ett normalfall hade 17 Refererat i NJA 1999 s. 665. Tingsrätten – som på grund av förvaltarens medgiv- ande satte ned arvodet på grund av sent inkommen förvaltarberättelse samt beaktade att en del av arbetet utförts av andra än förvaltaren själv – fast- ställde ersättningen till . Konkursförvaltaren överklagade tingsrättens beslut och yrkade att ar- vodet skulle fastställas till , vilket grundade sig på en debitering om . Hovrätten framhöll att det ankom på förvaltaren att styrka skäligheten av begärt arvode. Av förvaltarens redovisning kunde inte utläsas den totala tidsåtgången fördelad på förvaltaren och annan per- sonal. Redovisningssättet innebar att underlaget för bedömningen av arvo- desanspråket var osäkert. Hovrätten fann vid en samlad bedömning att det arvode som tingsrätten bestämt var skäligt. Konkursförvaltaren överklagade hovrättens beslut och yrkade i HD bifall till sitt i hovrätten framställda yrkande. HD uttalade att 14 kap. 4 § andra stycket KL innebär att den tid som förvaltaren lagt ned är en om- ständighet som skall tillmätas betydelse vid bestämmande av arvodet. Men även bl.a. arbetets kvalitet, dvs. hur omsorgsfullt och skickligt det har ut- förts skall beaktas. Härvid kan de resultat som förvaltaren uppnått ha be- tydelse. HD menade vidare att förvaltaren i sin arvodesframställning bör ange i vart fall den ungefärliga tid som lagts ned på uppdraget. Det finns däremot som regel inte anledning att kräva uppgifter om hur mycket av den redovisade tiden som avser arbete av andra på förvaltarens kontor, vilka har medverkat i förvaltningen. Visserligen hade förvaltaren i det aktuella fallet inte angett tidsåtgången på mer än en punkt, men han hade upplyst hovrätten om att debitering skett med ett arvode om ca avseende den tid han själv lagt ned på arbete med konkursen. Tidsåtgången kunde med ledning härav beräknas. HD pekade vidare på att endast personer som uppfyller mycket högt ställda krav på kunskap och erfarenhet får förordnas till förvaltare, i praktiken endast specialister på konkursförvaltning. Konkursen hade visserligen inte varit särskilt omfatt- ande eller komplicerad. Mot bakgrund av vad som sagts i det föregående och med hänsyn till det arbete som uppdraget krävt och det sätt på vilket det utförts fann emellertid HD att det begärda arvodet var skäligt. 2.5.4.2Frekvensen av TSM:s erinringar mot begärda arvoden, m.m. RRV har försökt att kartlägga i vilken omfattning TSM erinrat mot arvo- desframställningarna och vilket genomslag detta fått vid tingsrätterna (s. 78 f.). TSM i de fem undersökta länen (, , , och ) har uppskatt- at att andelen erinringar understiger av alla gjorda granskningar. Myndigheterna har vidare uppgett att erinringarna oftast inte vinner gehör hos tingsrätterna. I den aktstudie om 165 konkurser som RRV genomfört har endast påträffats en erinran och som heller inte avsåg arvodets storlek utan rörde förskott. Vissa TSM har sagt sig avhandla arvodesfrågan på förhand med förvaltaren innan tingsrätten prövar den. Enkäten till tingsrätterna (se vidare bilaga 2) Enligt nästan alla tingsrätter är frekvensen av erinringar från TSM mot begärda arvoden obetydlig eller liten, nämligen . Vissa tings- rätter i och anger högre procenttal. Bl.a. tings- rätt uppger att frekvensen av erinringar är hög. Av de ungefär 60 tingsrätter som uppgett låg frekvens av erinringar anger drygt hälften att det inte föreligger någon skillnad mellan utdel- nings- och avskrivningskonkurser över taxa. Ungefär 25 tingsrätter menar att erinringar är vanligare i utdelningskonkurser. Av