sou · GOB356d1 · 2001-01-01 00:00:00 — En annan situation föreligger vid avbetalningsköp när säljaren har gjort ett förbehåll om återtagande. Om köparen – i strid med förbehållet – överlåter egendomen vidare till en godtroende förvärvare, betraktas den ursprungliga avbetalningssäljaren som ägare till godset så länge återtagandeförbehållet gäller. Även i dessa fall är godtrosförvärvslagen tillämplig i en konflikt mellan avbetalningssäljaren och förvärvaren. Ytterligare en förutsättning för godtrosförvärv är enligt 2 § att egendomen har överlåtits. Med överlåtelse avses i sammanhanget köp, byte eller gåva (se prop. 1985/86:123 s. 19). Godtrosförvärv kan inte ske genom arv, testamente, bodelning eller utskiftning av ett bolags egendom. I vissa fall kan det vara tveksamt om en rättshandling kan vara att anse som en överlåtelse i den avsedda bemärkelsen. I förarbetena till lagen har uttalats att den närmare gränsdragningen mellan överlåtelser och andra rättshandlingar får göras i rättstillämp- ningen (se prop. 1985/86:123 s. 19). För godtrosförvärv krävs att överlåtaren hade egendomen i sin besittning då han överlät den och att besittningen har överförts till förvärvaren (tradition). Motivet för detta krav är att besittningen – det faktiska innehavet – rent allmänt legitimerar innehavaren att disponera över egendomen. Även andra förhållanden än det rent faktiska innehavet kan medföra att besittningskravet anses uppfyllt. Medelbar besittning kan räcka, vilket betyder att godtrosförvärv kan ske även om egendomen rent fysiskt finns hos någon annan än den som disponerar den. Besittningen överförs då till förvärvaren genom en underrättelse (s.k. denuntiation) till den som faktiskt innehar egendomen. En avgörande förutsättning för att ett godtrosförvärv skall kunna ske är att förvärvaren är i god tro. Den goda tron måste föreligga såväl vid avtalet som då förvärvaren får egendomen i sin besittning (se prop. 1985/86:123 s. 20). En förvärvare kan således inte göra ett godtros- förvärv om han efter avtalstillfället, men innan han får egendomen i sin besittning, fattar misstankar eller borde ha fattat misstankar om att överlåtaren inte hade rätt att överlåta egendomen. Om förvärvarens goda tro upphör sedan han fått egendomen i sin besittning, anses den onda tron sakna betydelse för hans rätt till egendomen. I de fall den överlåtna egendomen befinner sig i tredje mans besittning och besittningsövergången sker genom denuntiation, såsom beskrivits ovan, anses godtroskravet innebära att såväl förvärvaren som den som faktiskt besitter egendomen skall vara i god tro (se NJA 1931 s. 741 och prop. 1985/86:123 s. 19; jfr dock , Sakrätt avseende lös egendom, 6 uppl. s. 66 f. och 86). 3 § En förvärvare skall anses ha varit i god tro endast om det är sannolikt att egendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjöds och omständigheterna i övrigt var sådana att han inte borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. I paragrafen anges vad som skall förstås med god tro. Bestämmelsen ändrades på så sätt att kravet för god tro skärptes från inte borde ha insett till inte borde ha misstänkt (se prop. 1997/98:168 s.11). När en förvärvare inser att överlåtaren inte är behörig att överlåta egendomen är han naturligtvis inte i god tro (se prop. 1985/86:123 s. 28 och 33). Förvärvaren är inte heller i god tro när överlåtaren inte är behörig och förvärvaren vid överlåtelsen faktiskt misstänker detta. Härtill kommer att god tro förutsätter att förvärvaren inte heller på grund av omständigheterna borde ha misstänkt överlåtarens bristande behörighet. I förarbetena till ändringen av bestämmelsen uttalas att den tidigare utformningen av lagtexten kunde ge intryck av att det var en förutsättning för att förvärvaren inte skulle anses vara i god tro, att det varit möjligt för honom att ta reda på att överlåtaren inte var behörig. En förvärvare bör emellertid inte anses ha varit i god tro i sådana fall då det visserligen inte fanns någon