sou · GOB362d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Detta be- gränsar givetvis utredningens möjligheter att överväga en nyordning i fråga om hur tillsynsfunktionen skall vara organiserad. Även om det, enligt utskottets mening, finns övervägande skäl som talar för att det också skall finnas en offentlig konkurstillsyn är det olyckligt att utredningen inte getts fria händer att mer förutsätt- ningslöst pröva hur en sådan tillsyn kan organiseras och överväga sådana mer principiella frågeställningar som redovisats i motionen, särskilt mot bakgrund av de förslag som lagts fram av i betänkandet (SOU 1999:1) Nya förmånsrätts- regler. Det anförda innebär att utskottet anser att uppdraget till Kon- kurstillsynsutredningen bör utvidgas så att utredningen, dock allt- jämt med utgångspunkt i att konkurstillsynen skall vara offentlig, ges möjlighet att därutöver förutsättningslöst överväga den framtida tillsynsfunktionens organisation. Utredaren bör därvid beakta de allmänna uttalanden som utskottet nu gjort om inriktningen av en reform och de frågeställningar som belyses i motionen. Utskottet kan inte se att ett sådant utvidgat utredningsuppdrag skulle behöva innebära att utredningstiden behöver förlängas med mer än några månader. biföll vad utskottet hemställt (rskr. 1998/99:158). Tilläggsdirektiv skall beslutas i enlighet med vad tillkän- nagivit. I ursprungsdirektiven gavs begränsningen att konkurstillsynens funktion även fortsättningsvis skulle vara offentlig och knuten till kronofogdemyndigheterna och att centrala funk- tion skulle behållas. Uppgiften utvidgas nu så att utredaren, dock alltjämt med ut- gångspunkt i att konkurstillsynen skall vara offentlig, förutsätt- ningslöst skall överväga den framtida tillsynsfunktionens organisa- tion. Utredaren skall vid dessa överväganden beakta de allmänna uttalanden som lagutskottet har gjort i betänkandet 1998/99:LU11 om inriktningen av en reform och de frågeställningar som belyses i motionen 1998/99:L301. Utvidgningen av uppdraget innebär alltså att utredaren har fria händer att överväga hur den offentliga konkurstillsynen bör vara uppbyggd. Vid utformningen av den framtida tillsynsfunktionens organisation får naturligen behovet av och det närmare innehållet i statens kontroll beträffande konkursförvaltningen avgörande betyd- else. skall beaktas att det saknas egentligt utrymme för att genomföra förändringar som innebär ökade kostnader för det all- männa. I övrigt gäller ursprungsdirektiven oändrade. Tilläggsdirektiven föranleder förlängning av utredningstiden. Ut- redaren skall redovisa sitt uppdrag . har med utgångspunkt i de ursprungliga dir- ektiven gjort flera undersökningar rörande tillsynsmyndigheternas organi- sation och arbetsmetoder samt angående utseende och arvodering av kon- kursförvaltare. Sålunda har sänts ut en enkät till samtliga tillsynsmyndigheter och en motsvarande enkät till samt- liga tingsrätter. Innehållet i enkätsvaren redovisas under de avsnitt som tar upp ämnen som anknyter till enkäterna samt i bilaga 1 och 2. Vidare har genom försorg undersökts hur förvaltaruppdragen är fördelade i landet på olika förvaltare och förvaltarbyråer. Den undersök- ningen redovisas i avsnitt 2.4.4.1. har utredningen hållit en hearing med företrädare för , fem tillsynsmyndigheter, , fyra tingsrätter, Ackordscentralen/, Konkursförvaltar- kollegiernas Förening, (), Tjänstemännens Cent- ralorganisation (TCO), Akademikers (), , , , och . Vid hearingen har be- svarats frågor angående tillsynsmyndigheternas organisation, konkurstill- synens innehåll, utseende av konkursförvaltare, borgenärernas ställning under konkursförfarandet och arvoderingen av konkursförvaltare. Utred- ningens anteckningar från hearingen redovisas i bilaga 3. Genom särskilda undersökningar har utredningen inhämtat uppgifter om arvoden till konkursförvaltare och omfattningen av kungörelseannon- sering (se avsnitt 2.5.4, 2.5.5.3 och 5.10.1 samt bilagorna 9 och 10). Utredningen har i besökt den finska och Delegationen