sou · GOB329d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Därefter har inte fått i uppdrag att genomföra några ytterligare insatser av det slaget, men är enligt revisorerna den centrala myndighet som har en samordnande roll inom området. Inom socialtjänstområdet har det statliga ansvaret. Gränsdragningen mellan Kon- sumentverkets och uppgifter i fråga om budget- och Budgetrådgivning och skuldsanering 203 skuldrådgivning är oklar och behöver förtydligas, skriver revisorerna. Mot den bakgrunden skall deras granskning bl.a. avse ansvarsför- delningen mellan samtliga de berörda myndigheterna. Enligt vår uppfattning kan det finnas skäl att ge ett övergripande ansvar för stödet till kommunerna, oavsett i vilken organisatorisk form den enskilda kommunen bedriver sin budget- och skuldrådgivning, bl.a. mot bakgrund av att bedriver ett övergripande hushållsekonomiskt arbete och att verket har upp- arbetade kanaler till kommunerna. Vi ser också fördelar med att stödet till kommunerna ges i en samlad och enhetlig form. Budget- och skuldrådgivning och skuldsanering har dock inslag både av kon- sumentpolitik och av socialpolitik, vilket måste beaktas vid fördel- ningen av resurser mellan och . Vi vill också betona vikten av att såväl , som och bidrar till det kommunala stödet utifrån sina respektive ansvarsområden. Oavsett vilken slutsats Riks- dagens revisorer kommer fram till när det gäller ansvarsfördelningen mellan myndigheterna bedömer vi att ett utökat samråd mellan dessa vore värdefullt och skulle bidra till att stödet till kommunerna blir bättre och mer effektivt. Vi föreslår därför att , och ges ett särskilt uppdrag att verka för att kommunernas budget- och skuldrådgivningsarbete utvecklas och effektiviseras. Uppdraget bör genomföras i samråd med . Det närmare innehållet i uppdraget bör utformas med utgångspunkt från den analys och de slutsatser som revisorers granskning leder till. Kunskaper om vilka faktorer som ligger bakom svåra ekonomiska problem och överskuldsättning är nödvändiga för att myndigheter, organisationer och andra skall kunna vidta förebyggande åtgärder på ett så effektivt sätt som möjligt. Analyser av t.ex. ekonomiska och sociala faktorer, hushållens beteenden och andra omständigheter synes dock i stor utsträckning saknas. Det saknas också utredningar om vilka kost- nadseffekter och kvalitetseffekter som förebyggande budgetrådgivning respektive skuldrådgivning och skuldsanering för med sig för den enskilde respektive för samhället. Sådana analyser borde enligt vår mening kunna ge ett värdefullt underlag för samhällets insatser när det gäller budgetrådgivning och skuldsanering. Vi bedömer att analyser av detta slag bör utföras inom ramen för ett eller flera forskningsprojekt, och föreslår att och tar ini- tiativet till sådana projekt. revisorer har i sin förstudie pekat på behovet av lång- siktigt förebyggande arbete. Vi instämmer i att detta är en angelägen uppgift. Egna analyser och utvärderingar hos , kom- 204 Budgetrådgivning och skuldsanering binerat med forskningsresultat, bör utgöra en grund för de före- byggande insatserna. I betänkandets avsnitt om konsumentutbildning (kapitel 11) föreslår vi att konsumentkunskap, bl.a. om privatekonomi, bör ges ett utökat utrymme i skolan. Att skolan förmedlar grundläggande kunskaper i pri- vatekonomiska frågor till alla skolelever i både och gym- nasiet är enligt vår mening en av de viktigaste insatser som samhället kan vidta för att på ett generellt plan motverka ett framtida behov av skuldsanering eller skuldrådgivning. Vi föreslår också att de gällande reglerna om kreditprövning ses över och skärps genom ett uttryckligt krav på kreditprövning i konsu- mentkreditlagen (kapitel 6). I skuldsaneringsärenden härrör en hög andel av skulderna ofta från krediter som beviljats av bl.a. banker. Att skydda konsumenternas hälsa och säkerhet är ett av de över- gripande målen för den svenska konsumentpolitiken. Det är också ett prioriterat område inom EU. innehåller tre