sou · GOB329d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Stora organisationer som t.ex. förbund inom LO slöt avtal med olika banker som gav medlemmarna rätt till lån enligt vissa standardiserade villkor. Intresset för den här typen av lån minskade dock när skattesystemet ändrades . Bankernas marknadsföring av blancolån blev också betydligt mer återhållsam p.g.a. den finans- och fastighetskris som förorsakade de stora kreditförlusterna . arbetar banker och finansbolag åter med direktreklam för blancolån och lönekontokrediter. Den vanligaste formen av lån utan särskild säkerhet är krediter som kopplas till kundens transaktions- konto. För denna kontokredit betalar kunden normalt en limitavgift som uppgår till någon procent av det maximala kreditbeloppet. Denna avgift betalar kunden oavsett om krediten utnyttjas eller inte. Utöver limitavgift utgår ränta för de perioder då krediten utnyttjas. Något krav på amorteringar förekommer inte och det är alltså fritt för kunden att alltid utnyttja krediten maximalt, så länge räntor och andra avgifter betalas. Kontokreditkort fungerar på ett liknande sätt, även om kunden här skall amortera en del av skulden vid varje betalningstillfälle. Räntan på en kontokredit är generellt högre än räntan på blancolån eller lönekontokrediter. Kreditkorten har i stor utsträckning ersatts av bankkort, där beloppet dras från kundens bankkonto och till vilket en kontokredit kan knytas. Lättheten att låna pengar och skaffa sig krediter leder inte sällan till att konsumenter skaffar sig oöverlagda och dyra krediter som kan komma att undergräva många hushålls ekonomi. För att motverka sådana beteenden beträffande denna form av kreditgivning har det från vissa håll förts fram förslag om mera restriktiva bestämmelser innebärande att det skall gå en viss innan avtal skall anses vara ingånget, allt för att bereda låntagaren/konsumenten längre betänketid så att denne verkligen skall kunna sätta sig in i vad lånevillkor och ränta får för effekter på den egna privatekonomin och för att om möjligt kunna jämföra villkoren med andra lån som erbjuds på marknaden. kan ansökan om blancolån göras via Internet eller telefon, men lånehandlingarna skickas hem med post för underskrift innan lånet beviljas. Tekniken gör det också möjligt att lånehandlingar signeras elektroniskt via Internet. Det är dock oklart hur man skall förhålla sig till sådana signaturer i de fall det finns krav på egenhändiga namnteckningar. Kommer sådana tillvägagångssätt att accepteras kommer kundens betänketid mellan låneansökan och beviljande av krediten i det närmaste att helt försvinna. För de flesta konsumenter torde det inte innebära några problem. Det finns emellertid en risk att en del konsumenter kommer att öka sin skuldsättning genom oöverlagda krediter. Det är därför angeläget att myndigheterna noga följer utvecklingen på området. Ett annat problem har visat sig vara den kreditgivning som sker när man i samband med köp av en kapitalvara i butik på plats erbjuds och beviljas en kredit som inte bara motsvarar varans pris utan är högre; man tar en kredit som man kanske inte hade tänkt sig från början. Krediten kan dessutom allteftersom man amorterar utnyttjas igen och tas i anspråk för nya köp. Detta leder till att konsumenten får en form av oönskad kredit som leder till ytterligare skuldsättning. Systemet innebär att man kan fortsätta på samma kredit vid andra köpetillfällen utan att närmare undersöka om billigare kredit går att erhålla på annat håll. Också beträffande den här formen av kreditgivning är det angeläget att myndigheterna noga följer utvecklingen och om det visar sig nödvändigt närmare utreder dessa frågor. Konsumentkreditlagen innehåller ingen närmare bestämmelse om krav på kreditprövning. I begreppet god kreditgivningssed (5 §) ligger emellertid ett krav på att kreditprövning skall ske. Enligt förarbetena anses nämligen en kreditgivare som avstår från varje form av kreditprövning i de flesta fall bryta mot god