sou · GOB399d4 · 2001-01-01 00:00:00 — På en domare måste av naturliga skäl ställas särskilt stora krav på redbarhet och oförvitlighet. Det skulle oftast te sig stötande om en domare, som hade gjort sig skyldig till brott som medfört svårare påföljd än böter, fick behålla sin tjänst. Den omständigheten att en domare kunde placeras på en tjänst, där han inte deltog i avgörande av tvistemål eller brottmål, kunde inte utgöra skäl att avstå från att avskeda denne, om han hade gjort sig skyldig till brott som i och för sig borde föranleda avskedande. A hade dömts till tre månaders fängelse för misshandel. Både brottens karaktär och straffets längd gjorde att hans anseende som domare kunde ha lidit sådan skada att det kunde bli svårt för honom att med bibehållet förtroende från allmänhetens sida fortsätta sin domargärning. Att som hovrätten hade antytt i brottmålsdomen befria honom från vissa i domarsysslan ingående arbetsuppgifter var en lösning som enligt mening inte kunde komma i fråga av principiella skäl. Vid bedömande av frågan om brotten borde föranleda avskedande måste emellertid beaktas att hovrätten vid påföljdsbestämningen hade utgått från att A inte skulle komma att avskedas och vid straff- mätningen tagit särskild hänsyn till att lagstridigt handlande av domare i och för sig förtjänar strängt bedömande. Beaktansvärt var också att brotten inte hade någon anknytning till A:s tjänst och att de förövats i speciella situationer med uppblossande ömsesidig aggressivi- tet i ett förhållande som då var upplöst. A, som var , hade en lång och väl vitsordad tjänst- som domare bakom sig. Drygt hade förflutit från den sista misshandeln. Under hela hade han fortsatt att tjänstgöra som rådman, varvid han dock inte handlagt brottmål. Några anmärkningar mot hans sätt att sköta tjänsten hade inte framkommit. A hade genom brotten otvivelaktigt allvarligt skadat det anseende som en domare borde ha. Att avskeda honom framstod emellertid som en så ingripande åtgärd att den inte stod i rimlig proportion till vad som låg honom till last. Brotten kunde därför trots allt inte anses visa att A var uppenbart olämplig att inneha sin anställning. Tillräckliga skäl att avskeda honom förelåg således inte. En ledamot av , ordföranden, ansåg sammanfatt- ningsvis att A genom de brott för vilka han hade dömts visat sig uppen- bart olämplig att inneha sin tjänst och att han därför skulle avskedas från denna. JK förde talan mot beslut vid Arbetsdomstolen och yrkade att A skulle avskedas. A ansökte härefter om tjänstledighet från befattningen som rådman för tjänstgöring vid tills vidare, dock längst . Regeringen beviljade A den begärda tjänstledigheten genom ett beslut . I en skrivelse av till Arbetsdomstolen förklarade JK att han, sedan parterna hade träffat en förlikning i målet, återkallade sin talan. Arbetsdomstolen avskrev härefter målet. A:7 Snatteri (70 resp. 50 dagsböter) Överåklagaren vid vederbörande regionåklagarmyndighet anmälde A, som var rådman vid en tingsrätt, till A genom strafföreläggande, som han hade godkänt, ålagts 70 dagsböter för snatteri i tre fall. Gärningarna bestod i att A i de aktuella domstolslokalerna hade tagit en butelj med och samma månad på en annan ort tagit tio par herrkalsonger, värda , i en butik och tre böcker, värda , i en annan butik. fann att brotten inte kunde antas medföra avskedande och avskrev därför ärendet från vidare handläggning (, dnr Ä 9/1985). dömdes A för snatteri, bestående i att han i en butik hade tagit tre spel värda totalt , till 50 dagsböter. Butiken var belägen på orten för tingsrätten där A var anställd. avskedade A från tjänsten som rådman (1988-04- 11, dnr Ä 6/1987). I sin motivering uttalade nämnden bl.a. följande. För att en domare skulle kunna fullgöra sina uppgifter fordrades att han åtnjöt allmänt förtroende och allmän aktning. Det måste därför ställas särskilt stora krav på en domares redbarhet och oförvitlighet. hade i sin dittillsvarande praxis ansett att ett