sou · GOB326d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Det kan exempelvis gälla civilrättsliga anspråk eller disciplinära ingripanden1. Förbudet i artikel 4 gäller endast lagföring och bestraffning i en och samma stat. En dom i en stat utgör inte något hinder mot lagföring för samma sak i en annan stat. I sammanhanget kan nämnas att har åstadkommit en viss internationell räckvidd för principen ne bis in idem genom att anta andra konventioner på straff- rättens område, som europeiska utlämningskonvention i (SÖ 1959:65), europeiska konvention i om brottmåls- doms internationella rättsverkningar (SÖ 1973:55) och europeiska konvention i om överförande av lagföring i brottmål (SÖ 1976:21). Det kan vidare nämnas att 2 kap. 5 a § BrB innehåller bestämmelser om utländsk brottmålsdoms rättsverkningar i . Genom bestämmelserna har svensk lagstiftning bringats i överensstämmelse med konventionernas regler om när en stat är förhindrad att lagföra en person för en gärning, för vilken han tidigare dömts i en annan stat. För att en tidigare dom skall hindra ny lagföring fordras att den har vunnit lagakraft. Detta uttrycks i konventionstexten så, att ingen får lagföras eller straffas på nytt för ett brott för vilket han redan har blivit slutligt frikänd eller dömd. I punkten 2 anges ett betydelsefullt undantag från huvudregeln att en lagakraftvunnen dom utgör hinder mot ny lagföring och bestraffning. Förbudet gäller inte om det har framkommit nya viktiga omständigheter eller bevis som kan påverka utgången i målet eller när det i den tidigare rättegången har förekommit grovt rättegångsfel som kunnat ha sådan effekt. Undantaget ger möjlighet till ny lagföring oavsett om det är till fördel eller nackdel för den anklagade. Enligt punkten 3 får avvikelse inte ske från ifrågavarande artikel med stöd av artikel 15 i . Artikel 15 ger konven- tionsstaterna viss möjlighet att under krig eller i annat allmänt nödläge avvika från vissa av sina skyldigheter enligt konventionen. Som framhålls ovan trädde det sjunde tilläggsprotokollet i kraft först . Artikel 4 har varit föremål för prövning endast i två fall, som är av intresse i detta sammanhang. I det följande lämnas en kortfattad redogörelse för dessa avgöranden. 1 Explanatory report on Protocol No. 7 to the Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms, 1985. 122 Internationella konventioner och EG-rätt Bakgrunden till målet var att Gradinger hade kört bil i alkoholpåverkat tillstånd och därvid orsakat en trafikolycka, i vilken en annan trafikant förolyckades. Händelsen resulterade i två separata straffrättsliga förfaranden. Gradinger dömdes först av domstol (Landesgericht) för vållande till annans död jämlikt en bestämmelse i den österrikiska strafflagen. Påföljden bestämdes till dagsböter. Domstolen fann visserligen att Gradinger hade druckit alkohol före körningen, men inte i sådan mängd att han skulle dömas med tillämpning av en bestämmelse som stadgar strängare straff för den som under påverkan av alkohol gjort sig skyldig till vållande till annans död. Efter domen utfärdade en lokal myndighet (Bezirkshauptmannschaft) ett slags strafföreläggande, i vilket Gradinger påfördes ett bötesstraff för ratt- fylleribrott. Strafföreläggandet utfärdades med stöd av en bestämmelse i den österrikiska trafiklagen. I ärendet åberopades en ny undersökning av Gradingers alkoholpåverkan, vilken visade att alkoholhalten i hans blod var högre än vad som hade visats i brottmålet inför domstol. I sitt klagomål gjorde Gradinger gällande att förfarandet inför den lokala myndigheten stred mot principen ne bis in idem. Till stöd för sitt påstående anförde han att strafföreläggandet grundades på den gärning som redan hade prövats av domstol. , å sin sida, hävdade att artikel 4 inte utgör något hinder mot att i separata förfaranden tillämpa bestämmelserna i den nationella strafflagen respektive trafiklagen, eftersom bestämmelserna är olika till sin beskaffenhet och har skilda syften. Bestämmelsen