sou · GOB378d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Utöver de samhällsekonomiska aspekterna för de fyra sektorerna och arbetsgivarna är det också nödvändigt att beakta kommande behov av arbetskraft. () har beräknat att det kommer att kunna skapas runt 300 000 nya arbetstillfällen. medför demografiska förändringar att det blir färre personer och av dessa ser vi tydliga ten- denser till andelsmässigt färre i arbete jämfört med 1990-talets senare del. Vi får t.ex. 200 000 fler ålderspensionärer som alltfler tar tidigare uttag av pension (förtids-, avtals-, privat och förtida uttag av ålderspensionen). är endast 1 av 3 i åldern 60–64 kvar i arbete. Den genomsnittliga pensionsåldern inklusive s.k. avtalspensionering bedöms för stora grupper vara eller lägre. Med nu gällande risk skulle vi få ett tillskott med 50–75 000 nya förtidspensionärer den kommande tioårsperioden. Skulle dessutom senaste årens frekvens av långtidssjukskrivningar gälla för 2000-talets växande grupp 50-59- åringar så blir än fler borta från arbetslivet. Summeras nuvarande ten- denser för långtidssjukskrivning och utredningens uppskattning av för- tidspensionering riskerar vi enligt min bedömning att få ytterligare 100–150 000 personer färre i arbetskraften än vad som beräk- nats i bl.a. långtidsutredningen och AMS prognoser mot . Om inte lyckas minska nuvarande tendenser i sjuktalen och få fler att arbete , kommer vår försörjningskvot (antalet arbetande som skall försörja icke arbetande) enligt utredningens slut- satser att bli mycket ansträngd. Arbetslivsinriktad rehabilitering är där- för nödvändig för att säkra kommande behov av arbetskraft. I ett sådant läge har vi nämligen inte – ännu mindre än – råd att låta personer som är rehabiliteringsbara passivt uppbära ersättning utan att erbjuda dem adekvata insatser. Rimligtvis måste vi få fler som kan arbeta att också göra det. Det måste finnas förutsättningar för fler individer att – efter förmåga – orka arbeta ett helt arbetsliv. 182 Nio starka motiv aspekterna kommer alla att behövas i produktionen för att bidra till vår gemensamma allmänna välfärd. Stort stöd för en ny reform bland 80-tal remissinstanser Sist men inte minst motiveras en ny reform av det stora gensvaret utredningen har fått från remissopinionen, sammanlagt ett 80-tal instanser. Så gott som samtliga remissinstanser är eniga om att dagens ordning inte fungerar och att det finns behov av en ny reform inom den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. Det råder också stor samstämmig- het när det gäller de redovisade motiven för en ny reform. I diskus- sionspromemorian angavs fem motiv; mänskliga hänsyn, ökade kostna- der för ohälsa, samhällsekonomiska skäl samt risk för arbetsbrist. Av de alternativa modellerna anser endast ett fåtal att justeringar bör göras inom nuvarande system, dvs. Stödet är i stället stort för modell två med en offentlig huvudaktör. Även modell tre med ett tydligare arbetsgivaransvar har vunnit gehör hos många remiss- instanser. Utöver det breda stödet från remissopinionen har jag också noterat ett stort stöd för en ny reform från olika lokala och regionala konferen- ser runt om i landet. Sammantaget finns det således nio starka motiv för att en ny reform kommer till stånd inom den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. Hur en sådan reform bör vara konstruerad återkommer jag till i kapitel 12. 9Individens ställning i rehabiliteringsprocessen I föregående del har utredningen redogjort för vilka förutsättningar som finns för en ny reform. I nästa del III föreslås innehållet i en sådan ny reform. Innan är det dock nödvändigt att något beröra de nuvarande bestämmelserna som omgärdar dagens arbetslivsinriktade rehabilite- ring. Detta görs i tre kapitel med tonvikt i tur och ordning på individen, arbetsgivaren och det offentliga. I detta kapitel redogörs således för individens ställning i reha- biliteringsprocessen. Framställningen inleds med de nuvarande kriterie- rna för rätt till ersättning från socialförsäkringen. Därefter reglerna om rehabiliteringstidens längd och vilken ersättning individen kan få under rehabiliteringen. Avslutningsvis görs en kort genomgång av individens ställning en- ligt de lagar som kan påverka individens rehabilitering. 