sou · GOB326d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Vi menar att lämpligheten i denna utökade användning av notarier måste bedömas mot bakgrund av våra förslag i övrigt, vilka kommer att leda till att körkortsfrågan blir mer förutsebar och därmed lättare att avgöra. Körkortsingripandet skall bestämmas med ledning av straffrättsliga överväganden av det slag som notarien skall göra redan vid fastställan- det av bötesstraffet. Härtill kommer att Riksåklagaren skall få i uppdrag att fastställa föreskrifter för de körkortsingripanden som handläggs i den summariska straffprocessen. Dessa föreskrifter bör kunna tjäna 230 Handläggning av körkortsingripanden i domstol som vägledning när frågan om körkortsingripande handläggs av notarie i tingsrätt. Vid huvudförhandlingen skall förebringas erforderlig utredning om den tilltalades personliga förhållanden med avseende på körkorts- innehavet. I 46 kap. 9 § RB finns bestämmelser om den personutredning som skall finnas i brottmål. Vid huvudförhandlingen skall förebringas utredning om tidigare straff, som den tilltalade dömts till, och om hans levnads- omständigheter och andra personliga förhållanden, som kan antas vara av betydelse. Denna personutredning behöver dock finnas bara om det kan antas att påföljden kommer att bli annan än böter eller om det annars finns särskilda skäl. Utredningen om den tilltalades person presenteras genom föredragning av det skriftliga materialet och genom frågor till i första hand den tilltalade själv. Viss utredning om den tilltalades person skall ingå i förundersök- ningsprotokollet, vilket enligt 45 kap. 7 § RB skall ges in till rätten när åtal väcks eller därefter. Enligt nuvarande ordning ger åklagaren in exempelvis utdrag ur folkbokföringsregistret och ibland också utdrag ur kriminalregistret. Det förekommer att han dessutom ger in utdrag ur körkortsregistret, när en person som har eller har haft körkort åtalas för trafikbrott. Prövningen av körkortsfrågan i brottmål förutsätter att domstolen har tillgång till erforderliga uppgifter om den tilltalades personliga förhållanden. Det gäller uppgifter av det slag som skall finnas tillgängliga vid utfärdandet av ordningsbots- och strafföreläggande, jfr. Erforderliga registerutdrag kan ges in till rätten av åklagaren när han ansöker om stämning. Det bör dock framhållas att tillgången till olika register och annan information är ett område som är under utveckling. Ordningen för domstolens inhämtande av ifråga- varande uppgifter måste självfallet anpassas efter den verklighet som råder vid en överflyttning av körkortsingripanden till straffprocessen. Det saknas därför skäl att i detta sammanhang närmare föreslå hur detta förfarande bör utformas. I vissa fall kan det vara behövligt att inhämta närmare uppgifter om den tilltalades personliga förhållanden. Det kan gälla exempelvis hans behov av att kunna köra bil. Det framstår som självklart att den som vill göra gällande att han har ett särskilt stort behov av att kunna köra Handläggning av körkortsingripanden i domstol 231 själv bör lämna uppgifter om de förhållanden som medför behovet. I allmänhet bör de uppgifter som körkortshavaren lämnar vid huvudför- handlingen vara tillräckliga, men ingenting hindrar att domstolen, som alltid har ett övergripande ansvar för att erforderlig personutredning förebringas i målet, under handläggningen bereder körkortshavaren tillfälle att skriftligen redogöra för sina personliga förhållanden av betydelse i sammanhanget. Undantagsvis kan det finnas behov av ytterligare utredning. Den bör i så fall kunna tillhandahållas genom den personutredning som rätten ibland inhämtar från frivårdsmyndighet med stöd av lag (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m. 14.4Körkortshavarens utevaro från huvudförhandling Möjligheten att avgöra brottmål i den tilltalades utevaro påverkas inte av att fråga om körkortsingripande prövas i målet. I 46 kap. 15 § RB behandlas den situationen att den tilltalade uteblir från