i strafflagen tar sikte på brott mot annans liv som har förövats under påverkan av alkohol, medan bestämmelsen i trafik- brottslagen straffbelägger själva förandet av fordon i alkoholpåverkat tillstånd. anförde dessutom att bestämmelsen i strafflagen avser att straffa gärningar som hotar den allmänna säkerheten (public safety), medan bestämmelsen i trafiklagen syftar till att säkerställa ordningen i trafiken. konstaterade inledningsvis att den österrikiska domstolen och den lokala myndigheten hade kommit till olika slutsatser beträffande alkoholhalten i Gradingers blod och att de gärningar som omfattas av bestämmelsen i trafiklagen endast utgör ett moment i de gärningar som omfattas av bestämmelsen i strafflagen. framhöll dessutom att de olika bestämmelserna skiljer sig åt i fråga om såväl beskaffenhet som syfte. Domstolen fann emellertid att de båda lagföringarna avsåg en och samma gärning och att därigenom hade brutit mot artikel 4 i det sjunde tilläggsprotokollet. Internationella konventioner och EG-rätt 123 Bakgrunden till målet var att Oliveira hade orsakat en trafikolycka, i vilken en person skadats allvarligt. Händelsen ledde till två skilda straffrättsliga förfaranden. Av förbiseende dömdes Oliveira först av en polismyndighet till böter för att hon försummat att anpassa hastigheten efter rådande trafikförhållanden. dömdes hon av domstol till ett strängare bötesstraff för vållande till kroppsskada. Domstolen undanröjde därvid det bötesstraff som Oliveira hade ådömts av polis- myndigheten. fann att det var fråga om ett exempel på att ett och samma händelseförlopp kan utgöra flera olika brott. Domstolen slog därvid fast att artikel 4 i det sjunde tilläggsprotokollet inte hindrar att olika brott prövas av skilda domstolar, även om brotten har begåtts i ett sammanhang. slutsats blev därför att genom förfarandet inte hade brutit mot artikel 4. Domstolen framhöll emellertid att det i och för sig hade varit lämpligare att en och samma domstol handlagt båda anklagelserna mot Oliveira i ett sammanhang. Ett sådant förfarande hade, enligt domstolen, stått i bättre överensstämmelse med de principer som bör ligga till grund för rättsskipningen. 6.2Förenta Nationernas konvention om medborgerliga och politiska rättigheter antogs av generalförsamling . antogs ett fakultativt protokoll till konventionen. De syftar till att skydda grundläggande medborgerliga och politiska rättigheter och behandlar i stor utsträckning samma rättigheter som . undertecknade konventionen och protokollet (SÖ 1971:42-43). I förevarande sammanhang är artikel 14 av särskilt intresse. Den behandlar rätten till domstolsprövning och skyddar särskilda rättssäkerhetsintressen i domstolsförfarandet. Artikel 14 har i sin svenska översättning fått följande lydelse i de delar som är av intresse för utredningens uppdrag. 1.Alla skall vara lika inför domstolarna. skall, när det gäller att pröva anklagelse mot honom för brott eller hans rättigheter och skyldigheter i tvistemål, vara berättigad till opartisk och offentlig rättegång inför en behörig, 124 Internationella konventioner och EG-rätt oavhängig och opartisk domstol, som inrättats enligt lag. Pressen och allmänheten må utestängas från rättegången eller en del därav av hänsyn till ... som anklagats för brottslig gärning skall ha rätt att betraktas som oskyldig intill dess hans skuld lagligen fastställts. 7.Ingen må rannsakas eller straffas på nytt för ett brott, för vilket han redan blivit slutligt fälld till ansvar eller frikänd ienlighet med lagen och rättegångsordningen i varje land. Det föreligger betydande likheter mellan artikel 14 i och artikel 6 i . Båda bestämmelserna ställer krav på oberoende och opartiska domstolar som upprättats enligt lag. Förfarandet skall vara korrekt och rättvist mot den enskilde samt i allmänhet muntligt och offentligt. Domstolsprövningen skall ske inom skälig tid och domen skall avkunnas offentligt. Båda bestämmelserna garanterar dessutom vissa minimirättigheter