de cirka tio tingsrätter som har redovisat en hög erinransfrekvens anger ungefär hälften att erin- ringar är vanligare i utdelningskonkurser och lika många, bl.a. , att det inte föreligger någon skillnad mellan de två kategorierna. anger att erinringar är vanligare beträffande avskriv- ningskonkurser över taxa. Knappt 50 tingsrätter, av det sjuttiotal som besvarat frågan, uppger att de bedömningsgrunder enligt vilka TSM brukar erinra mot arvodesfram- ställningar främst är av skälighetskaraktär. för TSM ett schablonre- sonemang, varvid jämförelser sker t.ex. mellan likartade konkurser. Prut- ningar förekommer främst vid formella brister såsom att förvaltaren inte iakttagit tidsfrister. Ersättningsschabloner beträffande personalfrågor, lö- negarantihantering, bokföringsåtgärder/verifikat, upprättande av boupp- teckning, närvaro vid edgångssammanträde förekommer också. Tingsrätternas inställning till TSM:s erinringar är övervägande positiv. Av de cirka 70 tingsrätter som svarat på frågan uppger drygt tio sig varken vara positiva eller negativa och nästan lika många negativa. Bland de sist nämnda finns bl.a. och Södra Roslags tingsrätter. Hälften av de 60 tingsrätter som svarat på frågan om attitydskillnader mellan materi- ella och formella brister, uppger ingen skillnad i sina attityder härvidlag. Enkäten till tillsynsmyndigheterna 1997/98 (se vidare bilaga 1) Även av enkätsvaren från TSM framgår att frekvensen av erinringar mot begärda arvoden är mycket låg. Några myndigheter anger frekvensen till . Endast TSM i och uppger en högre andel erinringar, nämligen 32 – resp. () och (). Flertalet TSM uppger att det inte är någon skillnad i fre- kvensen av erinringar mellan utdelnings- resp. avskrivningskonkurser med arvodesanspråk över taxa. Två myndigheter, bl.a. TSM i , upp- ger att frekvensen är högre för sist nämnda kategori. Enkäten till tillsynsmyndigheterna 1999 om arvode i konkurs m.m. (se vidare bilaga 9) Utredningen har tillställt samtliga TSM en enkät som avser arvode i konkurs, m.m. Syftet med enkäten var främst att få ett för- djupat underlag rörande arvodering och kostnadsersättning till konkurs- förvaltare samt i vilken utsträckning TSM erinrar mot förvaltarnas arvo- desanspråk och genomslagskraften av dessa erinringar hos tingsrätterna. Underlaget för undersökningen har varit slumpvis utvalda akter hos resp. TSM. () har varit behjälplig med uppgift om hur många konkurser hos varje myndighet som behöver undersökas för att uppnå ett statistiskt godtagbart underlag. Undersökningen avser och sammanlagt har cirka 2 000 akter undersökts i hela landet. Redovisningen under detta avsnitt avser endast TSM:s erinransfrekvens och genomslagskraften i tingsrätterna. I den del undersökningen avser storleken på arvodena hänvisas till avsnitt 2.5.4.3 och 2.5.5.3. Undersökningen bekräftar vad som framkommit i enkätsvaren från TSM i anledning av utredningens enkät /98, nämligen att erinransfre- kvensen genomgående är låg hos TSM. Av de totalt undersökta utdel- ningskonkurserna, 500 och 506 , erinrade TSM i 48 fall resp. år. Motsvarande siffror för avskrivningskonkurserna var erinran i ungefär 15 konkurser för vartdera året av cirka 500 undersökta konkurser under resp. år. I likhet vad som framkommit i enkätsvaren /98 brukar TSM i och i erinra i högre utsträckning än övriga myndigheter. erinrade t.ex. TSM i i av de där undersökta ut- delningskonkurserna och myndigheten i i . 