reell möjlighet för honom att ta reda på hur det förhöll sig med överlåtarens behörighet, men omständigheterna gav anledning till misstanke att allt inte stod rätt till. Syftet med den ändrade utformningen av lagtexten var att klargöra att varje skäl till misstanke om överlåtarens bristande behörighet utesluter ett godtrosförvärv (se prop. 1997/98:168 s. 12 f.). Genom att inte borde ha insett ersattes med inte borde ha misstänkt försvårades möjligheterna att göra godtrosförvärv ytterliga- re. I förarbetena framhålls att det genom det nya rekvisitet har blivit helt klart att förvärvaren inte kan freda sig med att det inte fanns några faktiska möjligheter att göra undersökningar angående överlåtarens behörighet. Vissa omständigheter medför ofta att förvärvaren inte skall anses ha varit i god tro, även om han faktiskt inte lagt märke till dessa omständigheter eller ens ägnat dem en tanke. Att någon åtgärd har vidtagits för att förhindra eller försvåra identifiering är en sådan omständighet. En annan sådan omständighet är att det beträffande egendom som finns registrerad – t.ex. bilar – strax före överlåtelsen noterats flera ägarförändringar i registret (prop. 1997/98:168 s. 19 f.). Den aktuella ändringen innebar ett förtydligande av det relativt stränga aktsamhetskrav som redan tidigare ställdes för att en förvärvare skulle anses vara i god tro. När omständigheterna vid ett förvärv är sådana att det finns anledning till misstanke om överlåtarens rätt att förfoga över egendomen krävs att förvärvaren närmare undersöker hur det verkligen förhåller sig. Varje omständighet som gör förvärvaren misstänksam om säljarens rätt att förfoga över egendomen ställer ett krav på förvärvaren att vidta kontrollåtgärder, t.ex. genom att ställa följdfrågor eller att ta kontakt med en tidigare ägare. Sådana åtgärder måste leda till att de omständigheter som gett anledning till misstanke fått en rimlig och acceptabel förklaring. Såsom anförts ovan är det inte möjligt att som förvärvare freda sig enbart med att det vid förvärvet inte funnits någon praktisk möjlighet att vidta ytterligare kontroller. Ger situationen anledning till misstanke kan något godtrosförvärv i ett sådant läge inte göras (se prop. 1997/98:168 s. 13). Lagrådet uttalade vid sin granskning att en omständighet som förvärvaren saknat möjlighet att upptäcka i sig inte kan medföra att han borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egen- Detsamma gäller omständigheter som förvärvaren visserligen hade kunnat upptäcka men som han inte haft anledning att efterforska (se prop. 1997/98:168 s. 33). Som exempel på situationer där förvärvaren ofta inte kan anses vara i god tro enligt den nya bestämmelsen anges att överlåtaren bjuder ut egendomen under ovanliga omständigheter som inte har en naturlig förklaring. Att en privatperson säljer begagnade föremål som han inte själv ägt och använt kan ge skäl till misstankar som kan kräva ytterligare kontroll. När det gäller bilar som tagits in till från något annat land krävs det andra och ytterligare kontrollåtgärder än när förvärvet gäller bilar som förekommit bara i svensk handel. Det beror på att bilregistret i dessa fall endast ger begränsade upplysningar om ägarkedja och bilens ursprung. Det är emellertid möjligt att göra godtrosförvärv trots att omständigheterna initialt ger anledning till misstankar. Om förvärvaren tar reda på bakgrunden till ett misstänkt sakförhållande och därvid får en fullt rimlig förklaring, får han ofta anses ha gjort vad som ankommer på honom. Den som köper något av en privatperson eller en okänd näringsidkare på gatan eller på marknader och liknande i fortsättningen utsätter sig för större risker än . Riskerna är särskilt stora vid köp av begagnade föremål, men även vid handel med nya varor finns det anledning till stor försiktighet utanför den reguljära handeln (se prop. 1997/98:168 s. 20). Den företagna ändringen tar bara sikte på aktsamhetskravet. Den innebär enbart en förändring av den