sou · GOB362d2 · 2001-01-01 00:00:00 — tiserande jurister fick anlitas i mindre konkurser (prop. 1978/79:105 s. 226). Vid reform behölls för s.k. ordinära konkurser ordningen med interimsförvaltare och slutlig förvaltare samt borgenärernas inflytande över valet av slutlig förvaltare. 1978/79:105 uttalade departe- mentschefen att borgenärerna borde ha möjlighet att yttra sig i förvaltar- frågan med hänsyn till konkursens ändamål. Det var dock inte möjligt att borgenärerna utövade inflytande redan i konkursens inledningsskede. Konkursdomaren fick utse en interimsförvaltare. Borgenärerna fick yttra sig vid utseende av slutlig förvaltare. Genom att TSM skulle yttra sig såväl innan interimsförvaltare som innan slutlig förvaltare utsågs, fick konkurs- domaren ett säkrare underlag för sin bedömning (45 – 46 §§ ÄKL och prop. 1978/79:105 s. 160 f.). I kategorin mindre konkurser skulle däremot gälla att konkursdomaren efter att ha hört TSM genast skulle utse förvalta- re. Någon interimsförvaltare fanns alltså inte i dessa konkurser och endast en förvaltare kunde utses (185 a § ÄKL och prop. 1978/79:105 s. 220 f. och 322 f.). Någon skyldighet att höra borgenärerna i mindre konkurs fö- reskrevs inte. 2.4.31987 års reform m.m. reform innebar inte någon förändring i fråga om kvalifikations- kraven för förvaltarna i förhållande till den genom reform inslag- na linjen. Chefen för hänvisade i prop. 1986/87:90 till uttalandena i prop. 1978/79:105 att avsikten var att endast ett mindre antal specialiserade personer skulle komma i fråga för förvaltaruppdragen och att detsamma i princip även skulle gälla i mindre konkurs. Själv upp- repade han att det fortfarande kunde accepteras att även andra än specia- lister kunde förordnas i mindre konkurser där tillgångarna inte kunde antas räcka till konkurskostnaderna (se prop. 1986/87:90 s. 255). I lagkommen- taren till KL sägs under hänvisning till uttalandena i prop. 1978/79:105 och 1986/87:90 att i princip endast specialister kan komma i fråga som förvaltare men att undantag kan medges för mindre konkurser där tillgång- arna inte kan antas räcka till konkurskostnaderna (och , Konkurslagen, Del 2, V11:1, s. 549). Också i litteraturen i övrigt (se We- lamson, Konkurs, 9 uppl, 1997, s. 54 f.) har gjorts uttalanden om att för- valtaruppdragen skall koncentreras till en ganska begränsad grupp av per- soner. I 7 kap. 1 § första stycket KL infördes den ändringen i förhållan- de till motsvarande bestämmelse i 44 § ÄKL att förvaltaren skulle ha inte bara borgenärernas utan även TSM:s förtroende. Med hänsyn till den roll TSM fått genom att rätten skulle inhämta myndighetens yttrande vid utse- ende av förvaltare, fick det enligt chefen för förut- sättas att förvaltaren åtnjöt även TSM:s förtroende (prop. 1986/87:90 s. 256). När den nuvarande jävsbestämmelsen i tredje stycket infördes utmönstrades dock regeln om att förvaltaren skull ha borgenärernas och TSM:s förtroende. I motiven till jävsbestämmelsen pekades på att förvalt- arens förhållande till borgenärer och gäldenären fått ökad betydelse (prop. 1988/89:31 s. 5 f.). Regeln om att förvaltaren skall åtnjuta borgenärernas förtroende ansågs med införandet av den uttryckliga jävsbestämmelsen inte kunna stå kvar. Att förvaltaren skall omfattas av borgenärernas förtro- ende kunde enligt departementschefen sägas följa av jävsbestämmelsen. I fråga om TSM framhöll departementschefen att även om myndigheten motsatte sig att en viss person förordnades till förvaltare, domstolen var oförhindrad att pröva skälen för en sådan ståndpunkt. Någon vetorätt för myndigheten var inte avsedd. Det var tyngden i TSM:s skäl som skulle avgöra (prop. 1988/89:31 s. 9 f.). Mot den bakgrunden fann departe- mentschefen att det inte behövdes någon särskild regel om TSM:s inflyt- ande över frågan om vem som skall utses till förvaltare. 