1997 erinrade TSM i i av utdelningskonkurserna där. Fler- talet övriga myndigheters erinransfrekvens ligger för utdelningskonkurser och för avskrivningskonkurser. Det framkommer vid hearingen att kohandel, dvs. att förvaltarna och TSM avhandlar arvodet innan tingsrätten prövar det, numera inte före- kommer. 2.5.4.3Arvodenas storlek i utdelningskonkurs, m.m. I rapporten (s. 50 f.) redovisas arvodeskostnader i konkurser, som avskri- vits enligt 10 kap. 1 § KL eller i vilka utdelning skett, för vart och ett av de fem undersökta länen (, , , Koppar- bergs och ) (för 1991) resp. . Skyldighet att betala mervärdesskatt (moms) på full- gjorda konkursförvaltartjänster infördes . Då olika TSM haft olika registreringspraxis i fråga om moms i arvodesbeloppet, får statistiken ned- an tolkas med försiktighet. Därutöver måste beaktas att antalet avslutade konkurser ökat väsentligt – 1993, vilket gör att de totala kon- kurskostnaderna ökat. Enligt tabell 2.2 nedan (tabell 9 i ) har de totala arvodeskostnaderna i de fem länen ökat med mellan två och fem gånger. De länsvisa skillnaderna beror på olikheter i fråga om antalet avslutade konkurser och fördelningen av dessa mellan olika konkurskate- gorier (utdelnings- resp. avskrivningskonkurs). RRV har också gjort en jämförelse med utvecklingen av timkostnadsnormen för den allmänna rättshjälpen. Det konstateras att det endast är i län som arvo- desutvecklingen understigit utveckling. RRV har även undersökt arvodesutvecklingen enligt en fördelning mellan de två konkurskategorierna utdelnings- resp. avskrivningskonkurs med arvode över taxa (s. 54 f.). Här redovisas endast ut- delningskonkurserna, medan resultaten för avskrivningskonkurserna finns beskrivna i avsnitt 2.5.5.3). RRV konstaterar, se figur 2.2 nedan (figur 8 i ), att det är bland utdelningskonkurserna som de största skillnaderna mellan länen finns. Bl.a. visar genomgående mycket högre arvoden än t.ex. och län. Såväl median- som medelarvoden har ökat för nästan alla län. Totala och genomsnittliga arvoden i avslutade konkurser, () (mkr)*) (tkr)*) BD**) *) ABs och Ws uppgifter för exkl moms, L och R inkl moms, BD delvis med moms. **) värden. Medianarvode i utdelningskonkurser, () BD**) 1990 (tkr) 1993 (tkr)*) *) ABs och Ws uppgifter för exkl moms, L och R inkl moms, BD delvis med moms. **) värden. Enkäten till tillsynsmyndigheterna 1999 om arvode i konkurs m.m. (se vidare bilaga 9) En avdelning i enkäten avsåg arvodesnivåer, dvs. genomsnittsarvoden och medianarvoden i utdelningskonkurser och i avskrivningskonkurser med arvode över taxa. Arvodenas storlek i utdelningskonkurser redovisas ned- an i tabellform (för motsvarande siffror i avskrivningskonkurser, se avsnitt 2.5.5.3). 1)En utdelningskonkurs visade sig vara en avskrivningskonkurs. 2)Sammanställningen bygger på 38 undersökta ärenden av de 42 som ingått i urvalet. 1)Tre av de 43 utvalda utdelningskonkurserna visade sig vara avskrivningskonkurser och har inte ingått i beräkningen. 2)En konkursakt har inte kunnat återfinnas. Såvitt kan bedömas har arvodet dock ingått i genomsnittsberäkningen. Ytterligare en utdelningskonkurs vi- sade sig vara en avskrivningskonkurs och räknades inte med. TSM i har påpekat att det bland utdelningskonkurserna finns ett arvode om 4,4 miljoner som påverkar genomsnittsarvodet med ca . När det gäller TSM i kan konstateras att två arvodes- belopp avviker kraftigt från övriga – ett på och ett på . 