9.1Rätten till ersättning avgörs enligt steg- för-steg-modellen Enligt nuvarande ordning är en grundförutsättning för individens rätt till ersättning från sjukförsäkringen och förtidspensione- ringen att hans eller hennes arbetsförmåga är nedsatt med minst en fjärdedel på grund av sjukdom samt att den nedsatta arbets- förmågan har konsekvenser för individens förmåga att försörja sig genom eget arbete. Bedömningen av en persons arbetsförmåga görs stegvis enligt sju steg, den s.k. steg-för-steg-modellen. I första hand relateras arbetsförmågan till det tidigare arbetet och därefter till ett annat arbete hos den nuvarande arbetsgivaren (steg 1–4). I steg 5 och 6 prövas arbetsförmågan mot arbetsmarknaden i övrigt. Slutligen prövas i steg 7 rätten till förtidspension. 184 Individens ställning i rehabiliteringsprocessen Grundförutsättningen är att arbetsförmågan är nedsatt på grund av sjukdom med minst en fjärdedel Begreppen sjukdom och arbetsförmåga är centrala i socialförsäkringen. Hur dessa begrepp tillämpas av försäkringskassorna och domstolarna är av avgörande betydelse för den enskilde individen som blir sjuk eller skadad. De avgör nämligen om individen får rätt till ersättning i form av sjukpenning, rehabilitering eller sjukbidrag/förtidspension. En grundförutsättning för individens rätt till ersättning från sjukförsäkringen och förtidspensioneringen är enligt nuvarande regler att hans eller hennes arbetsförmåga är nedsatt med minst en fjärdedel på grund av sjukdom samt att den nedsatta arbetsförmågan har kon- sekvenser för individens förmåga att försörja sig genom eget arbete. Kriterierna för rätt till sjukpenning återfinns i 3 kap. 7 § lagen om allmän försäkring medan reglerna för förtidspension finns i 7 kap. 3 § samma lag. Enligt förarbetena (prop. 1996/97:28) skall samma arbets- förmågebegrepp användas vid både sjukpenning och förtidspension. Av förarbetena framgår det vidare att bedömningen av en persons arbets- förmåga skall göras stegvis. I första hand skall arbetsförmågan relateras till det tidigare arbetet och därefter till ett annat arbete hos den nuva- rande arbetsgivaren (steg 1–4). Personer som efter rehabilitering har möjlighet att erhålla annat arbete hos sin arbetsgivare får rätt till ersättning från försäkringen, även om han eller hon utan rehabiliteringen skulle kunna utföra annat arbete som är normalt förekommande på arbetsmarknaden. Om det däremot saknas möjlighet till annat arbete hos arbetsgivaren eller om ett sådant arbete kräver alltför långvariga rehabiliteringsinsatser prövas arbetsförmågan mot annat på arbetsmarknaden normalt förekommande arbete. Alltför långvariga rehabiliteringsinsatser anses i det här sam- manhanget sådana som bedöms pågå än . I steg 5 och 6 skall arbetsförmågan prövas mot arbetsmarknaden i övrigt. Slutligen skall det i steg 7 prövas rätten till förtidspension. Grundkriteriet för att en person skall ha rätt till sjukpenning eller för- tidspension är alltså att arbetsförmågan är nedsatt på grund av sjukdom med minst en fjärdedel Steg-för-steg-bedömningen eller modellen är tänkt att tjäna som en arbetsinstruktion för hur handläggaren på arbetsplat- sen skall bedöma arbetsförmåga, rehabiliteringsinsats och rätt till sjuk- penning. Modellen är utförligt beskriven i propositionen 1996/97:28 Individens ställning i rehabiliteringsprocessen 185 och är formulerad som ett antal frågor som handläggaren i tur och ordning ska ta ställning till: Kan den försäkrade utföra sitt vanliga arbete efter nödvändig behandling och konvalescens? Sjukpenning betalas ut under behandlingen och Kan den försäkrade utföra sina vanliga arbetsuppgifter efter viss rehabilitering eller anpassning av arbetsuppgifterna? Ersättning betalas ut under behandling och