för konkursärenden (se avsnitt 3.3.1). har utredningen avlagt ett motsvarande besök i hos det norska (se avsnitt 3.4.1). Utredningen har i övrigt genom sammanträffanden i olika delar av lan- det och andra kontakter med företrädare för tingsrätterna, tillsynsmyndig- heterna, konkursförvaltarna, åklagar- och skatteväsendet m.fl. fått under- lag för sina ställningstaganden. Material av sådant slag redovisas i det följande i sitt sammanhang i den mån det uttryckligen åberopas. Vad gäller de generella direktiv vilka berörts under 1.1 vill utredningen nämna följande (jfr 14 och 15 §§ kommittéförordningen 1998:1474, som trätt i kraft ). Beträffande konsekvenserna för sysselsättning och service i olika delar av landet hänvisas till avsnitt 5.9.1.4 och 5.12.1. Utredningens egna direktiv utesluter annat än en offentlig konkurstill- syn. I uppdraget ligger ett krav på att detta offentliga åtagande skall full- göras effektivt och utan onödiga kostnader. Här får hänvisas till överväg- andena i avsnitt 5.7 och 5.9.1. Ämnets karaktär gör att en analys och en redovisning ur ett jämställd- hetsperspektiv inte ter sig meningsfull. Beträffande utredningsförslagens effekter för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet hänvisas till övervägandena i avsnitt 5.7 och 5.11.5. Utredningen har beaktat regeringens beslut (N94/1214) En ordning för systematisk genomgång i av företagsregler. Utredningen använder i betänkandet genomgående förkortningen TSM för att beteckna den nuvarande, till kronofogdemyndigheten knutna till- synsmyndigheten. När utredningen åsyftar den nya tillsynsfunktion som föreslås (se bl.a. avsnitt 5.7 och 5.9) används uttryck som tillsynsorganet, den nya tillsynsmyndigheten e.d. På ett sent stadium har utredningen fått kännedom om en i Justitiede- partementet upprättad promemoria Vissa processrättsliga frå- gor rörande forumregler (Ju 2000/250). I promemorian föreslås bl.a. en ändring i 2 kap. 1 § konkurslagen (1987:672). Ändringen går ut på att frå- gan om behörig tingsrätt i konkursärenden skall kunna avgöras av rege- ringen. Konkursansökan skall enligt förslaget göras hos den tingsrätt som regeringen bestämt för det län eller del av län där gäldenären bör svara i tvistemål som angår betalningsskyldighet i allmänhet. – Promemorian har inte föranlett några särskilda överväganden från utredningens sida. Motiven för ett konkursinstitut har i viss mån växlat allt efter utvecklingen av kreditlivet och samhället i övrigt. Konkurslagstiftningen brukar sägas bygga på principen att, när flera borgenärer inte kan tillgodoses fullt ut, de skall bära förlusten proportionellt mot storleken av vars och ens fordran (likhetsprincipen). Man uttrycker det också så att konkursens viktigaste funktion är att hindra en kapplöpning (lat. concursus) mellan borgenärerna om gäldenärens tillgångar och ge utrymme för en gäldsavveckling i lugna former. anses även ha en stor betydelse indirekt som incitament till lojalitet vid gäldsförhållandens frivilliga avveckling och därmed för stärkande av den allmänna krediten (se Welamson, Konkurs- rätt, 1961, s. 3 f. och samma författare, Konkurs, 9 uppl. 1997, s. 14 f.; jfr även , Konkursrätt, 7 uppl. 1958, s. 1 f.). Liknande uttalanden om konkursens grundläggande syften förekommer i litteraturen i övrigt (se t.ex. , Återvinning i konkurs, 2 uppl. 1994, s. 17) och i förarbe- ten till senare tids konkurslagstiftning (se t.ex. prop. 1978/79:105 s. 147). Efter hand har samhällsutvecklingen medfört att konkurs kommit att uppfattas som en angelägenhet inte enbart för borgenärerna. Konkursens verkningar för sysselsättningen och möjligheterna att genom konkursförfa- randet upptäcka ekonomisk brottslighet har man ansett skall beaktas (se t.ex. prop. 1978/79:105 s. 154 och prop. 1986/87:90 s. 262 f. samt Heu- man, Specialprocess Utsökning och konkurs, 4 uppl. 1997, s. 140 f.) Också andra bisyften med konkurs har brukat framhållas. Sålunda har sagts att konkursinstitutet kan möjliggöra en noggrann genomgång av