huvudförhandling i brottmål. Av paragrafens andra stycke framgår när målet kan avgöras trots hans utevaro. En allmän förutsättning är att saken kan utredas tillfredsställande. Därutöver skall åtminstone ett av tre i bestämmelsen angivna villkor vara uppfyllt. Ett sådant är att det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, fängelse , villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i förening. Frågan om allmän domstol skall kunna avgöra körkortsfrågan i den tilltalades utevaro behandlades av (SOU 1972:70 s. 149 f.) och av Körkortsutredning (SOU 1978:27 s. 115 ff.). menade att en bedömning av den tilltalades person ingick som ett viktigt led i beslutsfattandet vid körkortsingri- pande, men att detta intresse måste vägas mot de olägenheter som ett krav på personlig inställelse kan innebära för den enskilde. Kommittén fann att krav på personlig inställelse i princip borde gälla, men att undantag från denna huvudregel borde vara möjligt, när beslut om körkortsspärr meddelades. – Som framgår av redogörelsen i kapitel 4 föregicks Körkortsutredning av att hade uttalat att allmän domstol borde besluta om körkorts- återkallelse vid vissa allvarliga trafikbrott. framhöll att möjligheten att döma den tilltalade i hans utevaro var ganska beskurna i de aktuella trafikmålen. I princip skulle möjligheten 232 Handläggning av körkortsingripanden i domstol kunna utnyttjas endast vid lindrigare fall av rattonykterhet och erkända smitningar av mindre allvarligt slag. Utredningen menade att spärrtiden i dessa fall skulle bli förhållandevis kort och att något undantag från den dåvarande huvudregeln i 46 kap. 15 § andra stycket RB knappast var nödvändigt för att möjliggöra prövning av körkortsfrågan i dessa mål. Det finns anledning att erinra om att inställda domstolsförhandling- ar medför onödiga kostnader och andra olägenheter för både domstolen och för dem som kallats till förhandlingen. Bestämmelsen i 46 kap. 15 § RB syftar bl.a. till att motverka dessa olägenheter. Enligt vår uppfattning måste det vara möjligt att i den tilltalades utevaro avgöra också brottmål i vilka fråga om körkortsingripande prövas. bör det övervägas om denna möjlighet bör begränsas med hänsyn till att främst beslut om längre förarförbud kan medföra kännbara konsekvenser för den enskilde. Det finns därvid anledning att erinra om att den nuvarande bestämmelsen i 46 kap. 15 § RB ger utrymme för att i den tilltalades utevaro döma till böter, villkorlig dom, skyddstillsyn eller sådana påföljder i förening. Har den tilltalade tidigare uteblivit från huvudförhandling i målet kan domstolen dessutom döma till fängelse . Enligt vår uppfattning måste i vart fall fängelse och skyddstillsyn anses betydligt mer ingripande än beslut om förarförbud. Vår slutsats blir därför att det saknas skäl att begränsa tillämpligheten av 46 kap. 15 § RB i mål där fråga om körkortsingri- pande prövas. Beslut om körkortsingripande skall tas in i domen. Möjligheten att utfärda dom i förenklad form påverkas inte av att sådant beslut innefattas i domen. Är det fråga om förarförbud, måste domen delges med körkortshavaren, om den inte har avkunnats i hans närvaro. I 30 kap. RB finns bestämmelser om dom och beslut i brottmål. Enligt vår uppfattning kan körkortsingripanden på grund av brott föras över till straffprocessen utan ändringar i kapitlets bestämmelser. Beslutet om körkortsingripande skall självfallet tas in i domen. I sammanhanget bör bestämmelsen i 30 kap. 6 § RB nämnas. Den ger möjlighet att utfärda dom i förenklad form, s.k. blankettdom, om den tilltalade har erkänt gärningen och påföljden bestäms till annat än fängelse eller sluten ungdomsvård eller till fängelse i högst sex Handläggning av körkortsingripanden i domstol 233 En dom i förenklad form innehåller inga egentliga domskäl. Förfarandet kan användas utan hinder av att domen innehåller beslut om särskild rättsverkan som exempelvis förverkande. Däremot torde en fullständig dom oftast utfärdas när domstolen har att ta ställning