sou · GOB362d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Viktiga upplysningar om den nu gällande ordningen i har inhämtats vid det i avsnitt 1.2 nämnda besöket hos Konkursombuds- mannen och Delegationen för konkursärenden. Med medgivande av har till betänkandet fogats den skriftliga redogörelse som denne lämnade till utredningen som svar på de frågor som i förväg tillställts honom (se bilaga 4 och 5). Lagtexten till bifogas som bilaga 6. Upplysningar om kostnader i konkurs har också inhämtats under hand från i . 3.3.1Samhällets kontroll över konkursförvaltningen Före tillkomsten av ÖvervL fanns inget statligt organ som hade till särskild uppgift att övervaka konkursförvaltningen. Liksom nu hade domstolen att besluta om försättande i konkurs, tillsätta boförvaltare (ang. denna term se nedan under 3.3.2) och avgöra vilken utdelning som till- kommer bevakade fordringar. Till domstolens uppgifter hörde däremot inte att på eget initiativ övervaka konkursförvaltningens verksamhet eller utredandet av konkursboet (RP 249/1994 s. 5). I praktiken var det väsent- ligen borgenärernas sak att sörja för behövlig övervakning. Enligt finsk rätt utövar borgenärerna den högsta beslutanderätten inom konkursförvaltningen. Borgenärerna beslutar om alla angelägenheter som gäller konkursboets förvaltning och utredningen av boet till den del deras beslutanderätt inte är särskilt begränsad i lag. En motsvarighet till det svenska systemet med granskningsman finns i ordningen med utseende genom rättens försorg av en eller flera övervakare av boförvaltningen, en ordning som dock tillämpats endast i några större bolags konkurser. I övrigt har det varit sällsynt att en övervakare har förordnats (RP 249/1994 s. 3). Borgenärerna kan också välja en eller flera ombudsmän som boförvaltaren skall avge redovisning till (64 § FKS). Motiven reform har av lagstiftaren angetts vara i huvudsak följande (RP 249/1994 s. 6). Det sätt på vilket ett konkursbo sköts och tillgångarna realiseras har betydelse förutom för borgenärerna och gälde- nären även för näringslivet i allmänhet. Också för samhället är det viktigt att konkursbona sköts på ett behörigt sätt och att eventuellt missbruk i samband med konkurserna uppdagas. Genom att utveckla procedurerna vid konkurs och genom att skapa regelverk om god boförvaltningssed kan man förenhetliga och rationalisera konkurspraxisen och på så sätt minska de ekonomiska förlusterna av konkurser och deras skadeverkningar för samhället. Genom att utöka samarbetet mellan de myndigheter som arbetar med konkursärenden och de centralaste borgenärsgrupperna och genom att koordinera verksamheten kan man utveckla konkursförfarandet och Boförvaltarna har i praktiken rätt stor frihet i skötseln av boet. Effektiviteten i borgenärernas övervakning varierar. Det kan uppstå situationer då lagenligheten i konkursförvaltningens verksam- het inte utreds ens då situationen skulle kräva det. För den offentliga makten är det allt viktigare att kunna följa med och övervaka boförvalt- ningens verksamhet, bl.a. eftersom man på förvaltarna över- fört uppgifter rörande mottagandet av bevakningar och lönegaranti- systemet. Gäldenärens ställning förbättras också, om han vid behov kan vända sig till någon utomstående för att utreda eventuella oklarheter. Ett speciellt problem utgör konkurser som förfaller på grund av brist på medel. Det missbruk som hänger samman med konkurser kan delvis förebyggas genom att det skapas ett system genom vilket gäldenärens verksamhet i sådana bristkonkurser effektivt kan undersökas. Mot denna bakgrund har det ansetts nödvändigt att det finns en myndighet som ansvarar för uppföljningen, utvecklandet och övervakning- en av konkursförfarandet. Den bästa lösningen har bedömts vara att inrätta en funktionellt självständig specialmyndighet, en konkursombudsman, som bistås av en byrå. Uppgifterna för denna ombudsman (KonkO) har i motiven angetts på följande sätt (RP 249/1994 s. 8). Han skall för