rehabi- Jfr steg 3. Kan den försäkrade utföra och erhålla andra arbetsuppgifter hos sin arbetsgivare utan extra insatser? Sjukpenning betalas ut under nödvändig behandling eller konvalescens, men inte i avvaktan på att det aktuella arbetet blir ledigt. Kan den försäkrade erhålla andra arbetsuppgifter hos sin arbetsgivare efter viss utbildning, anpassning av arbetsuppgifterna eller liknande rehabiliterande insatser? Sjukpenning under behandling och konvalescens. Jfr steg 5. Ersättning under rehabilitering () samt even- tuell kostnad för anpassning av arbetsplatsen. NejDetta alternativ finns inte enligt förarbetena. 186 Individens ställning i rehabiliteringsprocessen Kan den försäkrade klara annat på arbetsmarknaden normalt förekommande arbete, utan extra insatser? Den enskilde har inte rätt till ersättning från social- Jfr steg 6. försäkringen utan anses som arbetsför och arbetslös och är därför hänvisad till arbetslöshetsförsäkringen. Kan den försäkrade klara annat på arbetsmarknaden normalt förekommande arbete efter vissa rehabiliterande insatser, t.ex. utbild- ning eller omskolning? Ersättning lämnas under rehabilitering i regel under Jfr steg 7. Är den försäkrade varaktigt eller för avsevärd tid arbets- oförmögen? Rätt finns till förtidspension eller sjukbidrag. Det formella kravet på arbetsförmågans nedsättning för rätt till hel förtidspension har från ändrats från helt nedsatt till helt eller i det närmaste helt nedsatt. Enligt modellen skall individens arbetsförmåga och arbetsmark- nadsproblem hållas isär från det som är individens medicinska problem (dvs. de funktionsproblem som finns till följd av sjukdomen). Om indi- viden inte kan utnyttja sin resterande arbetsförmåga, sjukdomen till trots, eller om arbetsförmågan återvunnits är detta i första hand ett arbetsmarknadsproblem och personen i fråga bör inte ha rätt till er- sättning från sjukförsäkringen (prop.1996/97:28 s. 10). Det formella ansvaret ligger då på arbetsmarknadsmyndigheterna. När det gäller begreppet normalt förekommande arbete på arbets- marknaden bör bedömningen enligt förarbetena göras i förhållande till den nationella arbetsmarknaden (jfr prop. 1996/97:28 s.17 f). Individens ställning i rehabiliteringsprocessen 187 9.2Rehabiliteringstidens längd och ersättning Rehabiliteringsersättningen kan ges ut i två former, dels som rehabiliteringspenning, dels som särskilt bidrag. Rehabilite- ringspenningen skall täcka den inkomstförlust för individen när han eller hon deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering och är av sjukpenninggrundande inkomsten, dvs. samma som sjukpenningen. Det särskilda bidraget skall täcka kostnader som uppstår i samband med rehabilitering. Rehabiliteringsersättning betalas enligt praxis vanligen ut under högst . Rehabiliteringsersättningen består av rehabiliteringspenning och särskilt bidrag En försäkrad som deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering har enligt 22 kap. 7 § lagen om allmän försäkring rätt till rehabiliteringsersättning om hans eller hennes arbetsförmåga är nedsatt med minst en fjärdedel på grund av sjukdom (jfr ovan). Arbetsförmågan skall anses nedsatt om den försäkrade inte kan förvärvsarbeta på grund av att han eller hon deltar i rehabiliteringsåtgärden. Rehabiliteringsersättning kan ges ut i två former, dels som rehabi- literingspenning och dels som särskilt bidrag. Rehabiliteringspenning skall täcka den inkomstförlust som uppstår för den försäkrade när han eller hon deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering och uppgår till av sjukpenninggrundande inkomst, dvs. samma nivå som sjukpenningen. Det särskilda bidraget skall täcka kostnader som uppstår i samband med rehabiliteringen och kan t.ex. lämnas för vissa kursavgifter och resekostnader. Vilka kostnader som det särskilda bidraget kan utgå för anges i förordningen (1991:1321) om rehabiliteringsersättning. Där framgår att ersättning kan lämnas för kursavgifter inom det reguljära utbildningsväsendet, under förutsättning att det inte avser kost och logi. Vidare kan särskilt bidrag lämnas för kostnader för tal- och punkt- skriftsböcker och även i övrigt för merkostnader för läromedel till handikappade om dessa kostnader inte betalas av kursanordnaren eller sjukvårdshuvudmannen. Har den enskilde andra skäliga kostnader som överstiger och som inte betalas av kursanordnaren lämnas särskilt bidrag med hälften av kostnaderna. 