kreditgivningssed. Dessutom finns i t.ex. bankrörelselagen (1987:617) och lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet bestämmelser om kreditprövning (se om dessa lagar ovan avsnitt 3.2.1). Det har emellertid framförts den uppfattningen att ett uttryckligt krav på kreditprövning bör införas i konsumentkreditlagen. Vidare har det framförts att närmare bestämmelser om kreditprövning bör kunna meddelas i form av bindande föreskrifter, med därtill hörande lämpliga sanktioner för överträdelser av bestämmelserna, i stället för som i form av allmänna råd och riktlinjer. Det finns därför skäl att också i de här frågorna överväga förändringar och i det sammanhanget även närmare undersöka om gällande regler för kreditprövning är tillräckliga. Inte minst gäller det vid de s.k. snabblånen. Eftersom det finns en uppfattning att kreditprövning bör omfatta alla slag av kreditgivare, dvs. även de som står utanför tillsynsområde, finns det anledning att också titta närmare på den frågan. I 14 § konsumentkreditlagen anges att en säljare vid kreditköp i enlighet med god sed på marknaden skall ta ut en kontantinsats av köparen och att denna skall motsvara av varans kontantpris. Av förarbetena till lagen (prop.1991/92:83, bet.1991/92:LU28, rskr.1991/92:319) framgår att kravet på kontantinsats inte gäller vid köp med kontokredit. I de kontakter vi haft med olika aktörer och intressenter på området, har det bl.a. framkommit att de flesta konsumentkrediter som förekommer vid köp ges i form av en kontokredit. Enligt uppgift är det numera i stort sett bara vid kreditköp av bilar och båtar det förekommer kontantinsats. Av förarbetena till konsumentkreditlagen framgår att syftet med kravet på kontantinsats är att den skall verka återhållande på konsumenternas benägenhet att handla på kredit, dvs. avhålla från otillräckligt genomtänkta åtaganden. Regeln om att av priset normalt skall betalas kontant ansågs också stämma överens med vad handeln enligt lång tradition betraktat som rimligt och naturligt. Frågan var dock om kravet på kontantinsats även skulle gälla vid köp med kontokredit, vilket några remissinstanser hade föreslagit. I denna del hänvisades till propositionen till den tidigare gällande konsument- kreditlagen (prop. 1976/77:123), enligt vilken köp med kontokredit i princip borde vara undantagna. Departementschefen framhöll vid det tillfället att ordningen med kontokortskrediter på flera sätt kunde vara praktisk för konsumenten och därför inte borde kompliceras i vidare mån än vad konsumentskyddsintresset från andra synpunkter verkligen påkallade. De flesta kontoköp avsågs falla utanför regleringen om kontantinsats genom bestämmelsens lydelse i enlighet med god sed på marknaden. Eftersom det då inte var praxis med kontantinsats vid kontoköp kunde det inte anses strida mot god sed att underlåta att ta ut en sådan insats. proposition konstaterades att de flesta köp med kontokredit genomfördes utan någon kontantinsats överhuvudtaget. Till de skäl som tidigare anförts mot ett krav på kontantinsats vid köp med kontokredit lades att, om man ville ha kvar köp med kontokredit som en smidig betalningsordning, det var svårt att utforma kravet så att det utgjorde en faktor som verkligen effektivt skulle avhålla konsument- erna från oöverlagda kreditköp. Ett krav på att kontantinsats skulle erläggas vid själva köpet skulle innebära att systemet blev svårarbetat och tanken med denna betalningsordning skulle till stor del gå förlorad. Om kravet i stället skulle innebära att konsumenten betalade kontantinsatsen skulle tanken att konsumenten tvingas lägga ut en betydande del av priset för att få varan utlämnad till sig inte tillgodoses. Slutsatsen blev att det inte heller i fortsättningen skulle uppställas något krav på kontantinsats vid kontoköp. Det har visat sig att konsumentkreditlagens krav på kontantinsats är tillämpligt på en mycket stor del av de kreditköp som förekommer och att den återhållande verkan som bestämmelsen syftar till därför har