enstaka bötesbrott inte utgjorde tillräcklig grund för att avskeda en domare. Det var i enlighet med denna praxis som nämnden inte hade vidtagit några åtgärder mot A i anledning av de begångna snatterierna. Då han nu på nytt hade gjort sig skyldig till samma slags brott ställde sig saken annorlunda. Återfallet måste såsom hovrätten hade anfört i sin brottmålsdom anses visa att han inte var främmande för att begå ett snatteri trots de överväldigande sociala risker av olika slag som ett sådant beteende innebar för en person i hans ställning. De brister i hans personlighet som brotten sålunda gav prov på var enligt mening i hög grad ägnade att nedsätta allmänhetens aktning och förtroende för honom som domare och därmed också för domstolarna i allmänhet. Vid övervägande av det anförda fann att A genom återfallet i brott hade visat sig uppenbarligen olämplig att inneha sin anställning som rådman. Han skulle därför avskedas, om inte särskilda skäl av något slag talade mot det. Mot ett avskedande hade A åberopat att han avhållit sig från att döma i brottmål och att han avsåg att inte heller i fort- sättningen befatta sig med sådana mål. Det var enligt mening givet att A:s anseende som domare hade lidit mest skada av det inträffade när det gällde handläggningen av brottmål. Som nämnden hade uttalat i tidigare avgöranden (Ä 7/1983 och Ä 11/1984) måste emellertid ställas samma krav på en domares redbarhet och oförvit- lighet, oavsett vilka mål eller ärenden han sysslade med. Att befria A från vissa i rådmanssysslan ingående arbetsuppgifter var således en lösning som inte kunde godtas av principiella skäl. Det läkarintyg som A hade åberopat talade för att han vid begåendet av snatterierna hade handlat under inflytande av psykisk sjuk- dom. I fråga om gärningen fanns inte någon mot- svarande utredning om hans psykiska hälsa. Ingenting tydde dock på att han vid gärningstillfället hade befunnit sig i något psykiskt undantags- tillstånd. Vad som hade framkommit om A:s psykiska hälsa och personliga förhållanden i övrigt utgjorde enligt mening inte särskilda skäl att, trots brottet, låta honom vara kvar i tjänsten. De kunskaper och den erfarenhet som A hade förvärvat under sin långvariga tjänstgöring inom domstolsväsendet borde, enligt ansvars- nämndens mening, kunna komma till användning inom andra verk- samhetsområden än domarens. Det tedde sig rimligt att staten som arbetsgivare försökte bereda A en annan anställning. Nämnden erinrade i detta sammanhang om bestämmelsen i 7 c § i den då gällande anställ- ningsförordningen (1965:601). Enligt denna bestämmelse skulle till- sättningsmyndigheten i ett tillsättningsärende bortse från att en sökande hade dömts för brott, om inte brottet var sådant att det bedömdes göra sökanden olämplig för arbetsuppgifterna. beslöt således om avskedande av A från hans tjänst som rådman. A väckte talan mot staten vid tingsrätten och yrkade att tingsrätten skulle ogiltigförklara beslutet att avskeda honom. Staten bestred änd- ring av beslutet. Tingsrätten förklarade att avskedandet av A var ogiltigt (dom 1988- 11-04). En ledamot var skiljaktig i fråga om motiveringen. Staten överklagade tingsrättens dom och yrkade att Arbetsdom- stolen skulle ogilla A:s talan vid tingsrätten och fastställa ansvars- nämndens beslut att avskeda A. A bestred ändring. Arbetsdomstolen ändrade tingsrättens dom och avslog A:s yrkande att beslut om avskedande av honom skulle förklaras ogiltigt (dom , AD 1989 nr 52). I sina domskäl anförde Arbetsdomstolen bl.a. följande. Arbetsdomstolen hade i domen AD 1981 nr 168 (jfr även AD 1987 nr 73 och 1988 nr 180) återgett bakgrunden till bestämmelsen om avskedande i 11 kap. 1 § äldre (som innebar att en arbetstagare fick avskedas, om arbetstagaren hade begått brott som visade att han eller hon uppenbarligen var olämplig för sin anställning) och utvecklat vad som var syftet med och den principiella innebörden av detta lagrum. Syftet att slå vakt om den offentliga tjänstens