188 Individens ställning i rehabiliteringsprocessen För övrigt kan bidrag erhållas för skäliga betraktade merkostnader för resor som överstiger . Om rehabiliteringsorten ligger längre bort från bostadsorten än normalt pendlingsavstånd kan bidrag i viss utsträckning utgå för resor. Även traktamente och ersättning för logikostnader kan utgå för denna typ av situationer. Om den enskilde individen är funktionshindrad och behöver en ledsagare kan även ersättning utgå för dennes resekostnader, förlorad arbets- förtjänst samt för uppehälle. Rehabiliteringsersättning utges efter ansökan av den försäkrade och en förutsättning för rätt till ersättning är att upprättat en rehabiliteringsplan i vilken den aktuella rehabiliteringsåtgärden ingår. En individ som genomgår utbildning kan ha rätt till rehabiliterings- ersättning om han eller hon genomgår yrkesutbildning, allmänteoretisk eller orienterande utbildning som är en nödvändig förberedelse för yrkesutbildning, orienterade utbildning i datateknik för personer med bristfällig eller föråldrad skolutbildning. Rehabiliteringsersättning läm- nas dock inte vid grundutbildning för vuxna, t.ex. grundvux och grundläggande svenskundervisning för invandrare. Rehabiliteringstiden är begränsad till ett år Rehabiliteringsersättning betalas enligt praxis vanligen ut under högst . I samband med rehabiliteringsreformen förelog regeringen att ettårsgränsen skulle framgå av lagtexten. Enligt regeringen hade ut- vecklingen i praxis medfört att allt längre och allt mer omfattande utbildningar kommit att bedrivas med ersättning i form av sjukpenning. Regeringen ansåg därför att det behövdes vissa klarlägganden och skärpningar (jfr prop. 1990/91:141 s. 61–62). Under riksdagsbehand- lingen avvisades dock detta förslag. I stället uttalades i Socialförsäk- ringsutskottets betänkande att inriktningen på rehabiliteringsarbetet borde vara att en försäkrad skulle ha återfått sin arbetsförmåga och att i vart fall en eventuell utbildning borde vara avslutad (bet. 1990/91:SfU16 s. 34). Dessa uttalanden har medfört att rehabiliteringsersättning enligt praxis endast i undantagsfall lämnas . När det gäller utbildning som kan finansieras med studiemedel framgår det av 3 § förordningen (1991:1321) om rehabiliterings- ersättning att rehabiliteringsersättning får lämnas endast om utbild- ningen omfattar högst . Individens ställning i rehabiliteringsprocessen 189 9.3Individens ställning varierar enligt olika regelverk Enligt lagen om allmän försäkring har individen möjligheter till rehabilitering och rätt till rehabiliteringsersättning. Individen är skyldig att delta i rehabiliteringen annars kan ersättningen dras in, helt eller delvis. Arbetsmiljölagen ger den enskilde arbetstagaren en form av in- direkta rättigheter genom reglerna om anpassning av arbets- förhållanden. Arbetstagaren är skyldig att medverka i arbets- miljöarbetet. Enligt lagen om anställningsskydd utgör sjukdom hos arbets- tagaren i regel inte saklig grund för uppsägning. Den anställde har i sin tur skyldighet att medverka i rehabiliteringsåtgärder annars riskeras att anställningen upphör. Enligt socialtjänstlagen har den enskilde under vissa omstän- digheter rätt till bistånd av försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt (annat bistånd). Den enskildes skyldighet är att göra vad hon eller han kan för att bli självförsörjande, t.ex. genom att delta i rehabiliterings- åtgärder, annars kan sökt bistånd vägras. Hälso- och sjukvården ger inte den enskilde någon formell rätt till hälso- och sjukvård. Den enskilde kan när som helst avbryta pågående vård