det första allmänt följa konkurserna och utveckla procedurerna samt sörja för allmän rådgivning och handledning med anknytning till detta. För det andra skall han följa och övervaka att ett konkursbo sköts enligt lag och god boförvaltningssed samt att borgenärernas och gäldenärens rättigheter inte kränks. Han skall också sörja för att "lagligheten i gäldenärens verk- samhet som föregår konkursen" utreds i tillräcklig utsträckning. Vidare skall han bevaka hur konkursboet handhar de uppgifter som anknyter till lönegarantisystemet. De nu nämnda uppgifterna kommer till direkt uttryck i 1 § 2 mom. ÖvervL. Där föreskrivs också att KonkO vid behov skall sörja för att gäldenärens räkenskaper och verksamhet granskas och att han skall vidta nödvändiga åtgärder då han fått kännedom om försummelser och missbruk eller andra omständigheter som kräver rättelse. I motiven framhålls att den nya ordningen inte ersätter den övervakning som utövas av borgenärerna utan endast kompletterar den. Den centrala uppgiften för KonkO är att utveckla förfaringssätten vid konkurser och god boförvaltningssed, eftersom man på detta sätt kan uppnå den största nyttan av den nya myndighetens arbete. Avsikten är inte att ordna över- vakningen så att den baserar sig på en fortlöpande rapporteringsskyldighet och formell granskning av handlingar. I motiven (RP 249/1994 s. 12) understryks betydelsen av KonkO:s uppgift att vidareutveckla god boför- valtningssed tillsammans med domarkåren, advokatväsendet samt veder- börande myndigheter och organisationer. Där nämns också avsikten att grunda en delegation för konkursärenden för att bistå KonkO. I ÖvervL ingår en rad regler som närmare anger KonkO:s befogenheter och uppgifter (3 – 8 §§). I 3 § finns en föreskrift om boförvaltares rappor- teringsskyldighet i förhållande till KonkO, i 4 § en föreskrift om KonkO:s rätt till insyn i enskilda konkursbon, i 5 § en bestämmelse om hans rätt att förordna särskilda inspektörer för granskning av konkursbon, varvid granskningskostnaden förskotteras av staten, i 6 § bestämmelser om KonkO:s rätt att delta i borgenärssammanträden och rätt att bistå en konkursaktör vid rättegång, i 7 § föreskrifter om hans befogenhet att begära en boförvaltares entledigande eller yrka nedsättning av dennes arvode och i 8 § en föreskrift om KonkO:s möjligheter att granska konkurser som har förfallit på grund av brist på medel. Utöver de nu nämnda reglerna finns i ÖvervL särskilda stadganden om bl.a. domstols rätt att begära utlåtande av KonkO (12 §) och dennes befattning med rättegång (13 och 15 §§). Det bör tilläggas att KonkO har motsvarande övervakningsfunktion i det förfarande som regleras lag om företagssanering. Till ÖvervL hör en förordning om övervakning av förvaltningen av konkursbon (ÖvervF). I förordningen ingår bestämmelser om hur KonkO och dennes medhjälpare utses och ärendena hos myndigheten handläggs (1 – 6 §§) samt om boförvaltares rapporteringsskyldighet (8 §). Vidare finns regler om Delegationen för konkursärenden (7 §). Huvud- dragen i de senare reglerna är följande. Delegationen skall bistå KonkO:s organ. Delegationens uppgift är att följa de förfaringssätt som tillämpas i förvaltningen av konkursbon, att ta initiativ till och avge förslag om utvecklande av konkursförfarandet, god boförvaltningssed och övervakningen av konkursbon samt att avge utlåtanden och rekommendationer i dessa frågor. Delegationen består av en ordförande och en vice ordförande samt högst sju andra medlemmar (jämte suppleanter) som utses av i sänder. Delegationens medlemmar (och suppleanter) skall vara förtrogna med konkursärenden. , domstolarna, advokaterna, centrala offentligrättsliga och privaträttsliga borgenärsgrupper samt näringsidkare skall vara företrädda i delegationen. KonkO eller tjänsteman som denne har förordnat har rätt att närvara vid Delegationens möten. Hur KonkO:s verksamhet i praktiken bedrivs framgår av bilaga 5. Några huvuddrag förtjänar att lyftas fram. KonkO