huvuduppgifter för konsu- mentpolitiken: en starkare röst för konsumenterna i EU, en hög hälso- och säkerhetsnivå för konsumenterna och full respekt för konsumenter- nas ekonomiska intressen. Det åligger Europeiska kommissionen att utifrån denna ram identifiera prioriterade verksamhetsområden. Kom- missionens aktuella handlingsplan omfattar åren 1999–2001. På hälso- och säkerhetsområdet nämns bl.a. att kommissionen prioriterar insatser för att åstadkomma säkrare produkter och säkrare tjänster. På pro- duktområdet nämns behovet av förbättringar av direktivet om allmän produktsäkerhet, bl.a. när det gäller marknadskontroll, samt standar- diseringen. När det gäller tjänster har kommissionen för avsikt att undersöka behovet av att stärka säkerheten i tjänsterna, och därefter lägga fram förslag till initiativ på EU-nivå. Kommitténs uppdrag och analys när det gäller produktsäkerhetsfrågor skall utföras i ett internationellt perspektiv. Vi skall analysera om arbetet med produktsäkerhetsfrågorna bör förändras och lämna förslag om hur detta i så fall skall ske. Tre specifika områden nämns. analysera om konsumentinflytandet bör stärkas i standardiserings- processen samt lämna förslag på hur det i så fall bör ske, föreslå hur tillsynen och marknadsbevakningen på konsumentom- rådet bör utformas och hur den bör finansieras, samt analysera vilka statistiska grunddata som behövs och om det behövs ett nationellt skaderapporteringssystem samt hur det i så fall bäst kan utformas. 9.3Konsumentverkets arbete med säkerhetsfrågor produktsäkerhetsarbete utgår från behovet av att minska antalet produktrelaterade olyckor i samhället och att tillförsäkra konsumenterna en marknad med säkra varor och tjänster. Efter EU- anslutningen har detta perspektiv fått en ny och väsentligt mer omfat- tande dimension. Den fria rörligheten av varor och tjänster utgör två av de fyra hörnstenarna i den inre marknaden och självfallet förutsätts då att produkterna/tjänsterna är säkra. , då en mer sammanhållen strategi för ökad produktsäkerhet utvecklades, har arbetet hos baserats på fem delområden – skaderapportering, produktsäkerhets- forskning, standardisering, marknadskontroll och konsumentinfor- mation. Det skadeförebyggande arbetet vid inriktades tidigt mot särskilda prioriterade grupper, såsom barn, ungdomar och äldre. Utöver ett långsiktigt arbete med leksakers och barnomsorgs- produkters säkerhet, som inrymt såväl högre säkerhetskrav på produk- terna som information till konsumenter i olika former, har satsningar genomförts för att öka användningen av personlig skyddsutrustning. utarbetade säkerhets- riktlinjer för bl.a. flytvästar samt hjälmar för fritidsbruk, t.ex. för rid- ning, utförsåkning på skidor samt för cykling. En omfattande informa- tionsspridning i form av broschyrer, tidningsartiklar och kampanjer, i några fall i samarbete med andra myndigheter, har resulterat i en för- hållandevis hög användningsfrekvens av barnhjälmar, skid- och rid- hjälmar samt flytvästar. , och i takt med minskade resurser, har produkt- säkerhetsarbetet inte kunnat utvecklas på det sätt som avsågs tidigare. Detta gäller främst forskning, marknadskontroll och konsumentinfor- mation. Medel för större informationsinsatser eller kampanjer har inte funnits i samma utsträckning som tidigare, utan insatserna har begrän- sats till artiklar i tidningen , pressmeddelanden, seminarier och broschyrer och annat informationsmaterial som tagits fram i sam- arbete med andra myndigheter och organisationer. Samarbete sker med flera myndigheter. Det delade ansvaret för direktivet om personlig skyddsutrustning med Arbetarskyddsstyrelsen har varit en plattform för ett väl fungerande samarbete i övrigt. Ett visst samarbete inom säkerhetsområdet sker också med , Elsäker- hetsverket, , , Kemikalieinspek- tionen och . Det är dock förhållandevis sällsynt med ett direkt projektsamarbete mellan nämnda myndigheter och Kon- sumentverket. Kommitténs bedömning: Att många myndigheter arbetar med