måttstock som de samlade omständigheterna vid förvärvet skall prövas mot och inte någon förändring när det gäller frågan om bevisbördan för dessa omständig- heter eller beträffande bevisvärderingen (se prop. 1997/98:168 s. 13). Enligt både tidigare och nuvarande regler gäller att den ursprungliga ägaren har bevisbördan, om han gör gällande att förvärvaren verkligen insåg att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen (prop. 1985/86:123 s. 21). Om det däremot görs gällande att förvärvaren borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen, är bevisbördan annorlunda placerad. För att en förvärvare skall anses ha varit i god tro, måste han åtminstone göra sannolikt att sådana omständigheter förelåg vid förvärvet att han inte borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen (se prop. 1985/86:123 s. 21 och prop. 1997/98:168 s. 11). Bedömningen av om godtroskravet är uppfyllt skall i princip ske i två led. I det första ledet skall bedömas vad som faktiskt förekommit vid förvärvet. I detta led ligger bevisbördan på förvärvaren på så sätt att han har att göra sannolikt att omständigheterna vid förvärvet var sådana som han påstått. I det andra ledet sker en objektiv bedömning av vad förvärvaren med anledning av omständigheterna borde ha misstänkt. I detta led skall man med utgångspunkt från de omständigheter som förvärvaren gjort sannolika göra en bedömning av om denne borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att överlåta egendomen. Vid bedömningen skall egendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjöds och omständigheterna i övrigt vägas in. Det skall alltså göras en samlad bedömning. Denna är rent rättslig, varför man inte kan tala om bevisbörda i denna del. Leder bedömningen till att man inte kan kräva av förvärvaren att denne borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att överlåta egendomen, skall förvärvaren anses ha varit i god tro (se prop. 1985/86:123 s. 21). När det gäller faktorer som har med egendomens beskaffenhet att göra, krävs en särskilt hög grad av aktsamhet vid förvärv av egendom som erfarenhetsmässigt har visat sig känslig. Det kan t.ex. gälla föremål som ofta säljs på kredit med äganderättsförbehåll, såsom TV- apparater, videoutrustning och motorfordon. Rent allmänt bör det också vara rimligt att kräva ett större mått av aktsamhet vid förvärv av särskilt värdefull egendom. Vid förvärv av t.ex. smycken, konst- och prydnads- föremål, pälsverk, antikviteter och olika slag av samlingar kan det finnas särskild anledning att beakta möjligheten att det kan röra sig om egendom som har åtkommits på ett obehörigt sätt. Det är ett rimligt krav att förvärvaren i sådana fall begär att säljaren legitimerar sig samt att förvärvaren förhör sig närmare om rätten till godset (prop. 1997/98:168 s. 11 f. och 1985/86:123 s. 21). Även förhållandena vid egendomens utbjudande kan vara av avgörande betydelse för bedömningen av förvärvarens goda tro. Med detta avses särskilt tid och plats för överlåtelsen. Vid försäljning som sker på gatan, bör det normalt krävas att förvärvaren förvissar sig om att överlåtaren har rätt att förfoga över egendomen. Av denna anledning bör den som har köpt en sak på gatan, till skillnad från den som har gjort sitt inköp i en etablerad butik, mera sällan med framgång kunna hävda att han varit i god tro. Av vikt i sammanhanget kan också vara överlåtarens person, t.ex. att det är fråga om en mycket ung person. Även varans pris kan ha betydelse för bedömningen av den goda tron. Är priset osedvanligt lågt har köparen all anledning att vara försiktig (prop. 1997/98:168 s. 12 och 1985/86:123 s. 22). Av lagtexten framgår att hänsyn även skall tas till omständigheterna i övrigt. Härigenom betonas att de ovan angivna vägledande omständigheterna endast är avsedda att vara exemplifierande. Vid bedömningen av en förvärvares goda tro skall en helhetsbedömning ske av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Omfattningen av