2.4.4Tillgången på konkursförvaltare, m.m. I (s. 41 f.) redovisas en undersökning av tillgången på konkursförvaltare och fördelningen av förvaltaruppdrag i fem län (AB, L, R, N och BD) . Undersökningen ger vid handen att det ökande behovet av förvaltare vid konkursuppgången tillgodosågs på olika sätt. I togs främst i an- språk befintliga förvaltarbyråer som bl.a. utökades med flera förvaltare. Orsaken till att förvaltare från andra län inte anlitades var de geografiska avstånden. I län utökades kretsen av förvaltare däremot främst genom att man anlitade personer från andra län. I övriga län etable- rades nya byråer samt tillämpades en kombination av olika metoder. Oav- sett vilken metod som brukades för att möta det ökande behovet av för- valtare, ökade antalet nya uppdrag per förvaltare i fyra av de fem länen. Tillgången på förvaltare (uttryckt i genomsnittligt antal nya uppdrag per förvaltare) ökade i länen med . Ökningen i t.ex. var och i län . Antalet nya uppdrag per förvaltare ökade med mellan 55 och i fyra av länen. I län minskade däremot antalet nya uppdrag per förvaltare . En skillnad i fördelning av konkursförvaltaruppdragen kunde märkas. fick i huvuddelen av förvaltarna (62 av totalt 84) 25 uppdrag eller flera. I togs också flertalet av förval- tarna i anspråk för många uppdrag (av totalt 21 förvaltare fick 6 stycken 11 – 24 uppdrag och 9 stycken 25 uppdrag eller flera). Huvuddelen av förvaltarna i län fick däremot enstaka eller högst tio uppdrag (av totalt 41 förvaltare fick 13 stycken ett uppdrag och 16 stycken 2 – 10 uppdrag). Sammantaget för samtliga fem län visade under- sökningen att cirka hälften av förvaltarna erhöll 25 uppdrag eller flera och den andra hälften ett eller 2 – 24 uppdrag. I redovisas också i vilken utsträckning konkursförval- tarna i de fem länen fick mer än 25 uppdrag 1988 resp. 1992. var det endast i som förvaltarna mera frekvent fick flera än 25 uppdrag (35 förvaltare av totalt 59, dvs. flera än hälften). I Koppar- bergs och fick ingen förvaltare mer än 24 uppdrag. Utvecklingen kännetecknades av att det totala an- talet förvaltare i länen som fick 25 uppdrag eller flera mer än fördubblades (från 41 stycken 1988 till 99 stycken ). I samtliga län utom i Kristi- anstads fick en större andel av förvaltarna än mer än 25 uppdrag. ökade antalet erhållna uppdrag per förvaltare i snitt med 40 till 60 . Av undersökningen framgår också att 1988 så var det endast i och i som förvaltare med mer än 25 uppdrag stod för den dominerande andelen av samtliga uppdrag, medan motsvarande siffror visar att så blivit fallet i alla län. RRV redovisar vidare i rapporten att en koncentration av uppdragen genomgående skett till ett fåtal förvaltarbyråer. 1988 svarade i snitt per län 6 byråer i , 2 byråer i län, 1 byrå i , 3 byråer i vardera och för av uppdragen i resp. län. var motsvarade siffror 8, 4, 2, 3 och 2 byråer. Detta innebar för att en ytterligare koncentration ägt rum. Motsatta förhållandet gällde byråer som fick av uppdragen. Dessa nästan fördubblades i samtliga fem län, nämligen från i snitt 4 till 7 per län. Enkätsvaren från TSM och tingsrätterna samt hearingen och utredningens besök hos TSM i och i (se vidare bilaga 1, 2 och 3). I de flesta svar från TSM på enkäten /98 är man restriktiv till nyre- krytering av konkursförvaltare och framhåller att man anser risk föreligger Följden av att allt färre uppdrag kommer att fördelas på flera förvaltare blir enligt enkätsvaren kompetensförlust. Tingsrätterna är i sina enkätsvar för det mesta positiva till nyetablering, men många betonar ändå riskerna. Vid hearingen har det av företrädare för framhål- lits att de cirka 130 personer som upptagits på en för gemensam lista bedöms vara för många i förhållande till antalet konkurser. Vid utredningens besök hos TSM i har myndigheten bekräftat att antalet konkursförvaltare inom regionen är för stort. Följden har blivit att TSM saknar kännedom om alla de enskilda förvaltarna. TSM i har vid besöket där framhållit att om vissa för- valtare inte håller måttet kommer varken myndigheten eller borgenärerna att föreslå dem till förvaltare i den enskilda konkursen. RSV:s