mycket begränsad effekt. Det kan därför finnas skäl att överväga antingen att utöka tillämpningsområdet till att omfatta även kontokreditköp eller att ta bort bestämmelsen. Den effektiva räntan och information om kreditkostnader Vid all marknadsföring av krediter och då ett kreditavtal träffas skall säljaren uppge den effektiva räntan för krediten. Detta följer av 6 och 10 §§ konsumentkreditlagen. Krav på uppgift om effektiv ränta finns också i EG:s direktiv om konsumentkrediter. Den effektiva räntan är enligt definitionen kreditkostnaden angiven som en årlig ränta beräknad på kreditbeloppet, i förekommande fall under hänsynstagande till att delbetalningar skall göras under den löpande kredittiden. Syftet med informationen är bl.a. att få en fullständigare bild av vad krediten kostar eftersom den effektiva räntan även inkluderar avgifter för krediten. Ett annat viktigt syfte är att den effektiva räntan skall ge ett enhetligt mått på kreditkostnaden, för att kunna jämföra olika krediter, t.ex. mellan olika banklån men också mellan olika typer av krediter, såsom banklån och avbetalningsköp. Den effektiva räntan behöver inte anges för krediter av ringa omfattning, högst , eller krediter som skall återbetalas . För krediter som ges för köp av en särskild vara, tjänst eller annan nyttighet skall, förutom den effektiva räntan, även kreditkostnaden i kronor anges. Bestämmelsen har till syfte att avhålla från oöverlagda kreditengagemang om konsumenten får klart för sig hur mycket dyrare det blir att handla på kredit. Dessutom skall varans kontantpris anges. Konsumenten skall själv kunna lägga ihop kontantpriset och kredit- kostnaden och därmed få information om totalkostnaden för köpet. Under lagstiftningsarbetet fanns invändningar mot kravet på att kreditkostnaden skall anges i kronor, då detta skulle vara ett dåligt mått för jämförelser med andra krediter eftersom uppgiften inte tar hänsyn till betalningstidens längd (prop.1991/92:83, bet.1991/92:LU28, rskr. 1991/92:319). Avsikten med bestämmelsen är dock inte främst att konsumenten skall få möjlighet att jämföra med andra krediter utan att kreditkostnadsuppgiften skall göra det möjligt att bedöma hur mycket dyrare det blir att ta en viss vara eller tjänst på kredit än att betala kontant. Så länge det inte rör sig om stora skillnader i fråga om betalningstidens längd får därför informationen anses vara tillräckligt rättvisande för sitt ändamål. Några remissinstanser ansåg att kreditkostnaden även borde anges för fristående krediter. Regeringen avvisade dock detta förslag. I våra kontakter med olika aktörer har vi uppmärksammats på det förhållandet, att många människor har svårt att skaffa sig en uppfattning om den faktiska kreditkostnaden. Även om konsumenten förstår att en kredit med hög effektiv ränta normalt är dyrare en kredit med låg ränta är det närmast omöjligt för konsumenten att omsätta denna information till en uppskattning av kreditkostnaden i kronor och ören. Den effektiva ränta som anges i ett procenttal ger nämligen inte konsumenten någon uppfattning om den totala kostnaden för krediten. I stället kan många människor, särskilt i hushåll med små ekonomiska marginaler, fokusera på uppgiften om hur mycket krediten kostar för att ta ställning till om den ryms i månadsbudgeten. Information om delbetalningarnas storlek kan dock lätt ge ett missvisande och förskönande intryck när kredittiden är lång. Det är dessutom inte ovanligt att marknadsföringen av krediter med hög kreditkostnad särskilt betonar månadsbetalningarna. Svårigheten för konsumenterna att tolka uppgiften om den effektiva räntan kan vara en bidragande orsak till att många väljer krediter som är mycket dyra, trots att det kanske skulle vara möjligt för dem att få en kredit med en lägre kreditkostnad. För att öka konsumenternas möjlighet att få en klar bild av vad en kredit kostar kan det finnas anledning att överväga om inte kreditkostnaden i kronor skall framgå även vid marknadsföring av fristående krediter