i brottmålsrättegången. Den som åtalas för brott skall ha rätt att bli underrättad om anklagelsen och få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar. Han skall ha rätt att försvara sig personligen eller genom ombud och att förhöra vittnen. Vid behov skall han kostnadsfritt få biträde av tolk. Till skillnad mot artikel 6 i har principen ne bis in idem kommit till uttryck i artikel 14 i . I sjunde punkten slås fast att ingen får rannsakas eller straffas på nytt för ett brott, för vilket han redan blivit slutligt fälld till ansvar eller frikänd. I samband med godkännande av uttalade departementschefen att flertalet av konventionens bestämmelser utan svårighet kunde accepteras av , men att det på några punkter inte förelåg full överensstämmelse mellan svensk rätt och konventions- bestämmelserna (prop. 1971:125 s. 25). Beträffande artikel 14 framhöll departementschefen att vad som stadgas om rätten till rättvis och offentlig rättegång inför en behörig, oavhängig och opartisk domstol hade full täckning i bestämmelser om processen i brottmål och tvistemål. För offentligrättsliga ärenden (t.ex. rörande skatter eller sociala förmåner), vilka i i allmänhet handläggs av förvaltningsdomstolar eller i rent administrativ ordning, ställs inte något krav på offentlig rättegång (prop. 1971:125 s. 34). Beträffande förbudet mot dubbel lagföring och bestraffning i sjunde punkten anförde departementschefen att bestämmelsen överensstämmer med den huvudprincip om domars rättskraft som gäller också i svensk rätt (prop. 1971:125 s. 36). Departementschefen konstaterade emeller- tid att resning enligt i vissa fall kan beviljas även till Internationella konventioner och EG-rätt 125 den tilltalades nackdel, vilket inte torde stå i överensstämmelse med 14:7. gjorde därför ett förbehåll på denna punkt. 6.3Internationella konventioner om vägtrafik För att underlätta vägtrafik över nationsgränserna har konventioner och andra internationella överenskommelser ingåtts mellan olika stater. Även körkortsfrågor har varit föremål för sådan internationell reglering. Grundtanken har därvid varit att varje konventionsstat skall godkänna körkort som har utfärdats i någon av de andra konventions- staterna. I det följande skall några av dessa konventioner behandlas i de delar som är av intresse för utredningens uppdrag. anslöt sig till Genèvekonvention 1952 (SÖ 1952:66). Konventionen innehåller bestämmelser som syftar till att främja den internationella vägtrafikens utveckling och säkerhet. I förevarande sammanhang är artikel 24 av intresse. Enligt artikel 24 förbinder sig konventionsstaterna att godkänna körkort som har utfärdats i vederbörlig ordning av annan konventions- stat. Innehavare av ett sådant körkort skall få köra i samtliga konven- tionsstater. I bestämmelsen anges också under vilka förutsättningar konventionsstaterna kan förvägra någon rätten att göra bruk av sitt nationella eller internationella körkort. Så kan ske om det är uppenbart att föreskrivna villkor för körkortets utfärdande inte längre uppfylls eller om körkortsinnehavaren har gjort sig skyldig till en sådan trafikförseelse som medför återkallelse av körkort enligt lagstiftningen i ifrågavarande konventionsstat. europeiska konvention om straff för vägtrafikbrott europeiska konvention om straff för vägtrafikbrott underteck- nades och ratificerades av (SÖ 1972:17). Konventio- nen utarbetades inom och det framhölls därvid att samarbete mellan rådets medlemmar är nödvändigt för att möjliggöra ett effektivare beivrande av vägtrafikbrott. Den grundläggande principen i konventionen är att den som har begått ett vägtrafikbrott skall lagföras i den konventionsstat där han har 126 Internationella konventioner och EG-rätt Den stat i vilken gärningen har begåtts kan rikta en framställan om lagföring till hemviststaten, om den inte själv redan har inlett ett sådant förfarande. Sedan framställan har gjorts, får gärnings- staten inte vidta några ytterligare åtgärder för lagföring