undersökningsplikten får bedömas från fall till fall. från vad som kan anses vara normalt, fordras särskild försiktighet. När det gäller frågan om vilka krav på insikt och aktsamhet som kan ställas på en förvärvare får givetvis hänsyn tas till dennes person och ställning. Ofta torde man kunna ställa strängare krav på en yrkesman inom den aktuella branschen än på en privatperson (prop. 1997/98:168 s. 12 och 1985/86:123 s. 22). I verkligheten torde det ofta inte vara nödvändigt att genomföra en prövning i två led fullt ut. Sålunda torde domstolen ofta kunna konstatera vad förvärvaren borde eller inte borde ha misstänkt utan att behöva slå fast precis vad som förekommit. Det kan räcka att konstatera t.ex. att något förhållande var starkt ägnat att inge misstankar eller – med motsatt utgång – att någon omständighet gjorde situationen så betryggande att förvärvaren över huvud taget inte hade anledning att misstänka något (prop. 1997/98:168 s. 20). I rättspraxis från finns fem publicerade avgöranden i vilka kraven för godtrosförvärv enligt godtrosför- värvslagen har prövats. I fyra fall var det fråga om köp av bilar och i endast ett av de fem fallen ansågs förvärvaren ha varit i god tro. I NJA 1989 s. 784 ansågs en bilhandlare som köpte en stulen och falskskyltad bil utan att kontrollera det direkt i bilen instansade chassinumret inte ha varit i god tro vid förvärvet. I NJA 1993 s. 429 bedömdes en person, som köpte en bil av en privatperson, inte ha varit i god tro vid köpet på grund av att han inte vidtagit tillräckligt långtgående undersökningar angående säljarens rätt att överlåta bilen. Vid tillfället var en annan person än säljaren registrerad som ägare i bilregistret, som bilen var försedd med en s.k. leasingspärr. uttalade bl.a. att köparen genom att ta kontakt med bilregistret eller vidta andra likvärdiga kontrollåtgärder borde ha skaffat sig tillförlitliga upplys- ningar om äganderätten till bilen. I NJA 1995 s. 337 ansågs ett företag, verksamt inom handeln med begagnade entreprenadmaskiner, vid köp av en stulen lastmaskin inte ha gjort en tillräcklig kontroll av säljarens rätt att förfoga över maskinen och säljarens identitet för att kunna anses ha varit i god tro vid förvärvet. anförde att det var fråga om särskilt värdefull och stöldbegärlig egendom som ofta säljs med återtagandeförbehåll eller leasas ut och att de kontrollåtgärder som vidtagits – ett eller ett par fruktlösa försök att per telefon få förbindelse med den som enligt en faktura tidigare varit ägare till maskinen samt en huvudsakligen på maskinens skick inriktad besiktning – inte kunde anses tillräckliga. I NJA 1996 s. 607 sålde en dödsbodelägare obehörigen en dödsboet tillhörig bil. Köparen sålde den i sin tur vidare till en bilförsäljare. Bilförsäljaren, som trots sin fångesmans korta innehavstid inte undersökt dödsbodelägarens behörighet att företräda övriga dödsbodelägare, ansågs inte ha varit i I det senaste fallet, NJA 1998 s. 29, ansågs kraven på god tro vara uppfyllda. Ett bolag som hade köpt en bil på avbetalning med återtagandeförbehåll från ett finansieringsföretag sålde bilen vidare innan den var slutbetald. Den nye köparen kontrollerade samtliga i bilregistret antecknade tidigare ägare till bilen och finansierings- företaget fanns inte bland dessa. Köparen ansågs ha varit i god tro. 4 § Den som på grund av någon annans godtrosförvärv har förlorat äganderätten till viss egendom har rätt att få tillbaka egendomen mot lösen. Den som vill lösa till sig egendomen skall kräva tillbaka den från innehavaren från det att han fick eller måste antas ha fått kännedom om dennes innehav. Gör han inte det, är rätten att kräva tillbaka egendomen förlorad. Den ursprungliga ägaren har en generell rätt att lösa till sig egendomen. I förarbetena till bestämmelsen diskuterades om det var lämpligt att begränsa denna rätt i några hänseenden. Det framhölls bl.a. att det beträffande massproducerade varor kan ifrågasättas om det föreligger något egentligt