kon- sumentsäkerhet ger utrymme för stora satsningar, men ställer stora krav på samordning och innebär i vissa fall oklarheter beträffande myndigheternas uppgifter och roller. Det är därför viktigt att över- väga vilka uppgifter och vilket ansvar respektive myndighet har inom området konsumentsäkerhet. På ett sådant område, som inbe- griper många myndigheter som hör till olika statliga utgiftsområden, är det angeläget att fördelningen av resurser till myndigheterna sker på ett sådant sätt att var och en av dessa har en faktisk möjlighet att bedriva verksamheten på det sätt som regeringen avsett. Det är enligt vår mening tveksamt om så har varit fallet när det gäller resurserna till . Det finns många myndigheter som arbetar med konsumentsäkerhet och produktsäkerhet. Detta ger styrka åt området och utrymme för stora satsningar, men ställer också stora krav på samordning och innebär i vissa fall oklarheter beträffande myndigheternas uppgifter och roller. verksamhet på produktsäkerhetsområdet om- fattar ett brett spektrum av produkter och tjänster. Det definieras huvudsakligen av de uppgifter som följer med tillsynsansvaret enligt produktsäkerhetslagen och andra särskilda lagar på produktsäkerhets- området. Produktsäkerhetslagen är tillämplig på alla konsument- produkter och konsumenttjänster för vilka det saknas speciallagstift- ning. På flera områden finns ett delat ansvar mellan och andra myndigheter. Det gäller t.ex. personlig skyddsutrustning och maskiner, där Arbetarskyddsstyrelsen har tillsyn över sådana produkter som tillhandahålls i arbetslivet. Gränsen mellan arbets- och kon- sumentområdet kan ibland vara flytande. Ett annat område är leksaker, där också och Kemikalieinspektionen svarar för till- synen i vissa specifika avseenden. Andra myndigheter med sektors- ansvar för konsumentprodukter är t.ex. , och Livs- medelsverket. Vi anser att det finns ett stort behov av samarbete och erfarenhets- utbyte. Med hänsyn till att är central tillsynsmyndig- het för produktsäkerhetslagen är det viktigt att konti- nuerligt tar initiativ till sådant samarbete. När det gäller allmänna förebyggande konsu- mentsäkerhetsarbete är gränsdragningen mot andra myndigheter i vissa fall inte helt klar. Det gäller framför allt i fråga om informationsverk- samhet, medverkan i kampanjarbete och andra generella insatser för att öka säkerheten för konsumenterna, särskilt i förhållande till myndig- heter som på ett övergripande sätt arbetar med konsumentsäkerhets- frågor, t.ex. , och Barnombuds- mannen. Som framgått av redovisningen ovan har också de minskade resurserna till i praktiken medfört att informations- verksamhet och liknande insatser begränsats kraftigt. Ett av verksamhetsmål kan nämnas som exempel på uppgifter som delvis sammanfaller med . Målet går ut på att genom information till och utbildning av allmänheten stärka den enskilda människans förmåga att hantera vardagens olycks- risker. I anslutning till detta mål driver bl.a. en kam- panj för hemsäkerhet som går ut på att lära allmänheten att minska ris- ker och undvika olyckor i hemmiljön. Inslag i kampanjen har bl.a. gällt barnsäkerhet, fallolyckor och brandskydd i hemmet. har ett ansvar för att ta initiativ till samordning och utveckling av samhällets förebyggande insatser inom området barns och ungas säkerhet. Insatserna har bl.a. omfattat årliga kampanjer som fokuserar på det förebyggande barnsäkerhetsarbetet genom att samordna nationella och lokala aktiviteter. En utredning om Barn- ombudsmannen har föreslagit (SOU 1999:65) att samordningsansvaret för barnsäkerhet bör överföras till . har i sitt delbetänkande Hälsa på lika villkor – andra steget mot nationella folkhälsomål (SOU 1999:137) satt upp för- slag till mål bl.a. beträffande olycksfall i boende- och fritidsmiljön. Kommittén menade att människors kunskap om skaderisker kan för- bättras och att former för informationsspridning och återkoppling av erfarenheter därför bör utvecklas. Det skulle kunna gälla såväl riktade som generella