i en fråga om utvisning. Av bestämmelsens andra stycke följer att förenklad dom kan användas också när det i målet förs talan om enskilt anspråk i anledning av brott, om den tilltalade medger anspråket eller om rätten finner saken uppenbar. Enligt förarbetena syftar bestämmelsen i 30 kap. 6 § RB till att förenkla domskrivningen i brottmål när varken parter eller andra har något befogat intresse av att få en fullständig dom i skriftlig form. Av motivuttalanden framgår att domen inte får utfärdas i förenklad form, om bedömningen av gärningen är tveksam. Påföljdsfrågan måste vara klar och parterna måste kunna förväntas godta den valda påföljden. Enligt vår uppfattning saknas skäl att begränsa möjligheten för domstol att utfärda dom i förenklad form av det skälet att domen innehåller beslut om körkortsingripande. Är förutsättningarna i övrigt uppfyllda, bör domstolen kunna utfärda en s.k. blankettdom, när körkortsfrågan är av förhållandevis enkel beskaffenhet och det dessutom kan antas att parterna kommer att godta ingripandet. I sammanhanget kan nämnas att bestämmelserna om domskrivning är föremål för översyn. beslutade regeringen att tillsätta en särskild utredare med uppdrag att se över processen i allmän domstol (dir. 1999:62). I direktiven pekar regeringen bl.a. på behovet av att reformera reglerna för domskrivning. Utredaren skall undersöka om det går att underlätta domstolarnas arbete genom ett system där avgörandet inte skrivs ut fullständigt då varken parterna eller någon annan har behov av det. Enligt bestämmelsen i 30 kap. 7 § sjätte stycket RB skall, när ett mål har avgjorts, parterna underrättas skriftligen om utgången i målet. Underrättelseskyldigheten fullgörs genom att part utan formell delgivning tillställs en kopia av domen. Fråga är om en överföring av körkortsingripanden till straffprocessen medför att brottmålsdomar med beslut om förarförbud måste delges med den dömde, när domen inte har avkunnats i hans närvaro. Frågan är av intresse mot bakgrund av dels reglerna om olovlig körning, dels vårt förslag om när beslut om förarförbud skall börja att gälla, se avsnitt 12.3. Av 3 § TBL framgår att den som uppsåtligen för körkortspliktigt fordon utan att vara berättigad därtill skall dömas för olovlig körning. Som framgår av bl.a. rättsfallet NJA 1986 s. 392 förutsätter straffansvar för detta brott att rekvisitet utan att vara berättigad omfattas av gärningsmannens uppsåt. Straffbarhet kan således inte inträda redan vid oaktsamhet i detta hänseende. Det är bl.a. mot denna 234 Handläggning av körkortsingripanden i domstol bakgrund som bestämmelsen i 7 kap. 7 § KKL skall ses. Den föreskriver att beslut om körkortsingripande skall delges den som beslutet rör. Enligt vår uppfattning måste i princip motsvarande gälla för brottmålsdomar som innefattar ett beslut om förarförbud. Detta följer av kravet på uppsåt i ovan angivet avseende. Brottmålsdomen måste således delges med den dömde enligt bestämmelserna i delgivningslagen (1970:428), såvida inte domen har avkunnats i hans närvaro. Vårt ställningstagande skulle kunna ifrågasättas mot bakgrund av att brottmålet avgörs efter huvudförhandling till vilken den tilltalade har delgivits kallelse. Det skulle därför kunna hävdas att den dömde känt till att huvudförhandlingen skulle äga rum och att han därför inte behöver delges den dom som eventuellt avkunnades vid förhandlingen. Vi anser emellertid att denna omständighet inte utgör skäl att frångå kravet på delgivning. I sammanhanget finns skäl att framhålla möjligheten att använda s.k. förenklad delgivning enligt 3 a § delgivningslagen (1970:428). För- farandet bygger på tanken att den som känner till att ett mål eller ärende pågår vid exempelvis en domstol bör bevaka sin post och underrätta domstolen om eventuella adressändringar och liknande. Den som har inlett ett mål och den som har delgivits i målet kan därefter delges genom att ett vanligt brev skickas med posten till hans senast kända adress. Någon dag senare skall domstolen