gäldenärens affärer och på så sätt bidra till att upprätthålla moralen i affärslivet (, a.a. s. 18). Vidare har pekats på att ett konkurrensföretag kan använda en konkursansökan för att nå konkurrensmässiga fördelar, att staten som skatteborgenär kan söka få ett bolag försatt i konkurs i syfte att bolaget skall upphöra med sin verksamhet och att konkursansökningar inte sällan ges in i syfte att få en gäldenär att betala en enstaka skuld (, a.a. s. 141 f.). Det har även nämnts att konkurs har den fördelen att gälde- nären hindras från att ytterligare förvärra sitt ekonomiska tillstånd (se , 1998, s. 45). Beskrivningen ovan om konkursinstitutets olika funktioner speglar inte fullständigt konkursens roll. Det har under senare årtionden ofta konstate- rats att oprioriterade borgenärer inte får någon utdelning i konkurs eller endast en ringa sådan (se t.ex. SOU 1992:113 s. 96 f.). I den mån någon utdelning sker i konkurs är det de förmånsberättigade borgenärerna som får del av denna i den ordning som anges i förmånsrättslagen (1970:979). Den likabehandlingsprincip som brukar anges som själva grunden för kon- kursinstitutet har alltså i praktiken inte så stor betydelse. I de allra flesta fall blir det i konkursen i stället fråga om att klarlägga i vad mån det finns tillgångar som förslår till säkerhetsinnehavare och andra prioriterade ford- ringsägare. För anställda hos en rörelseidkande gäldenär har frågan om utdelning oftast inte så stor ekonomisk betydelse på grund av den statliga lönegarantin. Konkurs har mot denna bakgrund kommit att spela en annan roll än den som lagstiftaren ursprungligen avsett, dvs. att utgöra en form för att av- veckla olönsamma företag. Institutet används i stället i stor utsträckning för rekonstruktion av företag i ekonomisk kris. Lagstiftaren har godtagit denna dubbla funktion hos konkurs. Detta kommer bl.a. till uttryck i pro- positionen 1995/96:5 med förslag till lag om företagsrekonstruktion. Che- fen för uttalar att det förmodligen inte är möjligt, och kanske inte heller önskvärt, att helt undvika att företagsrekonstruktioner till en del sker inom ramen för konkursinstitutet. Det uttalas dock att kon- kursförfarandet främst bör vara inriktat på en avveckling av olönsamma företag (se a. prop. s. 54). 2.1.2Rollfördelningen mellan konkursförfarandets subjekt Den förändring som ägt rum beträffande konkursinstitutets funktion har naturligtvis kommit att påverka konkursaktörernas, dvs. gäldenärens, bor- genärernas, domstolens, tillsynsmyndighetens (TSM:s) och konkursför- valtarens roller. Gäldenärens ställning i konkursen har länge varit densamma. Han förlo- rar rådigheten över sin egendom och kan få vidkännas inskränkningar i sin rörelsefrihet genom olika tvångsmedel. Möjligheterna att inskränka gälde- närens personliga frihet har successivt skärpts. Genom reform (se om denna under 2.2.2) har bl.a. möjligheterna att hämta och häkta gäldenä- ren utvidgats samt införts som nytt tvångsmedel skyldigheten för gäldenä- ren att lämna ifrån sig sitt pass. Även 1995 har genomförts vissa ändringar i skärpande riktning som angår gäldenärens upplysningsskyldighet. Refor- men är ett led i statsmakternas strävan att stävja konkursmissbruk och be- kvämlighetskonkurser (prop. 1994/95:189). Borgenärernas roll är den som förändrats mest och då framför allt ge- nom reform. Förändringen avser borgenärernas befogenheter att såsom ett kollektiv utöva inflytande över konkursförvaltningen. Enligt konkurslag (ÄKL) hade borgenärskollektivet bl.a. viss rätt att vid borgenärssammanträden avgöra vissa förvaltningsfrågor, t.ex. fortsättande av gäldenärens rörelse och uppskov med försäljning av egendom (60 och 64 §§ ÄKL). Borgenärskollektivets tidigare avgörande inflytande över valet av förvaltare har också minskat genom reform för att slutligt upphöra vid den nuvarande konkurslagens (1987:672, KL) ikraftträdande . Det nya tillsynsorganet – TSM – har bl.a. övertagit den kontroll- funktion som rättens ombudsman (RO) jämte borgenärskollektivet