behov av en lösenrätt. Man påtalade även möjligheten att begränsa lösenrätten till att gälla egendom som har frånhänts den ursprungliga ägaren genom tillgreppsbrottslighet. Med hänvisning till olägenheter av bl.a. praktisk natur förespråkades emellertid en generell lösenrätt (prop. 1985/86:123 s. 10 f.). En förutsättning är dock att egendomen finns i behåll. Har den förstörts eller konsumerats har den ursprungliga ägaren i princip inte någon möjlighet att få ersättning för den förlorade lösenrätten från den som vidtagit de åtgärder som har lett till att lösenrätten förlorats. Detsamma gäller om egendomen har tillförts fast egendom under sådana förhållanden att den är att anse som fastighetstillbehör eller förenats med annan lös egendom så att den endast utgör en beståndsdel i denna eller om den har bearbetats så att ett helt nytt föremål kan sägas ha uppstått (prop. 1985/86:123 s. 23). Av andra stycket framgår att egendomen skall återkrävas från innehavaren. Denne är ofta identisk med den som har gjort godtros- förvärvet men kan även vara någon som har förvärvat egendomen genom ett senare fång. Innehavaren kan också ha tagit emot egendomen på ägarens uppdrag t.ex. som pant eller för förvaring (se prop. 1985/86:123 s. 23 f.). I rättsfallet NJA 1992 s. 892, som gällde ett godtrosförvärv av en tavla som tagits i beslag av polisen, uttalade att polisen inte borde betraktas som innehavare i denna bestämmelses mening. Det förhållandet att den ursprungliga ägaren kände till att tavlan tagits i beslag medförde därför inte att preskriptionstiden började löpa. En begäran om att få ut egendomen kan framställas formlöst, antingen muntligen eller skriftligen. Den måste komma innehavaren till handa inom tremånadersfristen för att preskriptionsavbrott skall kunna anses ha ägt rum. Det är egendomens aktuella ägare som har bevisbördan för att den ursprungliga ägaren måste ha känt till innehavet utan att framställa anspråk på egendomen. Det torde ofta vara svårt att styrka att den ursprungliga ägaren kände till vem som innehade egendomen. Något lättare bör det dock vara för den aktuella ägaren att visa att omständigheterna var sådana att den ursprungliga ägaren borde ha känt till innehavet (prop. 1985/86:123 s. 24). Behovet av en preskriptionsbestämmelse motiveras i förarbetena med att det föreligger ett starkt intresse hos den som innehar egendomen att inom rimlig tid få klarhet i om han kommer att få behålla egendomen eller inte. En avvägning av hänsynen till behovet av klarhet för innehavaren av egendomen och behovet av skäligt rådrum för den ursprungliga ägaren medförde att en preskriptionstid av ansågs lämplig. Det konstaterades även att en bestämmelse som i stället utgår från den tidpunkt då innehavaren fick egendomen i sin besittning skulle vara olämplig eftersom lösenrätten i så fall kunde preskriberas utan att den ursprungliga ägaren har fått eller ens kunnat skaffa sig kännedom om var egendomen finns (prop. 1985/86:123 s. 11 f.). 5 § Lösen skall motsvara ägarens kostnader för förvärv av egendomen och dess förbättring. Har ägaren förvärvat egendomen genom gåva, arv, testamente eller bodelning skall även kostnad som ägarens fångesman haft för förvärv av egendomen och dess förbättring inräknas i lösenbeloppet. Detta gäller dock bara under förutsättning att fångesmannen skulle ha haft rätt till lösen om återkrav hade framställts mot honom. Vid bestämmandet av lösen tas hänsyn till förändringar i penningvärdet. Lösen skall motsvara högst egendomens värde i den allmänna handeln. Med ägaren avses i denna bestämmelse den godtroende förvärvaren. Lösenbeloppets storlek skall bestämmas utifrån den s.k. vederlags- principen, dvs. motsvara den aktuella ägarens kostnader för förvärv och förbättringar av egendomen (prop. 1985/86:123 s. 12). I förarbetena diskuterades om lösenbeloppet borde bestämmas enligt vederlagsprincipen eller enligt värdeprincipen. Värdeprincipen, dvs. att lösenbeloppet skall motsvara egendomens värde vid