eller verk- ställighet i ärendet. Hemviststatens myndigheter kan på framställan verkställa domar och administrativa beslut som har meddelats i gärningsstaten. Verk- ställighet skall ske enligt den inhemska lagstiftningen. Är det fråga om annan påföljd än böter, skall hemviststaten, om det finns skäl till det, ersätta påföljden med påföljd som föreskrivs i den egna lagstiftningen för motsvarande brott. Sistnämnda påföljd skall till sin art så långt det är möjligt motsvara den påföljd som bestämts i gärningsstaten. Hemviststaten kan vägra att verkställa dom som har meddelats i den tilltalades utevaro. Wienkonvention om vägtrafik trädde 1977 och ratificerades av (SÖ 1989:1). Konventionen innehåller bestämmelser som syftar till att underlätta internationell vägtrafik och öka trafiksäkerheten. I förevarande sammanhang är artiklarna 41 och 42 av intresse. I artikel 41 finns bestämmelser om körkorts giltighet. Konventions- staterna förbinder sig att under vissa närmare angivna förutsättningar och med vissa undantag godta nationella körkort. Artikel 42 behandlar frågan om upphävande av körkorts giltighet. En konventionsstat kan återkalla en förares rätt att använda sitt nationella eller internationella körkort inom statens eget territorium, om föraren där har gjort sig skyldig till en förseelse, som enligt den inhemska lagstiftningen medför förlust av körkort. I artikel 42 slås fast att konventionen inte innefattar något förbud mot att en konventionsstat hindrar förare med nationellt eller internationellt körkort från att köra, om det är uppenbart eller bevisat att hans tillstånd är sådant att han inte är i stånd att köra säkert eller om rätten att köra har återkallats i den stat där han har sin normala hemvist. Internationella konventioner och EG-rätt 127 överenskommelse med , och om ömsesidigt godkännande av körkort och av registrering av fordon Överenskommelsen syftar till att underlätta vägtrafiken mellan de nordiska länderna. Ett körkort som har utfärdats i något av länderna och som där fortfarande äger giltighet gäller också i övriga länder enligt sitt innehåll. Varje land bestämmer i vilken utsträckning den egna körkortslagstiftningen skall tillämpas på körkort som har utfärdats i något av de andra länderna. Har i ett land beslut meddelats angående ett körkort som har utfärdats i något av de andra länderna, skall utfärdandelandet underrättas om beslutet. Innebär beslutet att körkortet inte längre skall godkännas, skall körkortet skickas till utfärdandelan- det. Enligt överenskommelsen bör myndigheter som prövar frågor om körkort enligt ifrågavarande överenskommelse få ta del av de uppgifter som är tillgängliga för körkortsmyndigheterna i övriga länder. Genom rådets direktiv /439 av om körkort (EGT L 237, 24.8.1991) har två gemensamma mallar tagits fram för hur körkort skall vara utformade. Av direktivet följer att nationella körkort, som har utfärdats i enlighet med någon av mallarna, skall erkännas i samtliga medlemsstater. I direktivet framhålls att en sådan ordning bidrar till att genomföra den gemensamma transportpolitiken, förbättra trafiksäkerheten och till att öka rörligheten för personer som bosätter sig i en annan medlemsstat än den där de har godkänts i ett förarprov. Av artikel 1 framgår att medlemsstaterna skall införa nationella körkort, vilka skall utformas i enlighet med någon av de mallar som anges i direktivet. Körkort som är utfärdade av medlemsstaterna skall erkännas ömsesidigt. Utöver bestämmelser om hur körkort skall utformas innehåller körkortsdirektivet bestämmelser om bl.a. olika behörigheter, åldersgränser samt utfärdande och utbyte av körkort. Av artikel 8.2 följer att den medlemsstat där körkortshavaren har sin permanenta bosättningsort får tillämpa sin nationella lagstiftning vid bl.a. återkallande, indragning och annullering beträffande körkort som har utfärdats av en annan medlemsstat. Av samma artikel framgår dessutom att en medlemsstat får vägra att erkänna giltigheten av ett körkort som har utfärdats av en annan medlemsstat, om innehavaren inom den förstnämnda statens territorium är föremål för någon av de åtgärder som nämns i punkten 2. En medlemsstat får dessutom vägra att utfärda körkort, om den sökande är föremål för en sådan åtgärd i en annan medlemsstat. 