och behandling. Individens ställning i en rehabiliteringssituation varierar beroende på vilket regelverk som är aktuellt. De aktuella lagarna är – utöver lagen om allmän försäkring – arbetsmiljölagen, anställningsskyddslagen, socialtjänstlagen samt hälso- och sjukvårdslagen. Dessa regelverk styr också det offentligas ansvar, vilket närmare redogörs för i kapitel 11. Individens ställning enligt lagen om allmän försäkring Enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL) har en person som är inskriven hos allmän , dvs. i regel från , möjligheter till rehabilitering och rätt till rehabiliteringsersättning enligt regler som närmare anges i 22 kapitlet samma lag. Rätten till ersättning är beroende av bedömningen. Rehabi- literingen skall syfta till att återge den som har drabbats av sjukdom sin arbetsförmåga och förutsättningar att försörja sig genom eget för- värvsarbete. 190 Individens ställning i rehabiliteringsprocessen Den enskilde individen har ingen rätt att erhålla rehabilite- ringsinsatser enligt lag utan hans eller hennes rätt är beroende av dels att arbetsgivaren eller bedömer att det finns behov av sådana insatser, dels att de finansierar insatserna. Rehabiliterings- åtgärder skall enligt AFL planeras i samråd med individen och utgå från dennes individuella förutsättningar och behov. Rehabiliteringsersättning består som tidigare nämnts av rehabilite- ringspenning och särskilt bidrag (jfr ovan). När det gäller den försäkrades skyldigheter krävs det att han eller hon efter bästa förmåga skall medverka aktivt i såväl planeringen som när det gäller att genomföra åtgärderna. Den som inte medverkar till beslutade åtgärder kan bli av med sin ersättning helt eller delvis. Bestämmelser om detta finns i 22 kap. 16 § och 20 kap. 3 §. Enligt förarbetena bör detta komma i fråga t.ex. om det framgår att den försäkrade skulle kunna återgå i arbete om han medverkade till en rimlig rehabiliteringsinsats (prop. 1990/91:141 s. 48). beslut att dra in eller sätta ned ersättningen kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Individens ställning enligt arbetsmiljölagen Reglerna som ger den enskilde individen en form av indirekta rättig- heter är reglerna om anpassning av arbetsförhållandena. Dessa regler framgår av arbetsmiljölagen (1977:1160) (AML) och Arbetarskydds- styrelsens föreskrifter (AFS 1994:1). Dessa regler och föreskrifter redogörs för i kapitel 10 om arbetsgivarens ansvar för arbetsmiljö och rehabilitering. Den enskilde arbetstagarens skyldighet är att medverka i arbets- miljöarbetet och att delta i genomförandet av de åtgärder som behövs för att åstadkomma en god arbetsmiljö. Konsekvenserna för arbets- tagaren kan ytterst bli att han eller hon förlorar sin anställning. Detta redogörs för närmare i nästa avsnitt. Individens ställning enligt lagen om anställningsskydd Arbetstagarens skydd i samband med uppsägning regleras i 7 § lagen (1982:80) om anställningsskydd (LAS). Kopplingen mellan anställ- ningsskyddet och rehabiliteringsreglerna finns på så sätt att en upp- sägning kan bedömas sakna saklig grund om arbetsgivaren inte har levt upp till ansvaret enligt lagen om allmän försäkring och arbetsmiljö- lagen. Sjukdom utgör i regel inte grund för uppsägning. Individens ställning i rehabiliteringsprocessen 191 stolen har i ett antal avgörande lagt fast en praxis som klargör hur LAS ska tillämpas vid uppsägning på grund av en arbetstagares sjukdom. För en utförligare redovisning hänvisas till kapitel 10. Den anställde har i sin tur skyldighet att medverka i rehabilite- ringsåtgärder. Om han eller hon utan giltigt skäl vägrar att medverka i sådana åtgärder kan följden bli att det anses som att arbetsgivaren har fullgjort sitt rehabiliteringsansvar. Arbetsgivaren har därmed rätt att säga upp anställningsavtalet. Även om allmän domstol i ett visst fall slår fast att arbetsgivaren saknar saklig grund för uppsägning, t.ex. på grund av uteblivna rehabi- literingsåtgärder, innebär detta inte nödvändigtvis att arbetstagaren