får automatiskt grund- uppgifter från alla konkurser. Granskningen av konkurshandlingar på KonkO:s byrå sker dock summariskt. Vanligen får KonkO reda på brister i konkurshanteringen genom anmälan eller klagomål från gäldenären eller en borgenär. Vid behov utför då KonkO en granskning av konkursboet. kan denna resultera i en polisanmälan eller en anmälan till . Det har hänt att boförvaltaren själv gått i konkurs eller vid ett utmätningsförsök befunnits sakna medel. I sådana fall låter KonkO granska alla konkursbon som skötts av förvaltaren. Sådan särskild gransk- ning som sägs i 5 § ÖvervL utförs vanligen av en auktoriserad revisor. KonkO har inte hos domstol begärt att någon boförvaltares arvode sätts ned. Kontakterna mellan å ena sidan KonkO och å andra sidan borgenärerna och domstolen är i huvudsak av informellt slag. KonkO har () avgett utlåtanden enligt 12 § ÖvervL – förutom till ett antal tingsrätter – i tre fall till hovrätt. Beträffande den verksamhet som har bedrivits av Delegationen för konkursärenden finns vissa uppgifter i bilaga 5. Härutöver har främst vid utredningens besök i framkommit följande. Frågor om god boförvaltarsed aktualiseras hos Delegationen genom att KonkO är närvarande vid sammanträdena. Vid utarbetandet av rekommendationer eftersträvas enighet bland medlemmarna. Delegationen sammanträder en gång . Arvode för uppdraget utgår enligt de grunder som har fastställt för statliga kommittéer (mötesarvode för ordföranden 110 FMK och övriga medlemmar 70 FMK). Sekreteraren betalas med 100 FMK . Ersättningarna betalas ur KonkO:s budget. De personer som enligt finsk lag skall ha hand om förvaltningen av konkursboet utgörs av dels en eller flera interimistiska boförvaltare, dels en eller flera gode män. I FKS benämns dessa personer efter en reform som trätt i kraft "boförvaltare". Denna term används därför i avsnitt 3.3 som en sammanfattande benämning, när inte någon skillnad behöver göras mellan den interimistiska boförvaltaren och den slutligt utsedda. Det kan anmärkas att det dessutom finns termen "syssloman". Enligt den ordning som gällde förvaltades nämligen boet i tre steg, eftersom domstolen på bevakningsdagen utsåg en "syssloman" som efterträdde gode mannen (62 § FKS). är den gode mannen "syssloman" efter bevakningsfristens utgång även utan särskilt förordnande. I samband med att gäldenären försätts i konkurs förordnar domstolen en interimistisk boförvaltare (50 § FKS). Kompetensvillkoren är desamma som beträffande den slutliga boförvaltaren (se nedan). I 50 a § FKS ges vissa regler om den interimistiska boförvaltarens befogenheter, t.ex. i fråga om att sälja lös egendom som hör till boet. Enligt 50 b § FKS skall den interimistiska boförvaltaren göra en utredning om gäldenären och dennes verksamhet före konkursen. I paragrafen specificeras i sju punkter vad utredningen skall innehålla. Utredningen skall ges in till domstolen och tillställas KonkO och förundersökningsmyndighet och borgenär som begär det. Den interimistiska boförvaltarens uppdrag borgenärsförhöret, dvs. i allmänhet en månad (13 § FKS). Principen har länge varit att borgenärerna utser den slutliga boförvaltaren, dock med rätt för domstolen att om den anser den föreslagne vara olämplig i stället välja en annan person. För att boförvaltarens oavhängighet skall tryggas har lagstiftaren vid den reform som trätt i kraft gett domstolen en större prövningsrätt. I 51 § FKS heter det numera att domstolen vid borgenärsförhöret förordnar en god man till boförvaltare efter att "ha hört närvarande borgenärer" (RP 49/1997 s. 6). I motiven sägs att i praktiken är ändringen inte betydande, eftersom boförvaltaren även i fortsättningen oftast torde utses bland de personer som borgenärerna föreslår. Det sägs vidare bl.a. att domstolen skall ha samma självständiga prövningsrätt i fråga om den gode mannens person som den har vid förordnandet av interimistisk boförvaltare. Boförvaltaren skall ha "borgenärernas allmänna