integritet, uttalade domstolen sammanfattningsvis, låg till grund för avskedande- institutet i äldre , liksom det präglade den genom ämbets- ansvarsreform avskaffade ämbetsstraffet avsättning. Avskedande skulle, med en sammanfattande formulering i motivtexten, komma i fråga endast i sådana fall där det med hänsyn till såväl brottets eller tjänsteförseelsens beskaffenhet som anställningens art och övriga omständigheter skulle verka stötande om arbetstagaren fick behålla sin tjänst. Arbetsdomstolen fastslog också dom efter granskning av lagförarbetena att den allmänna regeln om avskedande i 11 kap. 1 § äldre inte ålade arbetsgivaren någon skyldighet att i ärende om avskedande undersöka möjligheterna till omplacering av den berörde tjänstemannen. Vissa uttalanden i förarbetena till ämbets- ansvarsreform kunde enligt domstolens uppfattning inte tas till intäkt för att lagstiftaren skulle ha avsett att ålägga arbetsgivaren en formlig rättslig skyldighet att omplacera framför att avskeda. Till denna redogörelse års dom för innebörden av 11 kap. 1 § äldre borde, med hänsyn till vad A hade anfört i detta mål, läggas följande påpekande. När det i lagrummet sade att en arbets- tagare under angivna förutsättningar fick avskedas, var detta att upp- fatta som ett uttryck för att lagen inte ålade den statlige arbetsgivaren en skyldighet att besluta om avskedande utan överlämnade denna fråga åt arbetsgivarens prövning (jfr prop. 1975:78 s. 164 f.). Därvid borde enligt lagförarbetena arbetsgivaren alltid pröva om det inte fanns möjlighet att i stället för att avskeda arbetstagaren tilldela honom andra arbetsuppgifter. Däremot lade lagen inte i domstolens hand att göra en skälighetsprövning vid sidan av sitt ställningstagande till frågan om arbetstagaren genom brott hade visat att han uppenbarligen var olämp- lig att inneha sin anställning. På denna punkt kunde i övrigt hänvisas till vad som hade sagts om att lagen inte innefattade någon rättslig skyldighet för arbetsgivaren att omplacera framför att avskeda. och tingsrätten hade framhållit att en domare måste åtnjuta allmänt förtroende och allmän aktning för att kunna fullgöra sin uppgift och att därför särskilt stora krav måste ställas på domares redbarhet och oförvitlighet. Arbetsdomstolen anslöt sig till detta sätt att ange den rättsliga utgångspunkten för prövningen av sådana tvister om tillämpningen av 11 kap. 1 § äldre som det här var fråga om. Enligt domstolens mening måste det vidare vara en utgångspunkt för bedömningen att en domare som hade gjort sig skyldig till uppsåtligt förmögenhetsbrott inte uppfyllde de krav som måste ställas på honom eller henne som domare och att detta i princip gällde även om brottet var jämförelsevis mindre allvarligt. Ett annat sätt att se på saken kunde vara befogat endast i fall då brottet framstod som i verklig mening en engångshändelse förorsakad av ett tillfälligt svaghets- eller sjukdomstillstånd eller då brottet på annat sätt av särskilda skäl tedde sig ursäktligt. I fråga om händelsen hade A gjort gällande att han saknat tillägnelseuppsåt och att han därför inte gjort sig skyldig till snatteri. Från den utgångspunkten hade han kritiserat tingsrättens och hovrättens domar i brottmålet. Vad A hade anfört i detta avseende gav dock enligt Arbetsdomstolens mening inte skäl att sätta i fråga riktigheten av den slutsats som domstolarna hade kommit fram till. Det måste enligt Arbetsdomstolens mening anses utrett att A hade gjort sig skyldig till snatteri i enlighet med åtalet. Också när det gällde händelserna hade A bestritt att han skulle ha gjort sig skyldig till något brott. Hans ståndpunkt i detta avseende kunde sammanfattas på följande sätt. I vad gällde de tillgrepp av tio par herrkalsonger och tre böcker som avsågs med strafföre- läggandet medgav han att varorna härrörde från butikerna och fann sannolikt att de inte hade betalats. Han gjorde däremot under hänvis- ning till omständigheterna kring händelserna och sitt psykiska