undersökning om förvaltarresursen, m.m. Utredningen har 1998 gett uppdrag till RSV att utföra en undersökning motsvarande den RRV gjort om tillgången på konkursförvaltare . RSV:s undersökning avser . Den nya undersökningen visar att antalet konkursförvaltare som totalt fått uppdrag i landet under de tre sist nämnda åren har ökat med 22 styck- en, från 527 (1995), 542 (1996) och till 549 (1997), trots att antalet kon- kurser minskat. En jämförelse mellan länen ger vid handen att antalet för- valtare som fått uppdrag i ökat från 130 till 149 och slutligt till 167. Även i har en gans- ka stor ökning ägt rum, dvs. från 66 förvaltare 1995 till 81 1997. I övriga län är skillnaderna mellan åren inte så stora.14 Undersökningen visar också att det genomsnittliga antalet uppdrag som varje förvaltare fått genomgående sjunkit. Konkursförvaltarna erhöll totalt i landet i genomsnitt 24 uppdrag , 1996 och 1997.15 Den tendens som påvisades i om att flertalet förvaltare hade 25 uppdrag eller flera har alltså brutits enligt RSV:s undersökning. Tyngdpunkten har förskjutits till att flertalet förvaltare handlägger 11 – 24 ärenden . Undersökningen om i vilken omfattning vissa konkursförvaltarbyråer (dvs. byrå med två eller flera förvaltare) varit dominerande genom att de erhållit en stor andel av uppdragen är behäftad med osäkerhetsfaktorer. 14Det bör anmärkas att antalet förvaltare som fått uppdrag inom ett visst län inte är liktydigt med att denne har sin verksamhet förlagd inom länet. I vissa län rekryte- rar tingsrätterna förvaltare utanför länsgränserna. 15Beräkningen bygger på att antalet nya konkurser var 12 1995, 12 1996 och 11 1997, vilket överstiger motsvarande statistik från med 200, 196 resp. 183 konkurser. Svaret på frågan förutsätter att man i efterhand kan utreda och definiera vilka förvaltare som varit verksamma vid en förvaltarbyrå de år undersök- ningen avser. På grund av att en ganska omfattande förändring av struktu- ren på förvaltarbyråerna ägt rum har det varit svårt. Efter en uppskattning har RSV bedömt uppgiften mest säker. Av RSV:s material framgår att så många som 75 byråer av ett totalt antal om ca 105 i landet fick dela på av uppdragen. Den länsvisa redovisningen visar att av det totala antalet förvaltarbyråer som fått uppdrag i ett visst län (oavsett om byrån haft säte i det aktuella länet) är det endast i ett knappt tiotal län som en koncentration ägt rum av upp- dragen till vissa byråer. I samt i sva- rar t.ex. cirka en tredjedel av de byråer som tagits i anspråk i länet för cir- ka av uppdragen. I en av RSV utgiven publikation Kronofogdemyndigheternas verk- samhet 1998 uppges att antalet konkursförvaltare, som erhöll nya upp- drag i riket , uppgick till 530. I samma publikation anges också följande. Antalet förvaltare som har tio uppdrag eller fler uppgår till 450 och dessa förvaltar i genomsnitt 31 konkurser. Vissa förvaltare har mer än 100 uppdrag och av det totala antalet förvaltare fick 120 endast nio upp- drag eller färre. TSM:s i åtgärd för att reglera tillgången på förvaltare TSM i vidtog åtgärder för att minska den krets som brukade få förvaltaruppdrag vid de tingsrätter i län, vilka tidi- gare var belägna inom . Anledningen härtill var att TSM bedömde att antalet förvaltare i regionen blivit för många i förhållande till det sjunkande antalet konkurser. På grund av att förvaltarna fått allt färre konkurser att handlägga menade TSM att kompetensen sjunkit generellt inom förvaltarkåren. Endast ett fåtal hade kunnat upprätthålla specialist- kompetens på området i egentlig mening. För att inte denna ogynnsamma utveckling skulle fortsätta beslutade TSM i att avföra 24 av de 67 namn som fanns på dess förvaltarlista för regionen.16 Vad som erfordrades för att även i fortsättningen komma i fråga för uppdrag byggde på diskus- sioner förda såväl inom TSM som med flertalet av tingsrätterna i län. Kriterierna var integritet/självständighet, juridisk och ekonomisk kompetens, förmåga att förvalta en konkurs med minst ett tiotal anställda, analytisk förmåga, ändamålsenlighet, noggrannhet, engagemang, erfaren- het, omdöme, social kompetens och kontorsorganisationen. 