tidigare haft. I KL kommer borgenärernas inflytande till uttryck i olika bestämmel- ser om den enskilde borgenärens rätt till insyn i konkursen. Bl.a. stadgas i 7 kap. 30 § KL en rätt för borgenär att utse granskningsman att övervaka förvaltningen på en borgenärs vägnar, i 7 kap. 9 § KL en rätt för borgenär att av förvaltaren begära upplysningar om boet och dess förvaltning och i 14 kap. 8 § KL en rätt för borgenär som begärt det att yttra sig över för- valtarens arvodesanspråk. Borgenärernas roll kan även ses ur en annan synvinkel. Då det mesta- dels endast är de förmånsberättigade borgenärerna som får utdelning i konkurserna, ligger naturligen tyngdpunkten i borgenärernas intressen av konkursen hos bankerna och hos staten som skatteborgenär. Detta kommer f.ö. till uttryck i t.ex. 7 kap. 10 § KL. I bestämmelsen föreskrivs att kon- kursförvaltaren i viktigare frågor skall höra särskilt berörda borgenärer. Med dessa avses bl.a. prioriterade fordringshavare (prop. 1978/79:105 s. 273). De oprioriterade borgenärerna har en undanskymd roll. I samman- hanget bör anmärkas att andelen konkurser där tillgångar antingen saknas helt eller är få utgör merparten av konkursbeståndet (se vidare under 2.1.4). Staten är den som successivt mest flyttat fram sin position i konkursför- farandet reform. Detta gäller såväl i egenskap av borgenär som utövare av kontrollen i en konkurs. Statens roll var till en början inskränkt till att domstolen beslutade om konkurs, utsåg konkurs- förvaltare och RO samt hade hand om vissa andra frågor (se avsnitt 2.2.1 nedan). utövar staten inflytande såväl genom tingsrättens olika beslutsbefogenheter i konkursförfarandet som genom TSM:s kontrollfunk- tion. Statens inflytande har accentuerats framför allt vid reform. Genom denna har de samhälleliga intressena av att bekämpa ekonomisk brottslighet och värna sysselsättningen lyfts fram. i att tillsynsfunktionen anförtrotts en myndighet, den till kronofogdemyn- digheten (KFM) knutna TSM. Det kommer även till synes genom att TSM avger yttrande till tingsrätten vid utseende och arvodering av förvaltarna (se 7 kap. 3 § och 14 kap. 8 § KL) samt även kan påverka åtgärder under den löpande förvaltningen (se bl.a. 7 kap. 10 § KL). Konkursförvaltarens roll har ändrats främst genom reform. Förvaltaren har fått en självständig ställning och beroendet av bl.a. borge- närernas inflytande över den löpande förvaltningen har upphört. I stället har framhållits att en förvaltare med kompetens i bl.a. affärsjuridik, före- tagsekonomi, straffrättsliga och arbetsrättsliga frågor självständigt kan utöva förvaltning på ett effektivare sätt (prop. 1978/79:105 s. 166 f.). För- valtarens huvuduppgift är att ta till vara borgenärernas bästa (7 kap. 8 § första stycket KL). Lagstiftaren har dock gett förvaltaren möjlighet att ta hänsyn till även andra intressen än rena borgenärsintressen. I andra stycket av samma paragraf stadgas nämligen att förvaltaren i vissa fall kan ta hän- syn till sysselsättningen (prop. 1986/87:90 s. 262). Enligt 7 kap. 10 § KL åligger det förvaltaren att höra särskilt berörda borgenärer och TSM i vik- tigare frågor, t.ex. i fråga om fortsättande av gäldenärens rörelse och väck- ande av talan om återvinning (prop. 1978/79:105 s. 273 och prop. 1986/87:90 s. 264). I samband med reform upphörde den särskilda konkursdoma- rens funktion att utöva kontroll i konkursen. Tingsrätten har därefter till stor del kommit att utöva sin funktion i konkursens inledningsskede (inkl. edgångssammanträdet) och slutfas. Domstolen fattar beslut om konkurs och utser förvaltare. När konkursen är avslutad bestämmer tingsrätten ar- vodet till förvaltaren. är tingsrätten mestadels en mottagare av de dokument som förvaltaren skickar dit. inträder tingsrätten i förfarandet vid förlikningssammanträden eller på grund av en s.k. jävsprocess. Konkursärendet handläggs dock formellt hos tingsrätten . Rollfördelningen mellan aktörerna hänger historiskt samman med den ändrade funktionen hos konkursinstitutet. Ursprungligen