tillstånd vid tillfället gällande att han i varje fall inte hade något uppsåt att tillägna sig varorna utan betalning. I fråga om whiskyflaskan hade han invänt att omständigheterna överhuvud var så oklara att det inte kunde komma i fråga att hålla honom ansvarig för snatteri. Slutligen ansåg han att den omständigheten att han hade godkänt ett strafföreläggande med avseende på alla de tre ifrågasatta snatterierna inte kunde tillmätas någon bevisverkan, eftersom han handlade helt och hållet i syfte att undvika den publicitet som ett åtal skulle föra med sig. Arbetsdomstolen fann sammanfattningsvis att utredningen gav vid handen att A hade varit så djupt deprimerad att det var befogat att tala om ett psykiskt sjukdomstillstånd och att omständig- heterna vid brotten därför fick betraktas som i hög grad förmildrande. Domstolen fann sig därvid med hänsyn till omständigheterna böra bortse från händelsen med whiskyflaskan. Vidare fann domstolen att vad A hade åberopat om sitt psykiska tillstånd vid tillfället inte var av beskaffenhet att rubba den slutsats som måste dras på grundval av brottsligheten som sådan, nämligen att A:s brott visade att han uppenbarligen var olämplig att inneha sin domartjänst. Att förmildrande omständigheter hade förelegat fick mindre betydelse när detsamma inte kunde sägas i fråga om brottstillfället . A hade efter det att händelsen blivit känd på egen begäran avstått från att döma i brottmål. Enligt hans mening borde avskedande kunna undvikas med hänsyn till att han även fortsättnings- vis helt kunde ägna sig åt annat än brottmål. Något hinder för att arbeta som domare i tvistemål kunde enligt A:s uppfattning den aktuella brottsligheten i alla händelser inte utgöra. Bedömningen av om A hade visat sig uppenbarligen olämplig att inneha sin rådmanstjänst skulle emellertid enligt Arbetsdomstolens mening göras mot bakgrund av allt som ålåg honom i den tjänsten (jfr AD 1988 nr 180). Härtill kom att domstolen inte heller i sak fann det vara befogat att göra åtskillnad mellan olika domaruppgifter på det sätt som A hade satt i fråga. Arbetsdomstolen kom på anförda skäl fram till slutsatsen att avskedandet av A var lagligen grundat. Statens talan skulle därför bifallas. A:8 Trafiknykterhetsbrott och vårdslöshet i trafik (skyddstillsyn jämte 100 dagsböter samt villkorlig dom jämte 100 dagsböter) En kammarrätt anmälde att A, som var kammarrättsassessor vid kammarrätten, hade dömts för grov vårdslöshet i trafik och rattfylleri (som motsvarar grovt rattfylleri) – båda gärningarna begångna – till skyddstillsyn med föreskrift om vård och behandling i alkoholavvänjande syfte. Skyddstillsynen hade förenats med 100 dagsböter. fann (, dnr Ä 10/187) att domen inte skulle föranleda någon åtgärd från nämndens sida och avskrev ärendet. Kammarrätten anmälde härefter till att A hade dömts för rattfylleri (som motsvarar grovt rattfylleri) till villkorlig dom jämte 100 dagsböter. Gärningen hade begåtts . A hade då fört personbil med en alkohol- koncentration i blodet av efter körningen. Kammarrätten anförde bl.a. följande. A hade alltsedan det polis- ingripande som ledde till den första domen inte deltagit i prövningen av körkortsmål, och han hade efter den senaste gärningen i huvudsak ägnat sig åt en serie rutinartade sekretessmål men även i viss mån föredragit skattemål. Han hade förhållandevis hög sjukfrånvaro, ofta av korttidsnatur. Det var uppenbart att han hade känt sig starkt pressad både av de bägge rattfylleridomarna och av sin karriärsituation liksom av problem på det familjemässiga och ekonomiska planet. Det borde i sammanhanget framhållas att A, såvitt känt, inte hade setts påverkad av alkohol i tjänsten. Han bar, i vart fall utåt, med erkännans- värd balans sin svåra situation. – För det dåvarande var det mest väsentligt att A fullföljde den behandling mot alkoholmissbruk som han undergick och att hans förhållanden i övrigt blev sådana att han kunde känna ett större mått av lugn än i den