insatser till olika grupper på olika nivåer i samhället samt till allmänheten. har också föreslagit att användningen av cykelhjälm bör öka. En åtgärd för att åstadkomma detta skulle vara att intensifiera informationsinsatserna. Resurser borde då tillföras för att skapa förutsättningar för att uppnå bättre resultat jämfört med tidigare insatser, som enligt kommittén inte inneburit någon nämnvärd ökning av cykelhjälmsanvändningen. har även föreslagit att säkerhetsfrämjande och skade- förebyggande insatser främst borde riktas mot boende-, trafik-, lek- och idrottsmiljöer samt förskolan och skolan. Lekplatser och lekmiljöer nämndes särskilt. Vidare borde, enligt , samarbetet mellan statliga myndigheter, landsting, kommuner och näringslivet förbättras för att utveckla säkerhetstänkandet och utvecklingen av säkra produkter. Kommittén har i betänkandet pekat på att ansvaret för det organiserade säkerhetsfrämjande och skadeförebyggande arbetet i samhället är fördelat mellan många aktörer. Bland annat har olika statliga myndigheter ansvar för frågor om normbildning, föreskrifter och tillsyn. har ett centralt samordningsansvar för utveckling av ett nationellt skadeprogram och dessutom finns ett antal myndigheter som har ett sektorsansvar för miljöer i vilka skador inträffar. avser att i sitt slutbetänkande återkomma med fördjupningar av ämnesområdet med fokus på olika aktörers roller och ansvar. Vi anser att det är angeläget att myndigheterna i ökad utsträckning samverkar om konsumentsäkerhetsfrågor. Vi vill dock peka på att oklarheter i ansvarsfördelningen ibland kan få negativa konsekvenser för konsumentsäkerhetsarbetet, t.ex. att myndigheter avstår från att vidta åtgärder, att onödigt dubbelarbete utförs eller att särskild kompe- tens inte utnyttjas. Det är därför viktigt att överväga vilka uppgifter och vilket ansvar respektive myndighet har inom området konsumentsäker- het. På ett sådant område, som inbegriper många myndigheter som hör till olika statliga utgiftsområden, är det angeläget att resursfördelningen mellan myndigheterna sker på ett sådant sätt att var och en av dessa har en faktisk möjlighet att bedriva verksamheten på det sätt som rege- ringen avsett. Det är enligt vår mening tveksamt om så har varit fallet när det gäller resurserna till . Produktsäkerhetsarbetet har en lång tradition hos . Basen i detta arbete har oftast varit anmälningar från konsumenter eller konsumentvägledare om farliga produkter eller från läkare och sjuk- vårdspersonal om faktiskt inträffade olyckor. Större undersökningar som genomfördes kompletterade kunskapsbilden och gav underlag till satsningar inom hela barnsäkerhetsområdet. Sådana satsningar har bl.a. gällt användningen av hjälmar i olika for- mer och av flytvästar. De baskunskaper som byggde upp har även varit en förutsättning för deltagandet i den europeiska standardiseringen och . Kontinuerliga data om olyckor och skador, och på vilket sätt olika produkter och tjänster förorsakar eller medverkar i olycksförloppen, är nödvändiga för att det skall vara möjligt att på ett systematiskt och långsiktigt sätt utveckla strategier för en ökad konsument- och produkt- säkerhet. I och med inträdet i EU förväntades bygga upp ett register med data om olyckor i hemmet och inom ramen för EHLASS, European Home and . Den svenska EHLASS-registreringen påbörjades . Socialsty- relsen/EpC och svarar i samråd med för EHLASS i . Skador som folkhälsoproblem och skadeförebyggande verksamhet lämnade en rapport till regeringen om skaderegistrering, EHLASS – skaderegistrering i för ökad kon- sumentsäkerhet (rapport 1998:15). Bakgrunden var ett uppdrag från regeringen att bl.a. redovisa ett förslag till ett nationellt representativt skaderapporteringssystem med bas i EHLASS. Av framgår att olycksfallsskador är ett stort samhällsproblem i . registrerades 2 353 dödsfall till följd av olyckshändelser (exklusive självmord eller våldsskador). Drygt 120 000 personer vårdades i sluten vård till följd av olycksfallsskador, och