16 De förvaltare som enbart varit verksamma vid tingsrätterna i tidigare Kristian- stads län togs inte med vid myndighetens bedömning. Efter TSM:s i åtgärd att avföra de 24 förvaltarna har Hovrätten över och beträffande tre av dessa prövat frågan om deras lämplighet som konkursförvaltare (Hovrättens över och beslut i mål Ö 965/98, Ö 1013/98 och Ö 1017/98). I samtliga ärenden avstyrkte TSM hos tingsrätten att till förvaltare utsågs dem som rätten sedan förordnade. I samtliga fall angav myndigheten som huvudsakligt skäl att på grund av det sjunkande antalet konkurser så hade resp. förvaltare inte förmått upprätthålla den specialistkompetens som erfordras för uppdrag som konkursförvaltare. I två av fallen riktade TSM dessutom anmärkningar mot förvaltarna för att de tidigare brustit i sin formella hantering och för att ha gjort juridiska felbedömningar. TSM överklagade tingsrättens beslut och anförde i hovrätten samma skäl för sin inställning som vid tingsrätten. Hovrätten lämnade överklagandena utan bifall och fastställde tingsrättens beslut i samtliga fall. Som skäl uttalade hovrätten genomgående att den omständigheten att förvaltaren ingick i en grupp av personer som av TSM inte bedömdes kunna komma i fråga för nya förvaltaruppdrag inte kunde tillmätas självständig betydelse. I Ö 1013/98 anfördes även följande. Förvaltaren hade av tingsrätten ansetts kompetent att handlägga 110 konkurser och ingen anmärkning hade riktats mot handläggningen av dessa. Att konkur- serna varit färre och mindre komplicerade än de förvaltare handlagt som enligt TSM:s generella godkännande även i fortsättningen borde få upp- drag, medförde ingen annan bedömning. I Ö 965/98 och Ö 1017/98 ansåg hovrätten inte heller att de övriga anmärkningar som riktats mot förvaltar- na medförde annan bedömning än att de var lämpliga för uppdragen. är en ideell förening. Den består f.n. av tretton lokala konkursförvaltarkollegier. Enligt föreningens stadgar (§ 2) har föreningen till ändamål att i samråd med advokatsam- fund samordna medlemmarnas verksamhet, att verka för ändamålsenliga och enhetliga rutiner och praxis vid konkursförvaltning, att för ömsesidig information och erfarenhetsutbyte via konkursförvaltarkollegierna upp- rätthålla kontakter med kollegor och andra, med vilka föreningens kollegi- er regelmässigt kommer i kontakt, att tillhandahålla konkursförvaltarna fortbildning och annan service i konkursrättsliga frågor samt att främja rättsbildningen och rättsvetenskaplig granskning inom konkursrätten och närbesläktade rättsområden. I stadgarna anges också att styrelsen har sitt säte i . Bland de åtgärder föreningen vidtagit kan nämnas följande. Det har genom skrivelser till regeringen framställt propåer om ändringar i ett fler- tal bestämmelser i (se avsnitt 4.3.5.3) och om vilka principer som bör gälla för borgenärernas inflytande vid utseende av förvaltare (se avsnitt 4.3.5.6). Föreningen har också utarbetat en skrift om det obeståndsrättsliga regelsystemet i vilken det ger sin syn på vissa frågor inom obeståndsrätten och även ger vissa förslag (se avsnitt 4.3.7). Vid Insolvensrättsligt forum 1997 och 1999 har företrädare för föreningen anlagt ett flertal synpunkter (se avsnitt 4.3.8). Den första ackordscentralen bildades i under namnet Gö- teborgs . Sammanslutningen var en ideell förening, och två efterföljande bildades i och i . Medlemmar var alla slags företag som sålde varor på kredit. Även banker och försäkringsbolag var företrädda. Föreningen var en samarbetsorga- nisation med landets ackordscentraler som medlemmar. De regionala före- ningarnas syfte var att ta till vara fordringsägarnas intressen i obestånds- situationer och vid konkurs. Ackordscentralernas medarbetare fungerade som konkursförvaltare och som gode män i ackordsförfarande. Uppgiften att vara god man utfördes ibland genom ombud ute i