128 Internationella konventioner och EG-rätt Det kan i sammanhanget nämnas att det i en av de mallar som anges i körkortsdirektivet finns en bestämmelse, enligt vilken det i körkortet får anges perioder under vilka körkortet har varit återkallat. Detsamma gäller beträffande allvarliga överträdelser, som har begåtts på den medlemsstats territorium där den vanliga bosättningsorten är belägen, och som beaktas i de regler för övervakning av förare som gäller i denna stat. antog rådet akten 98/C 216/01 om upprättande av konventionen om kördiskvalifikationer (EGT C 216/1, 10.7.98). Rådet uttalade därvid att medlemsstaternas verkställande av kördiskvalifika- tioner är en fråga av gemensamt intresse och att detta utgör en del av det samarbete som föreskrivs i avdelning VI i Fördraget om Europeiska unionen. Konventionen får antas av medlemsstaterna i enlighet med deras respektive konstitutionella bestämmelser. godkände rådet en förklarande rapport om kon- ventionen om kördiskvalifikationer (EGT C 211, 23.07.1999 s. 1–8). konvention har tillkommit i syfte att säkerställa att beslut om kördiskvalifikationer får giltighet inom hela unionen. Konventionen innebär i huvudsak att en diskvalifikation som ådömts en körkorts- havare i en annan medlemsstat än bosättningsstaten kan få genomslag i samtliga medlemsstater. Med kördiskvalifikation avses varje åtgärd som har samband med ett trafikbrott och som leder till indragning eller återkallande av en förarens rätt att framföra motorfordon och som kan överklagas. Åtgärden kan utgöras av en primär påföljd, en sekundär påföljd, en kompletterande påföljd eller en säkerhetsåtgärd och den kan ha beslutats av en rättslig eller en administrativ myndighet. Definitionen av begreppet kördiskvalifikation innebär att olikheterna i medlemsstaternas lagstiftning erkänns. Bl.a. accepteras att diskvalifika- tion på grund av trafikbrott beslutas av administrativ myndighet som en trafiksäkerhetsåtgärd. Det bör också anmärkas att definitionen utesluter fall då körkort återkallas på grund av exempelvis medicinska skäl eller enligt reglerna i ett pricksystem. I inledningen till konvention om kördiskvalifikationer anger konventionsstaterna följande utgångspunkter. Den fria rörligheten för personer och den ökande internationella vägtrafiken har resulterat i att kördiskvalifikationer ofta beslutas av en annan medlemsstat än den där föraren är permanent bosatt. Nationella bestämmelser om bl.a. återkallelse av körkort bör tillämpas av den medlemsstat på vars territorium körkortsinnehava- ren är permanent bosatt. Förare som har diskvalificerats från att köra i en annan medlemsstat än den där de är permanent bosatta bör inte kunna undgå följderna Internationella konventioner och EG-rätt 129 av en sådan åtgärd när de befinner sig i en annan medlemsstat än gärningsstaten. Den medlemsstat där körkortsinnehavaren är bosatt bör verkställa kördiskvalifikation som har beslutats av en annan medlemsstat, om det är fråga om ett brott som anses särskilt allvarligt. Verkställig- heten bör ske genom att medlemsstaten vidtar åtgärder som innebär indragning, återkallande eller annullering av körkort. Det förhållandet att den medlemsstat i vilken körkortsinnehavaren är permanent bosatt har verkställt en diskvalifikation som har beslutats av en annan medlemsstat bör få till följd att nödvändiga åtgärder vidtas för att beivra framförandet av motorfordon i någon annan medlemsstat. Enligt artikel 2 i konventionen skall medlemsstaterna samarbeta för att uppnå målet att förare som har diskvalificerats från att köra i en annan medlemsstat än den där de är permanent bosatta inte skall undgå följderna härav, när de lämnar den medlemsstat på vars territorium