dessutom skicka ett meddelande om det första brevet. Delgivning skall i princip anses ha skett efter det att meddelandet skickades. Förfarandet innebär att det skapas en presumtion för att mottagaren är delgiven. Enligt vår uppfattning är det av bl.a. samhällsekonomiska skäl angeläget att förfarandet med förenklad delgivning används för att delge domar med beslut om förarförbud. Tingsrätts beslut om körkortsingripande kan överklagas till hovrätt enligt reglerna i 49 kap. RB. Huruvida prövningstillstånd krävs avgörs av den straffrättsliga påföljden. I 49 kap. RB finns bestämmelser om rätten att överklaga domar och beslut som meddelats av tingsrätt. Kapitlet gäller såväl avgöranden i brottmål och tvistemål som beslut i ärenden som handläggs enligt reglerna i . Kapitlets bestämmelser behandlar huvud- sakligen i vilka fall och som överklagande får ske samt frågor om prövningstillstånd. Handläggning av körkortsingripanden i domstol 235 Tingsrättens beslut om körkortsingripande skall kunna överklagas till hovrätt enligt reglerna i 49 kap. RB. Det gäller oavsett om beslutet avser prickning eller förarförbud. Fråga är om och i så fall i vilken utsträckning det bör krävas prövningstillstånd för att hovrätt skall pröva det överklagade beslutet. Enligt 49 kap. 13 § RB krävs i brottmål prövningstillstånd för att hovrätten skall pröva en tingsrätts dom genom vilken den tilltalade inte dömts till annan påföljd än böter. Detsamma gäller om han har frikänts från ansvar för brott för vilket det inte är föreskrivet svårare straff än fängelse . Kravet på prövningstillstånd gäller även beslut som får överklagas endast i samband med överklagande av dom. Av bestämmelsen i 49 kap. 14 § framgår under vilka förutsättningar som hovrätten får meddela prövningstillstånd. Enligt förarbetena till 49 kap. 13 § RB följer det av paragrafens formulering att det krävs prövningstillstånd även om tingsrätten har beslutat om t.ex. förverkande som den bestämt påföljden till böter (prop. 1992/93:216 s. 89). Detta anses följa av att förverkandet inte utgör en påföljd i paragrafens mening. Detsamma synes gälla andra frågor som hör till ansvarsfrågan utan att utgöra påföljd, t.ex. frågor om företagsbot eller annan särskild rättsverkan. (I princip skulle även beslut om utvisning behandlas på samma sätt, men enligt 4 kap. 7 § utlänningslagen (1989:529) får en utlänning utvisas bara om han döms till svårare straff än böter.) Enligt departementschefen omfattar kravet på prövningstillstånd alla frågor som har avgjorts genom domen, oavsett om domen överklagas i påföljdsdelen eller ej. Av 49 kap. 13 § femte stycket RB följer genom en hänvisning till 54 kap. 11 § tredje stycket RB att om en ansvarsfråga tas upp till prövning, hela ansvarsfrågan beträffande den gärning som överklagandet avser blir föremål för hovrättens prövning. Det är således inte möjligt att inom ramen för ett överklagande begränsa ett prövningstillstånd till att gälla endast påföljden eller t.ex. ett beslut om förverkande. Av det sagda följer att det är den straffrättsliga påföljden som avgör huruvida det krävs prövningstillstånd eller ej. Har tingsrätten bestämt påföljden till böter, fordras prövningstillstånd även om tingsrätten i domen beslutat om exempelvis förverkande eller annan särskild rättsverkan av brottet. Enligt vår uppfattning bör i princip detsamma gälla när brottmålsdomen innehåller ett beslut om körkorts- ingripande. Därvid finns anledning att erinra om bakgrunden till reglerna om prövningstillstånd. Hovrätternas främsta uppgift har ansetts vara att, efter en kontroll av den materiella riktigheten i tingsrättens avgörande, rätta eventuella felaktigheter i avgörandet. Hovrätterna skall därutöver kontrollera om tingsrätterna handlägger 236 Handläggning av körkortsingripanden i domstol målen korrekt i formellt hänseende och ha ett ansvar för rättsbild- ningen. Körkortsingripande i form av förarförbud kan i vissa fall innebära betydande olägenheter för den enskilde. Det kan därför ifrågasättas