2.5.5Närmare om arvode och kostnadsersättning i konkurs som avskrivs enligt 10 kap. 1 § KL När en konkurs avskrivs enligt 10 kap. 1 § KL på grund av att tillgångarna inte räcker till täckande av konkurskostnaderna och andra skulder som boet har ådragit sig skall rätten vid bestämmande av arvode till förvaltaren tillämpa en taxa som fastställs av regeringen eller den myndighet rege- ringen bestämmer (14 kap. 4 § tredje stycket KL och 44 § KF). Dom- stolsverket (DV) har mot denna bakgrund fastställt en konkursförvaltar- taxa (DVFS 1999:16) enligt vilken ersättning för arbete skall utgå med och omfatta allt förvaltarens arbete i konkursen. I taxebeloppet ingår ersättning för tidsspillan i och allmänna kontorskostnader. I avsnitt 2.5.5.2 ges en närmare beskrivning av konkursförvaltartaxans utveckling och innehåll. Enligt 3 § i konkursförvaltartaxan får taxebeloppet överskridas om ett konkursärende krävt avsevärt mer arbete än normalt. Överskridandet får emellertid endast ske när rätten finner att skälig ersättning överstiger taxe- beloppet med minst hälften, dvs. gränsen för överskridande är . I avsnitt 2.5.5.3 utvecklas närmare hur denna bestämmelse utfaller i prakti- ken på grundval av dels de resultat som () redo- visat i sin rapport , dels en enkät hos TSM om arvodesbestämning som utredningen låtit genomföra 1999 (bilaga 9). Innan arvodet till förvaltaren bestäms skall rätten höra TSM (14 kap. 10 § KL). med att arvodet fastställs skall rätten bestämma kost- nadsersättning till förvaltaren. TSM skall höras också över begäran om ersättning för kostnader. Förvaltaren får under förvaltningens gång ur konkursboet ta ut medel för att betala de kostnader som uppdraget med- fört. Uttagen skall anges i förvaltarens slutredovisning (14 kap. 13 § KL). Om en konkurs avskrivs enligt 10 kap. 1 § KL skall rätten, som arvodet bestäms, bestämma kostnadsersättning till förvaltaren (14 kap. 14 § KL). En bestämmelse härom upptogs före i 187 § första stycket ÄKL som tillämpades både i mindre konkurser och när ordi- nära konkurser skrevs av på grund av otillräckliga tillgångar. Konkurs- domaren skulle emellertid inte fastställa kostnadsersättningen i ordinära konkurser som avslutades med utdelning. Denna skillnad motiverades med att det allmänna kunde komma att få stå för kostnaderna i de fall som av- sågs i 187 § första stycket ÄKL. Det förhållandet att kostnadsersättning skulle fastställas i mindre konkurser innebar emellertid att detta skulle ske även då dessa konkurser avslutades med utdelning. Vid införandet av den nuvarande bestämmelsen i 14 kap. 14 § KL uttalade chefen för partementet att staten inte löpte någon risk att till följd av 14 kap. 2 § KL behöva stå för kostnaderna i de fall en mindre konkurs avslutades med utdelning, varför det saknades anledning att ålägga rätten någon skyldighet att bestämma förvaltarens kostnadsersättning i dessa fall (prop. 1986/87:90 s. 385). Konkursförvaltartaxan infördes på förslag av i betänkandet (SOU 1977:29). Kommittén hade i tilläggsdirektiv (Dir 1977:09) fått i uppdrag att utreda i vilken omfattning en taxesättning av bl.a. förvaltararvoden var möjlig vid en ny lösning av förvaltarfrågan i mindre konkurser. I tilläggsdirektiven betonades särskilt att det var angeläget att konkurskostnaderna hölls nere. Det förhållandet att konkursdomaren enligt bestämmelsen i 187 § ÄKL skulle bestämma förvaltarens arvode efter hörande av TSM utgjorde enligt kommittén en spärr mot oskäliga arvoden. Även andra vägar borde emellertid sökas för att hålla kostnaderna nere. En metod som berörts av kommittén redan tidi- gare var att låta förvaltararvoden i viss omfattning utgå enligt fastställda taxor. Ett taxesystem skulle dessutom underlätta konkursdomarens hante- ring av arvodesfrågorna. När det gällde frågan om