förtroende" (RP 49/1997 s. 15). Boförvaltaren skall vara myndig och känd som en hederlig person. Han skall ha den förmåga som uppdraget kräver samt vara lämplig för detta (51 § FKS). I den nu åsyftade paragrafen finns också en jävsregel av ungefär samma slag som i den svenska KL. Jävsregeln tillkom beträffande interimistisk boförvaltare vid reform (RP 249/1994 s. 19) och beträffande slutlig boförvaltare vid reform (RP 49/1997 s. 5). I motiven pekas på att boförvaltaren anförtrotts nya uppgifter som delvis "betjänar offentlig fördel" (t.ex. lönegarantiärenden) och att det bl.a. med tanke härpå inte är lämpligt att boförvaltaren har sådana bindningar till gäldenären eller någon borgenär som äventyrar boförval- tarens opartiskhet eller oavhängighet. I Bilaga 5 återfinns vissa av KonkO lämnade uppgifter om utseende av förvaltare och kraven på dennes oavhängighet. I 50 § 3 mom. FKS har vid reform tagits in bestämmelser om arvode och ersättning för kostnader till den interimistiska förvaltaren (RP 249/1994 s. 20). Arvodet skall vara skäligt med hänsyn till uppgiftens svårighetsgrad, omfattningen av det arbete som utförts och andra omstän- digheter. Vid en bedömning av det arbete som utförts beaktas arbets- mängden och kvaliteten på arbetet. Andra omständigheter som kan komma i fråga är enligt motiven bl.a. den interimistiska boförvaltarens erfarenhet och konkursboets omfattning. Borgenärssammanträdet beslutar om arvodet till den interimistiska boförvaltaren (RP 249/1994 s. 20). Om konkursen förfaller måste denne rikta arvodesyrkandet mot gäldenären. Här kan inskjutas att rätten – sedan gäldenären avlagt ed vid borgenärsförhöret – skall förordna att "vidare behandling av konkursärendet ej äger rum", om den finner att de avträdda tillgångarna inte föreslår till att bestrida de konkurskostnader som skall utgå ur dessa (15 § 3 mom. FKS). Enligt 50 § 3 mom. FKS fastställer i så fall domstolen arvodet och ersättningen till den interimistiska boförval- taren, om han eller gäldenären begär det. Den interimistiska boförvaltaren har rätt att innehålla en tillräcklig del av konkursboets egendom för betal- ning av arvodet och kostnadsersättningen. Det bör påpekas att en konkurs i det berörda fallet behandlas vidare, om någon av borgenärerna meddelar att han tar på sig ansvaret för konkurskostnaderna. Ansvaret avser då alla tänkbara kostnader. Borge- nären kan inte begränsa sitt ansvar till exempelvis ett visst belopp eller till vissa kostnader. Beträffande gode männens (och sysslomännens) rätt till arvode finns bestämmelser i 79 § FKS. Beslutanderätten ligger hos borgenärerna, men en minoritet kan överklaga hos domstolen. Arvodet bestäms "antingen till visst för hundra eller efter annan grund". Arvodet får inte räknas efter tid. Vid utredningens besök i lämnades av Delegationen för konkursärenden vissa upplysningar om nuvarande praxis i fråga om bestämmande av arvode till boförvaltare. Delegationen har utarbetat en rekommendation 8/31.12.1997 i ämnet (Bilaga 7). Huvudprincipen enligt rekommendationen är att arvode utgår efter en procentsats som beräknas efter konkursboets sannolika realisationsvärde. Rekommendationen har inneburit att boförvaltarna numera får högre arvoden i små konkurser. Det har inte förekommit att KonkO väckt talan vid domstol ang. ett för högt arvode (jfr ovan under 3.3.1). Ersättning till boförvaltaren och andra konkurskostnader skall i första hand tas ut ur boet. I 74 § FKS – som kvarstår oförändrad sedan stadgans tillkomst – uttrycks detta så att "all kostnad, som för konkursmassans uppteckning, vård och förvaltning, så ock för utredningen, borgenärernas sammanträden och rättegången tarfvas, skall af massan gäldas". Vad som åsyftas i paragrafen är massaskulder. De viktigaste av dessa är följande. 1)Arvode till förvaltare. 2)Andra direkta "kostnader av konkursförfarande", såsom kostnader för förfarandet vid domstol, kostnader för specialrevision och kostnader som gäller talan som har väckts i boets intresse. 