antalet läkarbesök för behandling av enbart olycksfallsskador uppgår till 900 000. av samtliga olycksfallsskador inträffar i bostaden, i skolan, under frilufts- liv, vid motion eller vid idrott (, Folkhälsorapport , 1997:18). Enligt har en inte oväsentlig del av dessa olyckor antingen förorsakats av produkter, har haft produkter som bidragande skadefaktor eller har berott på felaktigt handhavande av produkter. I arbetslivet rapporterades drygt 35 000 arbetsolycksfall och 10 000 s.k. färdolycksfall (skador som inträffat på den direkta färden till och från arbetet) vilka medfört minst en dags sjukskrivning. 91 per- soner dödades vid olycksfall i arbetet (Arbetarskyddsstyrelsen och SCB, Arbetssjukdomar och arbetsolyckor 1996). polis- rapporterades drygt 15 000 vägtrafikolyckor, varvid 537 personer omkom och 3 837 personer skadades svårt (SCB, Trafikskador 1996, har i jämförelse med övriga länder i låga dödstal för skadade i trafiken och i arbetet. I är det t.ex. fler som dör i fallolyckor (cirka 1 200) än i trafikolyckor (cirka 600) och i arbetsolycksfall (cirka 100) (Ett nationellt skaderegister, EpC, 1995). Skadorna i hem- och fritidsmiljö orsakar inte bara mycket mänskligt lidande utan medför också höga kostnader för samhället. Den totala samhällskostnaden för personskador i (inklusive vålds- och självtillfogade skador) uppgick till (Samhällets utgifter för personskador, 1994:9). Rädd- ningsverket har uppskattat att samhällskostnaderna för olycksskador 1995, exklusive skador till följd av våld, självmord och andra upp- såtliga handlingar, uppgick till . Av denna summa sva- rade olyckor inom transportområdet för , bostaden 37 pro- cent, arbete samt skola, idrott och fritid för sammanlagt (Samhällets kostnader för olyckor, FoU rapport, Räddnings- verket 1997). Skador och skaderisker i trafiken och i arbetslivet får stor uppmärk- samhet i den allmänna debatten. Betydande resurser satsas på regist- rering av olyckor och på utredning och analys, medan skador som upp- står i hem- och fritidsmiljö inte uppmärksammas i samma omfattning. En förklaring till detta kan vara att ansvaret för säkerheten i hemmet och är splittrat på många händer och att det, inte minst, vilar på medborgarna själva. I hem- och fritidsmiljön är det själva miljöns utformning eller pro- dukter som används av konsumenter som kan medföra risker. Produkter kan antingen direkt orsaka en skada eller vara den utlösande faktorn bakom en olyckshändelse. Det finns inga exakta uppgifter om hur många barn och ungdomar som skadas på lekplatser, vid cykling, i skolan eller i samband med utövandet av olika sporter, men enligt Kon- sumentverket rör det sig om hundratusentals. Det finns en tendens bland ungdomar att alltmer söka sig till nya och mer riskfyllda sporter och aktiviteter. Bergsklättring, forsränning och off-pist skidåkning är några exempel på denna utveckling. Bara inom området utförsåkning på skidor eller bräda räknar man med att mellan 20 000–30 000 per- soner skadas . dog 60 barn i åldern 0–till följd av olycksfall (1997, EpC). Ett stort antal barn drabbas av olyckor. Enligt skadas cirka 200 000 barn eller vart sjunde till åttonde barn av ett olycksfall som kräver läkarvård. Skador som drabbar barn inträffar ofta i eller omkring bostaden. Enligt dödades 14 barn i boendemiljö och 12 barn 1994. lades 368 barn in på sjukhus efter trafikolyckor medan 5 553 barn behövde sjukhus- vård efter fall eller förgiftningar. Förhållandevis många skadade barn är jordbrukarbarn, barn i hyres- hus med föräldrar som är ensamstående eller barn till arbetslösa och invandrare. Tjänstemannabarn har betydligt lägre dödlighet (, nr 96:10). Barn med utländskt ursprung löper en ökad risk att skadas i bilolyckor och i cykelolyckor under tidiga skolår, i bostaden under spädbarns- och förskoleåren samt i skolan under skol- åren (och ungdomshälsa, rapport 1998:1). hänvisade i sin rapport till att erfarenheterna av skadeförebyggande arbete i är goda, t.ex. när det gäller antalet döda