landet. Ombuden hade också till uppgift att rapportera betalningsförsummelser bland nä- ringsidkarna inom sina resp. distrikt. är Stiftelsen i en koncern av rörel- sedrivande aktiebolag. Bolagen är Ackordscentralen Företagsrekonstruk- tion Aktiebolag med verksamhet i , och , som i sin tur äger . Det senare bolaget har verksamhet förlagd till med dotterbolag i och . Syftet med ackordscentralernas verksamhet är , liksom tidigare, att utan eget vinstintresse ta till vara samtliga fordringsägares intressen vid företagsrekonstruktioner och insolvensfall. Ackordscentralen skall även främja förändringsprocesser inom näringslivet och förvaltning för att ska- pa och vidmakthålla effektiva och lönsamma företag. Koncernen har ett 60-tal anställda, varav cirka 20 jurister och drygt 10 kvalifi- cerade ekonomer. Dagens verksamhet domineras av konkursförvaltning, även om rekonstruktioner regelmässigt förekommer. 2.4.5Närmare om nuvarande beslutsordning Enkäten till tingsrätterna (se vidare bilaga 2) Av enkätsvaren från tingsrätterna framgår att det stora flertalet tingsrätter förordnar konkursförvaltare ur en bestämd krets, antingen genom att listor används eller genom ett system med en fast förvaltarkrets. Ett knappt tiotal tingsrätter uppger sig även iaktta en turordningsprincip. Någ- ra uppger sig försöka fördela uppdragen jämnt. Bland de senare tingsrät- terna märks de i och . Avvikelse från listan sker enligt några tingsrätter, om förslag på en viss förvaltare framställts eller det är fråga om en stor konkurs. Vissa tingsrätter använder inte alls listor. Enkäten 1997/98 till tillsynsmyndigheterna (se vidare bilaga 1) Svaren från TSM bekräftar i stort vad som framkommit av enkätsvaren från tingsrätterna. Det övervägande antalet myndigheter avger inte yttran- de till tingsrätten i varje enskilt konkursärende. Så sker däremot om förslag på konkursförvaltare föreligger och ibland i större kon- kurser. I existerar en för hela tillsynsområdet gemensam lista på vilken finns de konkursförvaltare som TSM godkänt för att få för- ordnanden. Det förekommer också att TSM godkänner listan hos den en- skilda tingsrätten. En turordningsprincip tillämpas såväl inom Stockholms- som . I det senare fallet tillämpas listan t.o.m. så att den enskilde förvaltaren anses ha förbundit sig att åta sig uppdraget. Han kan inte tacka nej för att nästa gång ta ett mer lönsamt sådant. I Malmöre- gionen är listorna närmast förteckningar, men en viss turordning tillämpas i ordinära konkurser. TSM i uppger att listor existerar men att tingsrätternas praxis är synnerligen skiftande. I värnar man om konkursförvaltarna inom den egna regionen, medan man i även godtar förvaltare från andra län. Endast vid två myndigheter, TSM i och , avges yttrande i varje ärende. I sker så i stort sett alltid. Hearingen (se vidare bilaga 3) Ett flertal deltagare anser att bruket av listor inte i sig behöver vara oför- delaktigt. I stället framhålls att listorna kan vara bra om urvalskriteriet är kompetens. Även de praktiska fördelarna med att TSM inte behöver höras i alla ärenden framhålls liksom att listan är ett hjälpmedel att identifiera dem som kan åta sig förvaltaruppdrag. Endast företrädare för ett par tings- rätter är positiva till att tillämpa en turordningsprincip. 2.4.5.2Betydelsen av olika faktorer vid utseende av förvaltare Såväl tingsrätterna som de tio TSM har i enkäterna tillfrågats om vilka faktorer de anser vara av betydelse vid utseende av en konkursförvaltare. De faktorer som de tillfrågade haft att ta ställning till är: a) kompetensen i juridiska frågor, b) kompetensen i ekonomiska frågor (inkl. redovisning och bokföring), c) kunskapen om arbetsmarknadspolitiska frågor, d) kost- nadsnivån på förvaltarens tjänster mot bakgrund av tidigare erfarenhet av förvaltaren, e) förvaltarens förmåga att effektivt förvalta en konkurs med utgångspunkt främst i sambandet mellan dennes skicklighet som affärsman och konkursens karaktär, f) antalet pågående konkursärenden som förvaltaren