trafikbrottet har begåtts. Av artikel 3 framgår att den sistnämnda staten utan dröjsmål skall underrätta bosättningsstaten om varje kördiskvalifi- kation som har beslutats på grund av brott av det slag som anges i särskild bilaga till konventionen. Av bilagan framgår att underrättelse- skyldigheten omfattar vårdslös eller farlig körning, smitning, rattfylleri- brott eller vägran att underkasta sig alkohol- eller drogtest, hastighets- överträdelse, framförande av motorfordon under diskvalifikationstid samt andra beteenden som utgör ett brott för vilket gärningsstaten har beslutat om kördiskvalifikation under en viss angiven tid. Till underrättelsen skall fogas bl.a. beslutet om kördiskvalifikation, uppgifter som behövs för att lokalisera den person som beslutet avser och en kort redogörelse för omständigheterna. Om körkortsinnehavaren inte var närvarande vid förhandlingen, skall underrättelsen åtföljas av underlag som styrker att personen hade underrättats om förhandlingen i vederbörlig ordning. Råder tvivel om huruvida han har beretts rimlig möjlighet att försvara sig, skall de behöriga myndigheterna i bosätt- ningsstaten begära att myndigheterna i gärningsstaten utan dröjsmål tillhandahåller nödvändiga upplysningar. Av artikel 3.2 följer vidare att medlemsstaterna får avtala med varandra att underrättelse inte skall ske i vissa fall där artikel 6.2 a är tillämplig. Av sistnämnda artikel framgår att bosättningsstaten får vägra att verkställa ett beslut om kördiskvalifikation, om det brott som har föranlett beslutet inte utgör ett brott enligt denna stats lagstiftning. Av konventionen följer vidare vad som skall ske sedan bosättnings- staten underrättats om en kördiskvalifikation. Bosättningsstaten skall enligt artikel 4 utan dröjsmål verkställa det beslut om kördiskvalifika- 130 Internationella konventioner och EG-rätt tion som har meddelats i gärningsstaten. Det kan ske eller genom ett rättsligt eller administrativt beslut i enlighet med särskilt angivna villkor. Sistnämnda metod innebär att gärningsstatens beslut godkänns eller bekräftas av en rättslig eller administrativ myndighet i bosättningsstaten (indirekt verkställighet). Beslutet om kördiskvalifika- tion kan dessutom verkställas genom att bosättningsstaten omvandlar beslutet till ett eget rättsligt eller administrativt beslut och därigenom i praktiken ersätter gärningsstatens beslut med ett nytt beslut (omvand- ling). För varje verkställighetsmetod gäller ett antal villkor, vilka framför allt är avsedda att göra det möjligt att ta hänsyn till skillnader i de olika medlemsstaternas lagstiftning. a. gäller vid indirekt verkställighet att bosättningsstaten får korta ned den föreskrivna diskvalifikations- tiden, om den är längre än den längsta tid som kan föreskrivas enligt dess nationella lagstiftning. Tiden får dock endast kortas ned till den längsta tid som kan föreskrivas enligt bosättningsstatens nationella lagstiftning. Dessutom gäller att bosättningsstaten inte får förlänga den diskvalifikationstid som gärningsstaten har bestämt. Vid omvandling gäller att bosättningsstaten skall vara bunden av de sakförhållanden som konstaterats i gärningsstatens beslut om kördiskvalifikation. Det bör särskilt uppmärksammas att bosättningsstaten vid omvandling har möjlighet att korta ned diskvalifikationstiden, för att anpassa den till den tid, som enligt dess nationella lagstiftning skulle ha tillämpats i det ifrågavarande ärendet. Däremot får giltighetstiden inte förlängas. Bosättningsstaten skall informera gärningsstaten om alla beslut med anledning av en underrättelse om kördiskvalifikation. Har bosättnings- staten vägrat att verkställa en kördiskvalifikation skall den ange skälen för sin vägran. Av artikel 5 följer att en bosättningsstat som har verkställt en kördiskvalifikation för en av sina egna medborgare inte är förhindrad att vidta sådana kompletterande trafiksäkerhetsåtgärder, som den finner lämpliga och som är tillåtna enligt den egna lagstiftningen.