lösentillfället, innebär att en godtroende förvärvare försätts i samma läge som om han fått behålla egendomen. Denna princip förordades inledningsvis i propositionen. Lagrådet framhöll emellertid bl.a. att vederlagsprincipen är enklare att tillämpa i praktiken och kan underlätta uppgörelser, medan bestämmandet av ett marknadsvärde kan vara förenat med stora svårigheter. Dessutom uttalades att hänsynen till den ursprungliga ägaren bör väga tyngre och att en regel som garanterar förvärvaren värdestegring eller handelsvinst kan leda till otillfredsställande resultat (prop. 1985/86:123 s. 29 f.). Bestämmelsen innebär att om den godtroende förvärvaren har förvärvat egendomen utan vederlag, fångesmannens kostnader för förvärv och förbättring skall räknas in i lösenbeloppet under förutsätt- ning att fångesmannen skulle ha haft rätt till lösen. Motsatsvis innebär detta att den som fått stulen egendom i gåva av en tjuv visserligen kan ha gjort ett godtrosförvärv, men måste lämna tillbaka egendomen utan lösen om den bestulne begär det. 6 § Lösenbeloppet skall betalas till egendomens ägare. Har någon till säkerhet för en fordran en rätt till egendomen som är skyddad mot ägarens borgenärer, skall dock så mycket av lösenbeloppet betalas till honom som svarar mot värdet av denna fordran. Har någon i annat fall en rätt till egendomen som är skyddad mot ägarens borgenärer, skall så mycket av lösenbeloppet betalas till honom som svarar mot värdet av denna rätt. Om någon annan än den godtroende förvärvaren, t.ex. en panthavare, har en sakrättsligt skyddad rätt till egendomen har denne rätt till en så stor andel av lösenbeloppet som motsvarar hans fordran. Om denna fordran understiger lösenbeloppet har ägaren (den godtroende förvärvaren) rätt till det överskjutande beloppet (se prop. 1985/86:123 s. 25). 7 § Vad som sägs i denna lag om godtrosförvärv av äganderätt gäller också godtrosförvärv av panträtt. Har någon gjort ett godtrosförvärv av panträtt i lösöre och vill någon annan lösa till sig egendomen enligt 4 §, skall lösenbeloppet svara mot värdet av den fordran för vilken egendomen är pantsatt, dock högst egendomens värde i den allmänna handeln. Bestämmelsen torde ha sin största praktiska betydelse för pantbanksverksamheten, som enligt definitionen i 1 § pantbankslagen (1995:1000) innebär näringsverksamhet med ändamål att lämna krediter åt konsumenter mot panträtt huvudsakligen i lösöre. En bestämmelse som har intresse för frågan om god tro i detta sammanhang är 14 § pantbankslagen, i vilken det föreskrivs att en pantbank bara får ta emot pant av den som har fyllt , är känd för pantbankens personal eller på ett tillförlitligt sätt kan styrka sin identitet. Vidare krävs bl.a. att pantbanken begär uppgift om pantsättarens adress. Legitimationskravet anses utgöra en viktig grund för en effektiv brottsbekämpning (se prop. 1994/95:178 s. 45). konstaterade i sitt betänkande att pantbankerna sällan gjorde några mer ingående undersökningar av pantsättarens rätt till godset i samband med pantsättningen och att dessa undersökningar, när de förekom, i princip aldrig dokumenterades. Enligt utredningen kunde det därför förmodas att en pantbank vid en rättslig prövning mera sällan skulle kunna vinna gehör för ett påstående om god tro vid pantsättningen. Mot bakgrund av att det ligger nära till hands att mindre nogräknade personer försöker avsätta stöldgods genom pantsättning skulle särskilt höga krav ställas för god tro i dessa situationer. I de fall då pantbanken inte gjort några undersökningar eller dokumenterat dem skulle banken inte – på det sätt som godtros- förvärvslagen kräver – kunna göra sannolikt att omständigheterna kring förvärvet var sådana att den som tog emot egendomen inte borde ha insett att inlämnaren saknade rätt att pantsätta egendomen (se SOU 1995:52 s. 126). Detta torde numera gälla i ännu högre grad med hänsyn till att kravet på god tro härefter har skärpts. 3.2Regler om godtrosförvärv av lös egendom i annan lagstiftning