3)Lönefordringar av arbetstagare som är anställda av boet. 4)Åligganden som härrör från fortsättande av gäldenärens näring. 5)Hyra eller annat motsvarande vederlag för gäldenärens verksamhets- ställe. 6)Nödvändigt underhåll till gäldenären och dem som han försörjer. Avgifter i konkursärenden är dels avgifter för försättande i konkurs, dels avgifter som uppbärs när konkursen har inletts. Enligt 3 § 3 mom. 9 punkten förordningen nr 774/1993 om avgifter för domstolars och vissa justitieförvaltningsmyndigheters prestationer utgår i konkursärenden "ansökningsavgifter" "för varje särskild behandling enligt följande a) an- sökan, gäldenärsförhör, borgenärsförhör, upprop och behandling i sam- band med efterbevakning 300 mark b) bevakning och dom 900 mark". En- ligt förordningens 8 § ingår i ett konkursärende kostnaderna för kungörel- se i avgiften. I 5 § lagen nr 701/1993 om avgifter för domstolars och vissa justitieförvaltningsmyndigheters prestationer föreskrivs att i ett konkurs- ärende betalas avgiften efter konkursens början med konkursboets till- gångar. Enligt uppgift är dock en borgenär som sökande betal- ningsansvarig för ansökningsavgiften. Om gäldenären är sökande tas denna avgift ut ur konkursboet. Av 74 § FKS framgår som nämnts att konkurskostnaderna och massaskulderna skall betalas av konkursboets medel. En borgenär kan bli betalningsskyldig på grund av skadeståndsansvar, se 69 § 3 mom. FKS. I doktrinen har diskuterats hur långt detta ansvar sträcker sig. I rättspraxis har det ansetts att borgenärerna inte är personligen ansvariga för sådana massaskulder som inte grundar sig på borgenärssammanträdets beslut. Om det bestäms att konkursen skall förfalla eller den återkallas, är gäldenären betalningsskyldig (se ovan). I praktiken förfaller av konkurserna och återkallas av fallen (jfr SOU 1999:1, Del II, Bilaga 6 s. 12 och 74). Staten har inte något ansvar för konkurskostnader som inte kan tas ut ur konkursboet. fick 1984 en ny lov om gjeldsforhandling og konkurs (konkursloven, NKL). Förslag till NKL lades först fram i Ot prp nr 50 (1980–81). Denna proposition togs inte under behandling av Odelstinget, varför en ny proposition lades fram, Ot prp nr 39 (1982–83). I den propositionen upptogs – med några ändringar som saknar betydelse – det tidigare lagförslaget på nytt. En kommitté har därefter tillsatts 1990 för att undersöka hur NKL utfallit i tillämpningen (det s.k. Falkanger- utvalget). Kommittén har avlämnat betänkandet Etterkontroll av konkurs- (NOU 1993:16). Detta utredningsarbete har resulterat i Ot prop nr 26 (1998–99) om lov om endringer i konkurs- og pantelovgivningen m.v. I denna proposition, vilken behandlats av Odelstinget 1999 och bifallits i de flesta nu aktuella delar, se Innst.O. 77 (1998–1999) av justiskomiteen, tas upp åtskilliga frågor av intresse för . I det följande begränsas dock redogörelsen till de i avsnitt 3.1 angivna spörsmålen. De av Odelstinget beslutade ändringarna i NKL har trätt i kraft . Den följande redogörelsen för norska förhållanden bygger främst på de nämnda lagmotiven och en redogörelse av , Endringer i konkurs- og pantelovgivningen m.v. Lov av 03.09.99 nr 72 (cit. Dessutom har utredningen haft tillgängliga uppgifter som lämnats av före- trädare för det Konkursråd som 1994 inrättats i . 3.4.1Samhällets kontroll över konkursförvaltningen Enligt NKL utövas kontrollen över konkursförvaltningen främst av borgenärerna – genom "skiftesamlingen" (§§ 92 – 96 NKL) och "kreditorutvalget" (§§ 83, 84 och 88 NKL). Det finns utförliga regler om när borgenärssammanträden skall hållas, vilka borgenärer som kan delta och hur omröstning går till. Skiftesamlingen leds av skifteretten, vilken i regel är "en funksjon av de alminnelige herreds- eller byrettene", se vidare Ot prp nr 50 (1980–81) s. 27. Skiftesamlingen har kallats "boets general- församling" (se Huser, Gjeldsforhandling og konkurs, 1988, Bind 2, cit. Huser, s. 202). reform syftar generellt till