har konkursen varit enbart en ekonomisk angelägenhet mellan borgenärerna resp. mellan borgenärerna och gäldenären. Efter hand har konkursförvaltaren och TSM fått en mera framskjuten position. Genom konkurs tar en gäldenärs samtliga borgenärer i ett sammanhang tvångsvis i anspråk gäldenärens samlade tillgångar för betalning av sina fordringar (1 kap. 1 § KL). Konkurs förutsätter att gäldenären är på obe- Med obestånd (insolvens) avses att gäldenären inte kan rätteligen betala sina skulder och att denna oförmåga inte endast är tillfällig. Beslut om konkurs meddelas av rätten. Konkursansökan skall göras skriftligen vid den tingsrätt där gäldenären bör svara i tvistemål i allmänhet (2 kap. 1 § KL). Om gäldenären ansöker själv bör bifogas en förteckning över bl.a. boets tillgångar och skulder samt borgenärerna (2 kap. 3 § KL). Om en borgenär är sökande skall han ange sin fordran och vilka omstän- digheter i övrigt som åberopas till grund för yrkandet (2 kap. 4 § KL). Domstolen skall enligt huvudregeln pröva en ansökan av gäl- denären (2 kap. 14 § första stycket KL). I vissa fall sker prövningen vid en förhandling (2 kap. 14 § andra stycket KL). Efter en ansökan av borgenär sätts alltid förhandling ut (2 kap. 16 § KL). Om gäldenären medger borge- närens ansökan före förhandlingen skall rätten, om inte särskilda skäl talar mot antagandet att gäldenären är insolvent, genast pröva ansökningen (2 kap. 18 § KL). Initiativ till konkurs tas för det mesta från gäldenären själv. , 1990, 1992, 1995, 1997, 1998 och 1999 var andelen konkurser där gäldenären varit sökande samtliga år större än . De flesta egna ansökningarna gjordes 1992 (). 1999 var siffran . Konkurser med staten som sökande borgenär har mestadels varie- rat med mellan . Ett undantag utgör då andelen konkurser med staten som sökande endast uppgått till . 1999 utgjorde andelen . Den andel konkurser där annan än gäldenären eller staten ansökt om konkurs har varierat med mellan knappt 9 och , det senare avser 1995. 1999 ut- gjorde andelen drygt 10 procent.1 Tingsrätten skall efter konkursbeslutet utse en konkursförvaltare (2 kap. 24 § första stycket 2 KL). I fråga om utseende av förvaltare se när- mare nedan och under 2.4.1). Genom konkursbeslutet förlorar gäldenären rådigheten över den egen- dom som ingår i konkursboet och får heller inte åta sig förbindelser som kan göras gällande i konkursen (3 kap. 1 § KL). Undantag från rådighets- förlusten finns i 3 kap. 2 § KL. Av 3 kap. 3 § KL följer vad som ingår i ett konkursbo. I 4 kap. KL finns bestämmelser om förutsättningarna för att återvinna egendom till konkursboet. Borgenärerna får genom reglerna trygghet mot att gäldenären före konkursen vidtar åtgärder med sina tillgångar så att borgenärerna inte kan komma åt dem. Sådana åtgärder är främst rättshand- lingar genom vilka gäldenären avhänder sig egendom, t.ex. genom gåva, utan motsvarande vederlag (4 kap. 6 § KL) eller till nackdel för borgenä- rerna betalar en skuld med annat än vanliga betalningsmedel eller 1 Källa: TSM i () och RSV (). (4 kap. 10 § KL). Bestämmelserna om återvinning innebär att en rätts- handling går åter om den företagits räknad från fristdagen. Med fristdagen avses som huvudregel den dag då ansökan om konkurs kom in till tingsrätten. Verkan av återvinning är att den egendom som gäld- enären utgett skall återbäras till konkursboet (4 kap. 14 § KL). Återvinning påkallas av konkursförvaltaren eller, i andra hand, en borgenär (4 kap. 19 § KL). 