om kravet på prövningstillstånd skall gälla också vid förarförbud som över- stiger en viss längd. Frågan bör ses mot bakgrund av vad som sägs ovan om bakgrunden till reglerna om prövningstillstånd. Därjämte finns anledning att beakta bestämmelsen i 49 kap. 14 § andra punkten RB, av vilken följer att prövningstillstånd får meddelas, om det finns anledning att ändra det slut som tingsrätten kommit till. Denna s.k. ändringsdispens har ansetts vara den centrala dispensgrunden (prop. 1996/97:131 s. 56 f.). I propositionen behandlades frågan hur sannolikt det bör vara att en prövning av saken i hovrätten skulle leda till en ändring av tingsrättens avgörande för att ändringsdispens skall beviljas. Regeringen framhöll som sin bestämda uppfattning att detta krav bör vara lågt. Det skall räcka att hovrätten finner anledning att betvivla utgångens riktighet för att prövningstillstånd skall meddelas. Således gäller att alla avgöranden som bedöms som tveksamma skall tas upp till prövning. Enligt vår uppfattning innebär möjligheten till ändringsdispens att det saknas anledning att begränsa kravet på prövningstillstånd för de fall brottmålsdomen innehåller beslut om förarförbud. Det gäller också vid längre förarförbud. När det gäller frågan om förarförbudets längd finns det anledning att beröra möjligheterna till ändringsdispens i straffmätningsfrågor. I båda fallen är det fråga om ett slags skälighetsprövning, vilket inte sällan gör det svårt att beteckna en viss bedömning som den enda riktiga. I ovan nämnda proposition framhöll regeringen att den omständigheten att hovrätten för sin del kanske skulle ha valt ett något lägre eller högre straff än tingsrätten inte innebär att tingsrättens avgörande skall betecknas som felaktigt eller materiellt oriktigt och därför föranleda prövningstillstånd. Regeringen framhöll vidare att vid en viss punkt, om tingsrättens straffmätning i mer avsevärd mån avviker från vad hovrätten anser att brottet bör föranleda, kan det däremot finnas anledning för hovrätten att ifrågasätta en ändring av tingsrättens avgörande. Enligt vår uppfattning bör samma synsätt kunna accepteras när det är fråga om förarförbud. 15Handläggning av beslut om tillfälligt förarförbud I avsnitt 2.6 redogör vi för den nuvarande ordningen för omhänder- tagande av körkort. I korthet gäller att körkortet skall omhändertas av polis eller åklagare, om det på sannolika skäl kan antas att körkortet kommer att återkallas på grund av grov vårdslöshet i trafik, rattfylleribrott eller på grund av brott mot regel som är väsentlig från trafiksäkerhetssynpunkt. Detsamma gäller när körkortshavaren har visat tydliga tecken på påverkan av alkohol eller annat ämne vid förandet av motordrivet fordon eller spårvagn. Omhändertagande skall dessutom ske om körkortshavaren av medicinska skäl kan antas utgöra en trafikfara eller om körkortet är ogiltigt. omhändertogs drygt 19 000 körkort. Beslutet om omhändertagande skall sändas till , som utan dröjsmål skall pröva om körkortet skall återkallas tills vidare eller lämnas tillbaka till körkortshavaren. Körkortet skall återkallas tills vidare, om det på sannolika skäl kan antas att det kommer att återkallas på någon av de grunder som anges i 5 kap. 3 § 1–7 KKL. Grundas beslutet på misstanke om brottslig gärning, skall beslutets giltighetstid begränsas enligt vad som gäller för spärrtid. meddelades knappt 13 500 interimistiska beslut om återkallelse. I avsnitt 10.6 föreslår vi att institutet omhändertagande skall avskaffas såvitt gäller ingripanden som grundas på misstanke om trafikbrott. Ingripandet skall i stället ske i form av ett beslut om tillfälligt förarförbud. Våra överväganden i detta kapitel bygger på den föreslagna benämningen. 