i trafiken och antalet anmälda arbetsolyckor. var ett föregångsland när det gäller att förebygga barnolycksfall, och särskilt olyckor med dödlig utgång minskade kraftigt. Insatser har t.ex. framgångsrikt minskat drunkningsdöd genom att simkunnigheten förbättrats och genom ökad användning av flytvästar. Vidare har barn- säkerheten i bostäder förbättrats och förgiftningsrisker har minskat tack vare förbättrad produktinformation och säkrare förpackningar. Behovet av data om skador i det skadeförebyggande arbetet anslöt sig 1984 till WHO:s () mål nr. 11 Hälsa 2000. åtog sig därmed att reducera antalet dödsfall till följd av olyckshändelser . har anslutit sig till det utvidgade målet att även i samma utsträckning reducera antalet skador och handikapp till följd av olyckshändelser. WHO:s nya målsättning, som nu har anslutit sig till är: skall det ha skett en påtaglig och bestående minskning av antalet skador, funktionsnedsättningar och dödsfall till följd av olycksfall och våld i europaregionen (mål 9). Enligt ett av delmålen (9.2) skall dödlighet och funktionsnedsättning till följd av alla typer av olycksfallsskador på arbetsplatser, i hemmen och på fri- tiden minskas med . Den största minskningen bör ske i de länder som har hög dödlighet till följd av olycksfalls- skador. Skadeförebyggande arbete är framför allt inriktat mot att prioritera insatserna mot vissa riskgrupper och riskmiljöer, öka medvetenheten hos befolkningen om skaderisker och skade- miljöer, utvidga det tvärsektoriella arbetet på central, regional och lokal nivå. Insatserna inom prioriterade områden kan vara riktade mot den enskilda konsumenten (information, upplysning), mot myndigheter (krav på lagstiftning och tillsyn), mot producenter och mot återför- säljare. Dessa strategier förutsätter bl.a. att det finns relevanta och säkra data om skadors förekomst och orsaker. Skadedata behövs också i det långsiktiga arbetet med forskning och metodutveckling när det gäller konsumentsäkerhet. Begreppet konsumentsäkerhet har flera dimensioner: säkerhets- forskning, standardisering, marknadskontroll och säkerhetsinforma- tion/kampanjer. En väl fungerande skaderegistrering utgör grunden för ett effektivt arbete i alla dessa avseenden så att de resurser som Kon- sumentverket avsätter ger maximalt utbyte i form av ökad säkerhet för konsumenterna. Utan skadedata är det t.ex. svårt att i den interna- standardiseringsdebatten hävda svenska säkerhetskrav eller att veta om marknadskontroller prioriteras mot de områden där störst för- bättringar kan uppnås i förhållande till insatta resurser. Att exempelvis en lekplats kan vara en farlig miljö för barnen är väl känt , men det är först genom detaljerade analyser av olyckorna som olika preventiva åtgärder kunnat utvecklas. Exempel på olyckor på lekplatser är att barn faller från eller fastnar med kläder i lekredskap, vilket kan orsaka strypning. I europastandardiseringen har man under arbetat med att utveckla säkerhetsstandarder för lekplatser, och utan skadestatistik hade det varit svårt att över huvud taget kunna höja säkerhetsnivån. Motsvarande resonemang kan föras för flera andra områden, bl.a. för arbetet med standardisering av lek- saker och barnomsorgsprodukter. Det är producenters och distributörers ansvar att se till att säker- heten hos de produkter som erbjuds på marknaden är tillräckligt hög och att konsumenterna erbjuds information om de risker som är för- knippade med användningen av varor och tjänster. Tillverkares pro- duktutveckling behöver stöd på olika sätt i normer, föreskrifter, stan- darder eller vägledande information. Fakta om skador till följd av olyckor och deras orsaker och konsekvenser är viktig information för producenterna i utvecklingsarbetet. Det är också en viktig förutsättning för producentpåverkande arbete. För del behövs skadedata således som underlag för skadeförebyggande insatser, bl.a. för prioriteringar av vilka säkerhetsstandarder som behöver utvecklas, argumentation i europastandardiseringen,