som ett komplement till den effektiva räntan, i likhet med vad som redan gäller vid erbjudanden om kreditköp av särskild vara. En svårighet med ett sådant generellt krav kan dock vara att det träffar såväl långfristiga krediter som krediter med rörlig ränta, där uppgiften om en totalkostnad inte alltid är relevant, t.ex. fastighetskrediter. Sådana krediter är undantagna i EG:s direktiv om konsumentkrediter men omfattas av konsumentkreditlagens krav beträffande effektiv ränta. Det kan därför finnas anledning att i 678 Bilaga 6 SOU 2000:29 diskussionen om det ovan nämnda informationskravet överväga eventuella undantag. Vi har också uppmärksammat att det förekommer att krediter som t.ex. används för inköp av kläder, resor och andra konsumtionsvaror ges med en mycket lång kredittid. Den beviljade krediten utgörs ofta av ett relativt litet belopp, som dock kan ha stor betydelse i ett hushåll med små inkomster. Då återbetalningstiden är lång blir amorteringarna små, vilket är önskvärt för den konsument som har små marginaler. Det totala beloppet som konsumenten kommer att betala blir dock stort, kanske orimligt stort i förhållande till motsvarande kontantbelopp. Inte sällan ges krediter av detta slag dessutom till hög ränta. Mot denna bakgrund kan det eventuellt finnas anledning att fundera över behovet av en bestämmelse som reglerar kredittidens längd i förhållande till den beviljade krediten. Hushållens beroende av finansiella tjänster har ökat , bl.a. i samband med ändringar i olika trygghets- och välfärdssystem. Valet av exempelvis försäkringsprodukt är inte sällan av stor betydelse för hushållens ekonomi. Det blir allt viktigare för konsumenter att hitta de för den enskilde bästa försäkringslösningarna när det gäller familjeskydd och skydd för egendom. Vidare konkurrerar försäkrings- bolagen i allt större omfattning med innehållet i olika försäkringar, t.ex. hem- och motorfordonsförsäkringar. har sådana försäkringars innehåll i stor utsträckning varit identiska i olika bolag. En annan omständighet att beakta är att försäkringsmarknaden förändras p.g.a. den ökade internationaliseringen och medlemskapet i EU. Det innebär bl.a. att konsumenter i allt större utsträckning kommer att erbjudas försäkringstjänster av utländska försäkringsgivare. Dessa förhållanden innebär att informationen till hushållen om försäkringsvillkoren, t.ex. vad olika försäkringar omfattar, blir av allt större betydelse. När det gäller problem på skadeförsäkringsområdet berörs det närmare i avsnittet om tvistlösning (avsnitt 8.9). Fondförsäkring erbjuds av försäkringsbolag och har någon form av försäkringsinslag. I praktiken är försäkringsinslaget oftast mycket litet och fondförsäkring säljs i huvudsak som placeringsprodukt. Placeringarna sker i en eller flera värdepappersfonder och kunden kan när som helst byta fonder. Fondförsäkring innebär en möjlighet till individuell anpassning av förvaltningen av de pengar som sparas i försäkringen, medan förvaltningen sker kollektivt, lika för alla, i traditionella försäkringar. Fondförsäkring säljs i de två skatteklasserna pensions- och kapital- försäkring. Skillnaderna mellan de olika typerna gäller bland annat be- skattningen och bindningstider. Fondförsäkring har haft stora fram- gångar sedan lanseringen och sker 60–av all nyteckning av försäkringssparande i fondförsäkring. Av de totalt som fanns placerade i privat försäkringssparande var i fondförsäkring och i traditionell försäkring. har försäkringsbolagen i första hand sålt kapitalför- säkringar till privatpersoner och tjänstepensionsförsäkring till grupper som har möjlighet att välja egna tjänstepensionslösningar. Privata pensionsförsäkringar svarar för en relativt liten del av nysparandet i pensionsförsäkringar. Det bundna försäkringssparandet har, liksom individuellt pensions- sparande i bank, särskilda skatteregler som skiljer sig från den vanliga kapitalbeskattningen. Skatten tas ut och beräknas på en schabloniserad avkastning. Det är den genomsnittliga