vilken slags taxa som skulle väljas hänvisade kommittén till prop. 1972:4 Förslag till rättshjälpslag m.m. där tre slags taxor diskuterades, nämligen sak-, värde- och tidstaxa. Med saktaxa avsågs att normalarvoden bestämdes för sådana grupper av mål och ärenden som normalt kräver en tidsmässigt begränsad och på förhand förutsebar ar- betsinsats av biträdet. Värdetaxor innebar att arvodet ställdes i relation till den rättssökandes, dvs. huvudmannens, ekonomiska intresse av sakens utgång. Genom tidstaxor beräknades arvodet efter tidsåtgången i det en- skilda fallet. När det gällde den kategori av mindre konkurser som avskrevs enligt det dåvarande förslaget i 185 d § ÄKL, dvs. på grund av otillräckliga till- gångar, utgick kommittén från att förvaltaren ställdes inför ganska likarta- de arbetsuppgifter som mera sällan var av invecklad beskaffenhet. arens arbetsuppgifter kunde åtminstone i grova drag förutses. De centrala arbetsuppgifterna beskrevs på följande sätt (SOU 1977:29 s. 243 f.): Han skall kontakta gäldenären, ta hand om dennes bo och bokföring, upprätta bouppteckning, anmäla förefintlig löne- eller pensionsskuld till kronofogde- myndigheten, utreda orsakerna till gäldenärens obestånd och återvinningsmöj- ligheterna samt undersöka om anledning att misstänka gäldenärsbrott före- ligger. Bouppteckning och skriftlig uppgift om orsakerna till obestånd m.m. skall tillställas konkursdomaren och tillsynsmyndigheten, varefter gäldenären har att vid edgångssammanträde avlägga bouppteckningsed. Vid sammanträdet bör förvaltaren närvara. Kommittén ansåg att förvaltarens uppgifter i de konkurser som avskrevs enligt 185 d § ÄKL ofta torde kräva en tidsmässigt begränsad och på för- hand någorlunda bestämd arbetsinsats. Ett taxesystem borde därför kunna prövas och borde bygga på en saktaxa, varigenom man skulle få en be- stämd riktpunkt för arvodesprövningen. För att avvikelse från taxan skulle få ske skulle förvaltaren enligt kommitténs uppfattning ha att visa att den aktuella konkursen inte var ett genomsnittsfall utan att den medfört vä- sentligt mer arbete än normalt eller varit särskilt komplicerad. Taxan borde enligt kommittén bestämmas med utgångspunkt i den ar- betstid som en förvaltare har att lägga ned på en genomsnittskonkurs. Kommittén hänvisade till att denna arbetstid fick beräknas efter särskilda undersökningar. När det gällde skälig ersättning borde utgångs- punkten vara den genomsnittliga kostnaden för advokatverk- samheten. Av betydelse borde då vara samtliga kostnader för verksamhe- ten med undantag för de direkta utlägg som gjordes i den enskilda konkur- sen. 1978/79:105 anslöt sig chefen för till kommitténs förslag och uttalade att det var angeläget att man tillvaratog alla möjligheter att hålla konkurskostnaderna nere utan att effektiviteten i förvaltningen minskade. Arvode till förvaltaren fick enligt de allmänna reglerna i 82 § andra stycket ÄKL inte sättas högre än vad som med hän- syn till det arbete som uppdraget krävt, den omsorg och skicklighet var- med det utförts samt boets omfattning kunde anses utgöra skälig ersätt- ning. Dessa riktlinjer var tillämpliga även i fråga om arvode i mindre kon- kurser och borde vara vägledande vid taxans utformningen. Taxan borde enligt vad departementschefen uttalade vara ett normalarvode som skulle kunna höjas eller sänkas. Om förvaltaren t.ex. varit oskicklig eller för- sumlig skulle taxan kunna underskridas. Enbart det förhållandet att för- valtningen varit påtagligt enkel borde emellertid inte leda till en avvikelse från taxan. Om