rådande situationen. – Kammarrätten räknade dock med att, liksom ditintills, special- arrangemang fortsättningsvis måste ordnas för A:s del, främst beträffande körkortsmålen. – Kammarrätten hemställde att, med hänsyn till de särskilda förhållandena, inte heller den nya domen föranledde någon vidare åtgärd från sida. beslöt att avskeda A (, dnr Ä 3/1991). I sitt beslut anförde nämnden följande. För att en domare skulle kunna fullgöra sin uppgift fordrades att han åtnjöt allmänt förtroende och allmän aktning. Det måste därför ställas särskilt stora krav på en domares redbarhet och oförvitlighet. Från denna utgångspunkt kunde det i allmänhet inte tolereras att en domare gjorde sig skyldig till lagöverträdelser. Varje förseelse eller brott av mindre allvarligt slag från en domares sida kunde dock naturligtvis inte medföra avskedande. Om en domare hade begått brott som medfört en svårare påföljd än böter, skulle det emellertid oftast te sig stötande om han fick behålla sin tjänst. Undantag från denna princip kunde vara befogat endast i de fall då brottet framstod som i verklig mening en engångshändelse förorsakad av ett tillfälligt svaghets- eller sjukdomstillstånd eller på annat sätt av särskilda skäl tedde sig ursäktligt (AD 1989:52, jfr fall A:7 ovan). Det var utifrån detta betraktelsesätt som i sitt beslut av hade funnit att de av A begångna trafikbrotten – grov vårdslöshet i trafik och rattfylleri – inte skulle leda till avskedande. Det fanns då anledning att anta att brotten var en engångshändelse, utlöst av en svår personlig kris. Då A på nytt hade gjort sig skyldig till ett allvarligt rattfylleri ställde sig saken annorlunda. Bakgrunden var visserligen alltjämt densamma – personliga problem och en tilltagande alkoholism – men brottet visade också att han inte hade tagit varning av den tidigare domen utan fortsatt att köra bil i onyktert tillstånd. Brottet tedde sig inte på något sätt ursäktligt. Återfallet hade i hög grad varit ägnat att nedsätta allmän- hetens aktning och förtroende för A som domare och hade därmed också varit till skada för domstolarnas anseende. A hade genom återfallet i brott visat sig uppenbarligen olämplig att inneha sin anställning som kammarrättsassessor. Den omständigheten att han inte då sysslade med körkortsmål kunde inte leda till en annan bedömning. På en domare måste ställas samma krav på redbarhet och oförvitlighet oavsett vilka arbetsuppgifter som hade tilldelats honom. A skulle alltså avskedas. A:s fackliga organisation väckte talan mot staten vid Arbets- domstolen och yrkade att domstolen skulle förklara avskedandet av A ogiltigt. Staten bestred bifall till käromålet. Den fackliga organisationen anförde följande beträffande A:s alkoholproblem och tjänstgöring i kammarrätten. Han led av sjuk- domen kronisk alkoholism. De rattfylleribrott som han hade gjort sig skyldig till var relaterade till denna sjukdom. Efter en svår skilsmässa accentuerades hans alkoholproblem och gjorde han sig skyldig till de trafikbrott – rattfylleri och grov vårdslöshet i trafik – som han dömdes för . Efter den domen kom han av olika skäl inte under effektiv behandling för sin alkoholism. Hans alkohol- konsumtion minskade visserligen betydligt för , men den blev snart åter alldeles för hög. undergick han emellertid efter eget initiativ behandling vid en alkoholpoliklinik. Han besökte denna . Såsom ett led i behandlingen deltog han vidare, också detta , i sammankomster med Anonyma Alkoholister (). Enligt intyg av behandlande läkare var hans prognos mycket god. Sedan han påbörjat behandlingen hade han endast vid något enstaka tillfälle återfallit i drickande, och han hade inte förtärt någon alkohol. – A hade i sin tjänst vid kammarrätten inte direkta kontakter med allmänheten och inga chefs- funktioner. I kammarrätten handlades inga brottmål, dvs. inte heller trafikbrottmål. Det stod kammarrätten fritt att fördela målen på lämpligt sätt. Efter brottet omfördelade kammarrätten vissa mål, så att