får behålla arbetet och bli föremål för rehabiliteringsåtgärder. Det finns nämligen en möjlighet för arbetsgivaren att betala sig fri från sitt ansvar. Enligt bestämmelser i är en arbetsgivare som vägrar att rätta sig efter en dom varigenom en uppsägning har ogiltigförklarats, skyldig att i sådant fall betala skadestånd som motsvarar minst 16 månadslöner och högst 48 månadslöner (39 §). Individens ställning enligt socialtjänstlagen Enligt socialtjänstlagen (1980:620) har den enskilde rätt till bistånd av försörjning (försörjningsstöd) och för sin livs- föring i övrigt (annat bistånd) om han eller hon inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt har. Den enskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Biståndet skall utformas så att det stärker hans eller hennes resurser att leva ett självständigt liv. I socialtjänstlagens inledande portalparagraf anges att verksam- heten skall bygga på respekt för människors självbestämmanderätt och integritet. Som en allmän riktlinje anges det vidare i lagen att social- nämndens insatser för den enskilde skall utformas och genomföras tillsammans med honom eller henne. Det innebär att frivillighet och självbestämmande skall vara väg- ledande vid handläggningen av enskilda ärenden inom . Frivilligheten skall gälla vid såväl vård- och behandlingsinsatser som andra av förmedlade sociala insatser. Den enskilde har emellertid inte någon ovillkorlig rätt att erhålla en viss bestämd insats. Enligt förarbetena måste valet av insats ske med beaktande av vad som är möjligt och rimligt med hänsyn till kommunens resurser (prop. 1979/80:1). Den enskildes skyldighet är att göra vad hon eller han kan för att bli självförsörjande. Det kan gälla krav att den enskilde genomgår läkar- 192 Individens ställning i rehabiliteringsprocessen undersökning av hälsotillstånd och arbetsförmåga, godtar lämpliga rehabiliteringsåtgärder som syftar till att han eller hon återvinner eller förbättrar sin arbetsförmåga, att han eller hon anmäler sig som arbets- sökande vid arbetsförmedlingen osv. 1979/80:1 s. 196). har nya bestämmelser införts i socialtjänstlagen som ytterligare förtydligar skyldighet att i högre ut- sträckning bistå med aktiva åtgärder samt den enskildes eget ansvar att göra vad han eller hon kan för att bli självförsörjande. Konsekvenserna för individen kan annars bli att han eller hon vägras sökt bistånd. Individens ställning enligt hälso- och sjukvårdslagen Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) ger inte den enskilde någon formell rätt till hälso- och sjukvård. Lagen, som har en utpräglad ram- karaktär, innehåller i stället bestämmelser om de krav som kan ställas på sjukvårdsverksamheterna. Av lagen framgår att vård och behandling skall så långt det är möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. Den enskilde kan också när som helst avbryta pågående vård och behandling. Eftersom den enskilde inte kan utkräva rätt till sjukvård finns det inte heller någon möjlighet till domstolsprövning. Det går inte att genom överklagande få sig tillerkänd viss undersökning eller behand- ling. En patient kan emellertid i efterhand göra gällande att den vård som han eller hon har fått inte varit i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet eller att vård borde ha givits trots att så inte skett. Efter anmälan mot berörd hälso- och sjukvårdspersonal prövas detta av . Nämndens beslut kan överklagas till domstol. Ett fällande beslut kan leda till disciplinär påföljd för den felande. Det kan också ha betydelse vid en eventuell skadeståndstalan. har tillsyn över verksamheten inom hälso- och sjukvården och kan vidta åtgärder för att komma till rätta med verk- samheten som inte uppfyller kraven på god vård och därigenom stärka patientsäkerheten. 10Arbetsgivarens ansvar för arbetsmiljö och rehabilitering Arbetsgivaren har en central roll när det gäller anställdas arbetsmiljö och rehabilitering. I detta kapitlet redovisas kortfattat hur detta ansvaret ser ut enligt olika regelverk.