statslåneräntan året före beskattningsåret som ligger till grund för beskattningen och denna schablonavkastning beskattas sedan (pensionsförsäkring) och (kapitalförsäkring). En effekt av den här typen av beskattning är att skatten inte påverkas av fondbyten och inte har någon direkt koppling till den verkliga avkastningen på sparkapitalet. Det är dock långt ifrån säkert att beskattningen av en kapital- försäkring är förmånligare för spararen än vanlig reavinstskatt. Utfallet beror på vilken avkastning man får på sitt sparande och hur ofta man byter fonder. Med hög avkastning och många byten är kapitalför- säkringsbeskattning förmånligast, medan vanlig reavinstskatt är bäst vid lägre avkastning eller om man gör mycket få byten. Problemet är att det ofta är mycket svårt för den enskilde - konsument eller annan - att göra sådana här jämförelser, särskilt eftersom den framtida avkastningen är den viktigaste faktorn för vilken typ av beskattning som är förmånligast. Situationen försvåras ytterligare av att avgifterna i försäkrings- sparande ofta tas ut på ett mycket komplicerat sätt som är svårt att överblicka för konsumenten. I traditionella försäkringar sker avgiftsuttaget dels på varje inbetald premie, dels på kapitalet. Avgifterna kan bestå av en del som ett fast krontal (styckekostnad) och en procentuell del. Det förekommer även andra typer av avgiftsuttag och även om försäkringsbolagen har ganska stränga regler när det gäller att redovisa vilka kostnader som belastat de enskilda försäkringarna är det svårt att i förväg veta hur avgifterna kommer att påverka värdeutvecklingen. I fondförsäkring sker avgiftsuttaget på två nivåer. För det första betalar kunden avgifter till fondförsäkringsbolaget. De kan bestå av årliga avgifter i procent och en styckekostnad plus en avgift på varje inbetalning. På nästa nivå betalar kunden avgifter i de fonder som han eller hon väljer. Det är mycket svårt för en kund att väga ihop dessa olika avgifter till en totalkostnad, vilket försvårar effektiv pris- konkurrens. I propositionen till nya försäkringsrörelselagen (prop. 1998/99:87 s. 178) betonas att den information som i första hand bör tillgodoses genom rörelsereglerna är information i ekonomiskt hänseende, t.ex. om avgifter och återbäring. Ansvaret för att denna typ av ekonomisk information blir tillfredsställande utformad åvilar den myndighet som regeringen bestämmer. Vi utgår därvid från att berörda myndigheter i detta avseende har det lagstöd som krävs för att förbättra förhållandena för konsumenterna. Det nya pensionssystemet består som det redogjorts för av bl.a. en premiepension som är en helt ny form av pension och som innebär mer aktivitet av den enskilde. Av inkomsten avsätts högst till (). Premiepensions- pengarna är reserverade för var och en. De kan inte tas ut förrän man blir pensionär och placeras de i värdepappersfonder. Man kan själv välja vilka fonder pengarna skall placeras i. 4,2 miljoner människor kommer att omfattas av den nya premiepensionen. Av dessa har hälften inte något eget fond- eller värdepapperssparande. Därmed tillkommer en ganska stor och helt ny grupp av fondsparare som måste få erforderlig kunskap, information och vägledning. För den enskilde kommer i många fall den nya ordningen att föra med sig stora problem eftersom många kommer att få svårt att förstå innebörden av systemet och vilka konsekvenser det kan få. Bl.a. finns det enligt PPM ca 1 000 fonder att välja mellan och den information som ges i fondkatalogerna är ofta alltför begränsad. De val man ställs inför är många; hur gör man och vilken eller vilka fonder skall man välja, bör man byta fond och i så fall när, hur skall man tillgodogöra sig den information som ges i institutens faktablad, skall man välja eventuellt efterlevandeskydd, eventuell överföring av pensionsrätt etc. Utöver den allmänna pensionen förekommer avtalspension grundad på kollektivavtal. De som omfattas av avtalspension kommer i ökad omfattning att själva få bestämma hur