förenkling av konkurshanteringen (se Ot prp nr 26 (1998–99) s. 61). Man har velat tona ned skiftessam- lingens roll (se s. 4). Några avgörande sakliga ändringar beträffan- de skiftesamlingen i nämnda hänseenden har dock inte gjorts (se pro- positionen s. 71). Kreditorutvalget ingår i det som NKL kallar "bostyret"; detta består dessutom av en "bostyrer" (förvaltare), se även under 3.4.2 beträffande förhållandet mellan bostyreren och kreditorutvalget. Kreditorutvalget skall inte bara ta till vara borgenärernas gemensamma intressen. Det har också till uppgift att utöva kontroll över förvaltaren. Utvalget kan när som helst begära att få se boets räkenskaper och handlingar och kräva nödvändiga upplysningar. Det är dock inte utvalgets uppgift att syssla med någon detaljkontroll av förvaltarens dagliga administration av boet (Huser s. 232). Revisionen av gäldenärens och boets räkenskaper åvilar boets revisor (§ 90 NKL). Denna utses av skifteretten. En revisor behöver dock numera inte utses om boet är enkelt og oversiktlig eller inte förslår till kostnaden för en revisor (se s. 9 f.). Om utvalget på väsentliga punkter har invändningar mot "bostyrerens forhold", skall utvalget underrätta skifteretten. Det torde främst gälla fall då det kan komma i fråga att entlediga förvaltaren (Huser s. 233). reform skall det inte längre vara obligatoriskt med ett kreditorutvalg. I propositionen hänvisas till beskrivningen i Falkanger- utvalgets betänkande av det varierande behovet av borgenärsinflytande (NOU 1993:16 s. 50), inte minst i "de små og nærmest tomme normalboene", där beslut fattas enligt § 135 NKL om "innstilling av bobehandlingen" därför att boets medel inte täcker omkostnaderna. För att ett kreditorutvalg skall utses krävs enligt § 83 NKL numera att boets storlek eller svårighetsgrad eller förhållandena i övrigt talar för det (se Ot prop nr 26 (1998–99) s. 66 och 224). Borgenärerna skall ges tillfälle att uttala sig i frågan på den första skiftesamlingen. Behovet av ett kreditorutvalg får ses mot bakgrund av frågan om att utse en borevisor. Om en sådan revisor inte utses, skall enligt § 90 fjärde stycket NKL uppgiften att revidera boets räkenskaper åvila skifteretten, kreditorutvalget eller en saerskilt oppnevnt revisor etter instruks gitt av skifteretten. Det har uttalats att i många små konkursbon kommer an- vändningen av ett kreditorutvalg ofta att framstå som det rimligaste och förnuftigaste alternativet till att utse en borevisor (se s. 9 f.). Skifteretten har en "overordnet kontrollfunksjon" men sysselsätter sig bara i liten omfattning med boets angelägenheter (Huser s. 184 och Børresen, Konkurs, 3. utg. 1998, s. 79). Som nämnts leder skifteretten skiftesamlingarna, vilka också utlyses av skifteretten. NKL innehåller vidare vissa allmänna regler om skifterettens "instruksjons- og kontrollmyndighet" (§ 99). Det heter här att skifteretten kan uppdra åt bostyreren eller bostyret att lägga fram bestämda frågor om bobehand- lingen för skiftesamlingen "til uttalelse eller avgjørelse". Denna bestäm- melse anses principiellt viktig, eftersom den ger skifteretten "en alminne- lig adgang til å suspendere bostyrets kompetanse" (Huser s. 190). Skifte- retten har härutöver rätt att ex officio eller på begäran av t.ex. en borgenär upphäva eller ändra ett beslut av bostyreren, bostyret eller skifte- samlingen, om beslutet strider mot gäldenärens, en borgenärs eller tredje- mans rätt, om beslutet är olagligt i annat hänseende eller om det är "åpenbart urimelig". I lagförarbetena har uttalats att de nu berörda reglerna ger skifteretten "en noe sterkere " än som varit fallet (Ot prp nr 50 (1980–81) s. 102). Det kan anmärkas att skifterettens roll i nu nämnda hänseenden inte föreslagits ändrad i Ot prp nr 26 (1998–99). I Falkanger-utvalgets betänkande diskuterades spörsmålet om man i borde inrätta en form för konkurstillsyn av svensk modell (NOU 1993:16 s. 78). Kommittén ansåg inte att en sådan tillsyn borde införas.