för tillfället hanterar och g) förvaltarens verksamhetsort. Enkätsvaren från tingsrätterna (se vidare bilaga 2) Ungefär en femtedel av tingsrätterna anger att samtliga faktorer har betyd- else. Drygt ett femtontal tingsrätter anser att alla eller några av faktorerna på förhand är "prövade" genom att en förvaltare upptagits på "lista" eller tillhör en fast konkursförvaltarkrets. De faktorer som på detta vis anses förhandsprövade är främst a – b och e men även c. En prövning sker dock ofta av faktorerna g och f. Faktor d anses vara av mer eller mindre under- ordnad betydelse. De resterande – knappt sextiotalet tingsrätter – anser att kompetensen i juridiska och ekonomiska frågor (faktor a och b) samt konkursförvaltarens förmåga att effektivt förvalta en konkurs med utgångspunkt främst i sam- bandet mellan dennes skicklighet som "affärsman" och konkursens karak- tär (faktor e) vara viktigast. Därefter betonas betydelsen av förvaltarens verksamhetsort och antalet pågående konkursärenden som förvaltaren för tillfället hanterar (faktorerna g och f). Minst betydelse tillskriver tingsrät- terna kunskap om arbetsmarknadspolitiska frågor och kostnadsnivån på förvaltarens tjänster mot bakgrund av tingsrättens tidigare erfarenheter av förvaltaren (faktorerna c och d). Skälet till att faktor d anses vara av mindre betydelse är enligt ett tiotal tingsrätter, bl.a. i , att det inte finns några konkursförvaltare som är "dyrare" än andra. Ett fåtal tingsrätter uppger bedömningsgrunden sak- na relevans mot bakgrund av att tingsrätten i samråd med TSM fattar ar- vodesbesluten. Lika många anser faktor d helt sakna betydelse, bl.a. Mal- mö tingsrätt. Några av de tingsrätter som anser denna bedömningsgrund vara av vikt betonar faktorns betydelse för konkursutfallet. Två tingsrätter hävdar att förvaltare som tar ut för höga arvoden inte bör komma i fråga för uppdrag. Enkätsvaren från tillsynsmyndigheterna (se vidare bilaga 1) Ett gemensamt drag i enkätsvaren från TSM är att kompetensen i juridiska frågor (faktor a) och konkursförvaltarens förmåga att effektivt hantera en konkurs (faktor e) allmänt anses vara viktigast. Kostnadsnivån på förvalta- rens tjänster anses även allmänt vara av betydelse (faktor d). Kunskapen om arbetsmarknadspolitiska frågor (faktor c) anser TSM i allmänhet mer eller mindre sakna betydelse. Övriga faktorers betydenhet är i varierande grad beroende av olika omständigheter. Vissa myndigheter har inte ansett sig särskilt kunna skilja ut annat än någon eller några av de olika faktorernas betydelse för konkursförvaltar- valet. TSM i anser att samtliga faktorer är viktiga att iaktta vid ett förvaltarval. Förvaltarkretsen i denna region har varit intakt och uppfyller KL:s krav. TSM i har ansett att samtliga faktorer utom g är av betydelse. Faktor g har däremot betydelse vid till- gångslösa konkurser eller konkurser med mindre tillgångar. I anser man att faktorernas betydelse är avhängig av vilken slags konkurs som det rör sig om, t.ex. en driftskonkurs med många anställda eller kon- kurs för fysisk person. Färre faktorer anses betydelsefulla i det förra fallet än i det . Oaktat konkursens karaktär anses dock faktor f ha en stor betydelse. Betydelsen av kostnadsnivån på konkursförvaltarens tjänster, faktor d, framhålls främst av TSM i , och . TSM i anger att kostnadsnivån mellan de olika förvaltarna inte skiljer sig åt. Öv- riga myndigheter anser att faktorn har mer eller mindre stor betydelse. Sammantaget anser de allra flesta TSM att faktorerna a och e har före- träde framför de andra. Flertalet har även ansett faktor b vara av större vikt än övriga. Faktorerna d, f och g hamnar därefter, varvid d får sägas har företräde framför f och g. Faktor c placeras långt ned. TSM:s uppfattning om i vilken utsträckning tingsrätterna beaktar bl.a. de olika faktorer som angetts ovan är genomgående den att de beaktas. TSM i och har dock invändningar som avser att tingsrätterna inte till fullo tar hänsyn till kostnadsnivån (faktor d).