pensionsmedlen skall förvaltas. Den enskilde kan välja bl.a. försäkringsbolag och sparform. Också här är det sålunda fråga om att den enskilde måste engagera sig och personligen agera när det gäller fondsparande. I propositionen om det reformerade ålderspensionssystemet finns en utförlig beskrivning av principerna för socialförsäkringsorganens information till den enskilde (prop. 1997/98:151 s. 634-640). Där framgår bl.a. att har huvudansvaret för samordningen av informationen. Konsumenternas kunskaper om pensionssystemen I samband med förberedelserna för informationsinsatserna för det nya pensionssystemet genomförde () en ganska omfattande undersökning om allmänhetens kunskaper, intresse och handlande när det gäller pensioner. Undersökningen visar att de flesta har dålig kunskap om pensions- skyddet i allmänhet. T.ex. tror att privata pensionsför- säkringar samordnas med det nya pensionssystemet. Vidare önskar personlig rådgivning om det nya pensionssystemet. Vid informationsinsatsen om det nya pensionssystemet som genomfördes kunde allmänheten genom berörda myndigheter få ytterligare information via telefon, Internet och personliga besök. Av de personer som hörde av sig för frågor eller ytterligare information om det nya pensionssystemet hörde av sig via Internet. Telefonförfrågningarna däremot blev färre än man hade räknat med. tog man emot ca 1000 samtal per dag, vilket motsvarade av det antal personer som fått sig tillsända informationen; vidare hörde 100-150 personer av sig genom brev till myndigheterna. Myndigheterna hade en hög ambitionsnivå och en omfattande kampanj. De rådfrågande hade möjlighet att både ställa frågor och få svar på sitt eget modersmål. Man ordnade lokala möten ute i landet hos försäkringskassorna och möten med studieförbund. ställde upp med personal vid dessa möten utan kostnad. RFV hade också en särskild utlandsavdelning för de som omfattas av systemet men som av olika skäl inte längre bor eller vistas i . Resultatet av de informations- och rådgivningsinsatser som genomfördes visar enligt att människor i allmänhet efterfrågar och är mer intresserade av individuell information och rådgivning, inte av allmän information om pensionssystemet som sådant och dess uppbyggnad. Av olika kategorier människor har enligt RFV invandrargrupperna sämst kunskap om pensioner. En förklaring anses vara att invandrar- organisationerna är mer splittrade än andra intressegrupper; kategorin invandrare är inte homogen och det har aldrig funnits någon stark gemensam invandrarorganisation. Väl organiserade och starka intresseorganisationer, t.ex. för funktionshindrade och pensionärer, tillvaratar och verkar mycket bättre för sina medlemmars intressen och hos personer som tillhör dessa kategorier var kunskaperna mycket bättre. Den svåraste gruppen att nå med informationen visade sig vara, för- utom vissa invandrargrupper, en kategori av aktivt ointresserade unga människor, främst män i 20–, som för den skull inte nödvändigtvis är låginkomsttagare, lågutbildade eller arbetslösa. Det handlar snarare om en grupp som mer eller mindre aktivt bestämt sig för att inte intressera sig för den här typen av frågor. har gjort en uppföljning av informationsinsatserna och det utskick av årsbeskeden (det kuvertet) som gjordes . Det visade sig då att kunskapen om den nya allmänna pensionen hade ökat sakta. En tendens var dock att förtroendet för pensionsinformationen sjunker och enligt borde detta stämma till eftertanke och förhoppningsvis leda till ett bättre samarbete mellan de olika aktörerna framöver. En majoritet av de tillfrågade () önskade dock mer information om den nya allmänna pensionen. FORA Försäkringscentral informerar om valmöjligheterna vid avtalspension och tar hand om de val som löntagarna gör. Vid det val på SAF-LO området som genomfördes och som berörde 915 000 löntagare avstod 365 000 från att välja annan förvaltare än . Av dessa 365 000 personer beräknas ca 150 000 ha gjort ett aktivt val genom att vara passiva, dvs.