A inte handlade körkortsmål. Han hade inte fått någon anmärkning på sitt sätt att sköta tjänsten i kammarrätten. tjänstgjorde han på grund av överenskommelse vid skatte- myndigheten i länet, där han handlade skattemål och svarade för myndighetens remissyttranden till kammarrätten. Beträffande rattfylleribrottet pekade den fackliga organisationen på att det av domen framgick följande. A kunde trots sin alkoholförtäring framföra bilen så att det inte märktes att han var påverkad. Körningen ägde rum och i ringa trafik. inte alls tänkt använda bilen ifrågavarande kväll. Han hade sin minderåriga dotter hos sig och hon skulle hämtas av mamman. När mamman ringde och sade att hon inte kunde komma och hämta dottern i hans bostad utan ville bli mött vid en tunnelbanestation, vågade A inte erkänna att han var onykter. Det var anledningen till att han tog bilen. Beträffande A:s tjänstgöring i kammarrätten anförde staten bl.a. följande. Redan den första domen ledde till att kammarrätten tvingades vidta åtgärder som innebar en begränsning av A:s tjänstgöring som domare. Kammarrätten gjorde sålunda bedömningen att han tillsvidare inte borde delta i avgörandet av sådana mål som kunde betecknas som särskilt känsliga. A hade inte någon egen rotel utan tilldelades mål. Lagmannen och vice ordföranden på den avdelning där A tjänstgjorde fick se till att han inte tilldelades eller deltog i avgörandet av bl.a. körkortsmål, mål enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall och mål enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Denna begränsning av måltilldelningen innebar att arbetet på avdelningen försvårades och inte fungerade så väl som det borde ha gjort. Det hämmade arbetet att ordföranden av och till fick hejda ledamöter från att ta upp en del mål när A tjänstgjorde. En fortlöpande bedömning, mål för mål, huruvida olika mål kunde tilldelas en viss domare eller ej innebar också stor risk för misstag. En sådan begränsning av en domares arbetsuppgifter kunde därför inte göras . Härtill kom att bedömningen av A:s lämplighet för tjänsten som kammarrättsassessor skulle göras mot bakgrunden av allt som ålåg honom i den tjänsten. Staten hänvisade här till bl.a. AD 1989 nr 52 (jfr fall A:7 ovan). Arbetsdomstolen avslog den fackliga organisationens talan (dom , AD 1992 nr 51). I sina domskäl anförde domstolen bl.a. följande. Arbetsdomstolen erinrade om syftet med och den principiella innebörden av bestämmelsen i 11 kap. 1 § äldre och om att avskedande skulle komma i fråga endast i sådana fall där det med hänsyn till såväl brottets beskaffenhet som anställningens art och övriga omständigheter skulle verka stötande om arbetstagaren fick behålla sin tjänst. Domstolen gjorde i dessa avseenden motsvarande uttalanden som i AD 1989 nr 52 (jfr fall A:7 ovan). hade framhållit i sitt beslut måste en domare åtnjuta allmänt förtroende och allmän aktning för att kunna fullgöra sin uppgift. Det måste därför ställas särskilt höga krav på en domares redbarhet och anseende för laglydnad (jfr AD 1989 nr 52, fall A:7 ovan). Det var mot den bakgrunden tydligt att det i och för sig inte var förenligt med tjänsten som domare att innehavaren av en sådan tjänst gjorde sig skyldig till rattfylleribrott. begåtts i eller utom tjänsten saknade enligt Arbetsdomstolens mening betydelse för denna slutsats. Av skäl som Arbetsdomstolen hade behandlat utförligt i domarna AD 1992 nr 38-42, till vilka hänvisades, kunde vid tillämpningen av avskedanderegeln i 11 kap. 1 § äldre i vart fall de grova trafik- nykterhetsbrotten sägas inta något av en särställning, eftersom de ofta bottnade i och utgjorde symptom på ett allvarligt missbruksproblem hos gärningsmannen. Enligt vad domstolen hade uttalat i de nämnda domarna borde i enlighet därmed vid sådant brott – även i fall där detta brott hade begåtts av innehavaren av en offentlig anställning som ställde särskilt höga krav på den anställdes vandel – rehabiliter- ingssynpunkter träda i förgrunden.