238 Handläggning av beslut om tillfälligt förarförbud 15.2Beslut om tillfälligt förarförbud Beslut om tillfälligt förarförbud skall kunna meddelas av polis och åklagare. Om beslutet meddelas i omedelbar anslutning till trafik- brottet, skall körkortshavaren kunna ges rätt att köra vidare . Beslut om tillfälligt förarförbud skall meddelas i de situationer som föranleder ett beslut om omhändertagande på grund av misstanke om brott och som anges i 5 kap. 7 § 2 KKL. Tillfälligt förarförbud skall således beslutas, om det på sannolika skäl kan antas att körkortshavaren kommer att få förarförbud på grund av grov vårdslöshet i trafik, rattfylleribrott eller på grund av brott mot 30 § första, andra eller tredje stycket järnvägssäkerhetslagen (1990:1157). Detsamma gäller om det på sannolika skäl kan antas att körkortshavaren kommer att få förarförbud på grund av att han överskridit högsta tillåtna hastighet, kört mot rött ljus, brutit mot stopplikt, kört om vid övergångsställe eller brutit mot någon annan regel som är väsentlig från trafiksäkerhetssynpunkt. Beslut om tillfälligt förarförbud skall meddelas på i princip samma sätt som beslut om omhändertaganden enligt nuvarande ordning (jfr 7 kap. 4 § KKL). Det innebär att beslutet skall meddelas av polismyn- dighet eller åklagare. I flertalet fall kommer beslutet att meddelas av polis i direkt anslutning till det trafikbrott som föranleder ingripandet. Enligt den nuvarande ordningen kan den som har fått sitt körkort omhändertaget medges rätt att fortsätta att köra närmast efter omhändertagandet, om detta har skett på grund av brott som avses i 5 kap. 3 § 4 KKL (brott mot regel som är väsentlig från trafiksäkerhetssynpunkt). Möjligheten att medge rätt att fortsätta att köra har motiverats med de praktiska problem som uppkommer när ett beslut om omhändertagande meddelas på platsen för ett trafikbrott. Att inte låta föraren köra från platsen skulle i många fall medföra betydande praktiska svårigheter, såväl för polisen som för andra trafikanter och den felande. Detsamma gäller givetvis vid beslut om tillfälligt förarförbud. Vi föreslår därför att den som har meddelats ett sådant beslut skall kunna medges rätt att fortsätta att köra närmast efter ingripandet. Liksom enligt nuvarande ordning skall ett sådant medgivande kunna ges, om det är fråga om ett ingripande på grund av trafikbrott av det slag som avses i 5 kap. 3 § 4 KKL. Vi vill dock påminna om de principiella problem som 48- timmarsregeln medför, se avsnitt 7.1.1 och 7.2.1. Handläggning av beslut om tillfälligt förarförbud 239 15.3Prövning av beslut om tillfälligt förarförbud Beslut om tillfälligt förarförbud som har meddelats av polismyndig- het får överklagas till åklagare. Beslut som har meddelats av åklagare får överklagas till allmän domstol. Den som vill överklaga får göra det utan någon begränsning i tiden. Överklagandet skall göras skriftligen. och åklagare kan ompröva sitt beslut enligt bestämmelserna i förvaltningslagen. Överklagade beslut om tillfälligt förarförbud skall handläggas i domstol enligt reglerna i om handläggningen av s.k. bötesmål. I körkortslagen införs dock vissa särskilda bestämmel- ser. De innebär bl.a. att överklagandet i allmänhet prövas efter skriftlig handläggning. Överklagade beslut om tillfälligt förarförbud skall prövas skynd- samt. Reglerna för prövning av beslut om tillfälligt förarförbud måste bestämmas med hänsyn till olika och delvis motstridiga intressen. Det är främst kravet på rättssäkerhet och behovet av en ändamålsenlig resursanvändning hos de straffprocessuella myndigheterna och de allmänna domstolarna som är svåra att förena. Svårigheten förstärks av den omfattande användningen av interimistiska körkortsingripanden. I sammanhanget bör framhållas att ett genomförande av våra förslag skulle innebära att antalet beslut om tillfälligt förarförbud troligen skulle bli lägre än antalet körkortsomhändertaganden enligt nuvarande ordning. Detta följer som en direkt konsekvens av möjligheten att avgöra körkortsingripandet inom ramen för förfarandet med ordnings- bot. Om körkortshavaren godkänner ordningsbotsföreläggandet, är körkortsfrågan avgjord och något interimistiskt beslut om förarförbud behövs således inte. 15.3.1När skall interimistiska beslut om förarförbud prövas?