förhållandena i konkursen varit sådana att förvaltaren har behövt lägga ned avsevärt mer arbete än normalt borde han dock kunna tillerkännas ersättning utöver taxan. att han hade för avsikt att låta utföra erforderliga undersökningar för att få underlag för taxeberäkningen (se prop. 1978/79:105 s. 232 f. och 342 f.). Inom DV utarbetades därefter ett förslag till förvaltartaxa. Förslaget redovisades i en promemoria upprättad av ekonomienheten på DV, daterad . I promemorian konstaterades att förvaltarens ar- betsuppgifter i mindre konkurser skulle komma att vara jämförbara med det arbete som åvilar god man i fattigkonkurs samt det arbete som förval- tare i ordinär konkurs utför avseende upprättande av förvaltarberättelse. Härutöver tillkom de nya arbetsuppgifter som genom reform skulle åvila förvaltaren i mindre konkurser och som skulle komma att om- fattas av taxan. Vad som här avsågs vara att förvaltaren i förvaltarberättel- sen skulle anmärka om det förekommit förhållanden som kunde föranleda återvinning till boet. Vidare skulle förvaltaren anmärka om det funnits anledning till antagande att gäldenären gjort sig skyldig till gäldenärsbrott eller om det under konkursförvaltningen kommit fram att gäldenären kun- de misstänkas för annat brott som ej var av ringa beskaffenhet och som hade samband med verksamheten. Arbetsgruppen gjorde en kartläggning av arvodet i fattigkonkurser och analyserade utifrån uppgifter om bl.a. vem som var konkurssökande, typen av konkursgäldenär och tillgångarnas resp. skuldernas storlek huruvida någon sådan faktor skulle kunna läggas till grund för att bygga upp en taxa. De samband som kunde konstateras var bl.a. att arvodet till den gode mannen var i genomsnitt högre i de konkurser där det fanns tillgångar jäm- fört med konkurser där tillgångar helt saknades. Om konkursgäldenären var en juridisk person eller fysisk person med rörelse var arvodet också i regel högre än om gäldenären var en fysisk person utan rörelse. I konkur- ser där staten var sökande var arvodet i genomsnitt lägre än i andra kon- kurser. Variationerna var dock så små att en och samma taxa borde kunna användas i samtliga fall. Arbetsgruppen beräknade vidare ett medelvärde för gode mäns arvode i fattigkonkurserna. I fråga om arvode för att upp- rätta förvaltarberättelse undersökte arbetsgruppen ett antal förvaltarberät- telser i ordinära konkurser där arvodet inte överstigit och beräk- nade på grundval härav ett medianarvode för kostnaden för att upprätta förvaltarberättelse. Beträffande storleken på ersättningen för helt nya ar- betsuppgifter antecknades i promemorian att detta värde skulle bestämmas efter en remissomgång och efter särskilda kontakter med advo- katsamfund. När det gäller taxans konstruktion uppställdes i promemorian följande krav på taxan. Den skulle ge förvaltaren ersättning för nedlagt arbete sam- tidigt som den skulle motivera förvaltaren att göra erforderliga undersök- ningar även i de fall då anledning fanns att gå närmare in på frågan om gäldenärsbrott och annan ekonomisk brottslighet. Vidare skulle taxan vara enkel att tillämpa och den skulle i sitt tillämpningsområde kunna användas i överväldigande antalet fall, dvs. överskridande av taxan skulle ske endast undantagsvis. Mot denna bakgrund diskuterade arbetsgruppen i DV olika taxemodeller. Gruppen stannade till slut för två modeller som huvudalter- nativ. Alternativ 1 var en enhetstaxa som konstruerats efter kunskapen om de tre delar av förvaltaruppdraget som arbetet i de mindre konkurserna skulle komma att bestå av.