5 kap. KL handlar om fordringar i konkurs. Vilka fordringar som kan göras gällande i en konkurs anges i 5 kap. 1 – 3 §§ KL, vilken rätt som tillkommer fordringar med solidariskt betalningsansvar i 5 kap. 4 – 9 §§ KL resp. villkorade fordringar i 5 kap. 10 § KL. I 5 kap. 11 – 12 §§ KL ges bestämmelser om ränteberäkning, i 5 kap. 13 – 14 §§ KL om värdering av vissa fordringar och i 5 kap. 15 – 17 §§ KL om kvittning i konkurs. Gäldenären har en upplysningsskyldighet gentemot domstolen, TSM, konkursförvaltaren och granskningsmän (6 kap. 2 § KL). Han är också underkastad vissa inskränkningar i sin rörelsefrihet och får t.ex. inte utan rättens tillstånd resa utomlands innan han avlagt bouppteckningsed (6 kap. 6 § första stycket KL). Skyldigheten för gäldenären att avlägga bouppteck- ningsed framgår av 6 kap. 3 – 5 §§ KL). Om gäldenären inte iakttar de åligganden som åvilar honom står tvångsmedel till buds för domstolen (6 kap. 6 – 13 §§ KL). syftar som nämnts förut till att konkursboets egendom skall omvandlas till pengar för utdelning till borgenärerna. I 7 kap. KL finns regler om förvaltningen av gäldenärens egendom och tillsynen över förvaltningen. Konkursförvaltaren handlar på borgenärernas och inte på det allmännas vägnar (7 kap. 8 § första stycket KL och se prop. 1986/87:90 s. 111). En förvaltare kan anlita ett sakkunnigt biträde för viss förvalt- ningsåtgärd (7 kap. 11 § KL). Domstolen kan också, om det behövs av särskilda skäl, efter att ha hört TSM utse en rådgivare åt förvaltaren vid förvaltningen av boet (7 kap. 7 § KL). Konkursförvaltarens uppgifter framgår av olika bestämmelser i och andra författningar, bl.a. i 11 – 20 §§ lönegarantilagen (1992:497, LGL). Den primära uppgiften för förvaltaren är att avveckla boet och realisera tillgångarna för utdelning av influtna medel till borgenärerna. Förvaltaren har tillagts en betydande självständighet i förvaltningen (prop. 1978/79:105 s. 169 och prop. 1986/97:90 s. 111 f. och 264). I 7 kap. 8 § första stycket KL stadgas att det åligger förvaltaren att ta till vara borgenä- rernas gemensamma rätt och bästa samt vidta alla de åtgärder som främjar en förmånlig och snabb avveckling av boet. I andra stycket anges dock att vad som sägs i första stycket inte hindrar förvaltaren från att vid avveck- lingen av boet beakta vad som är ägnat att långsiktigt främja sysselsätt- ningen, om det kan ske utan att borgenärernas rätt nämnvärt förringas. Vid konkurs kan ekonomisk brottslighet och förfaranden som strider mot lagen (1986:436) om näringsförbud komma . Förvaltaren har därför ålagts viss underrättelseplikt i förhållande till allmän åklagare (7 kap. 16 § KL). Andra viktiga allmänna åligganden framgår av 7 kap. 9 § resp. 10 § KL. I 9 § regleras förvaltarens upplysningsskyldighet mot domstolen, borgenä- rer, granskningsmän, gäldenären och TSM. I 10 § stadgas att förvaltaren i viktigare frågor skall höra TSM, särskilt berörda borgenärer och gäldenä- ren. KL innehåller en rad bestämmelser om konkursförvaltarens mer prak- tiskt inriktade uppgifter. Hit hör främst omhändertagande av boet (7 kap. 12 § första stycket KL), upprättande av bouppteckning (7 kap. 13 § KL), förvaltarberättelse (7 kap. 15 § KL) och halvårsberättelse (7 kap. 20 § KL), medelsförvaltning (7 kap. 18, 19 och 21 §§ KL) och bevarande av gäldenä- rens räkenskapsmaterial m.m. (7 kap. 22 § KL). I 8 kap. KL regleras for- merna för försäljning av boets egendom och indrivning av fordringar. I 9 kap. KL regleras bevaknings- och anmärkningsförfarandet samt tvistelösningen i anledning av detta. I 9 kap. 1 § KL anges att bevakning bör äga rum om fordringar utan förmånsrätt kan antas erhålla utdelning i konkursen. Beslut om bevakning fattas av rätten efter framställning av konkursförvaltaren. Samhällelig kontroll över konkursförvaltningen utövas av TSM (1 kap. 3 § andra stycket KL). Kronofogdemyndigheterna (KFM) är i KL utsedda till TSM (7 kap. 25 § KL). TSM:s närmare uppgifter enligt KL framgår på olika ställen i lagen. I 7 kap. 27 § KL anges TSM:s övergripande uppgift, nämligen att övervaka att förvaltningen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt i överensstämmelse med KL och andra författningar. TSM har därvid sär- skilt att se till att avvecklingen av konkursen inte fördröjs i onödan. TSM får inventera konkursboets kassa och övriga tillgångar och begära redovis- ning av förvaltaren. TSM får också utse en eller flera revisorer för gransk- ning av boets räkenskaper och förvaltningen i övrigt. TSM:s närmare åligganden är i huvudsak följande.