sou · GOB347 · 2001-01-01 00:00:00 — Bland uppsatserna från förortsgymnasiet finns de enda exemplen på att studier är ett bra sätt för att klara av vuxenlivets försörjningsplikt. En kille skriver: Hur jag vill leva . Ska jag få underhållningsbidrag från socialen eller ska jag med egen möda skaffa pengar till min familj. För invandrareleverna är universitet och vidare studier ett tydligt verktyg att skaffa sig en utbildning och ett arbete. För många av de svenska eleverna verkar vidare studier vara mer symboliskt laddat, genom att föräldrarna har eller inte har utbildning. Eleverna är födda in i ett beteende som de följer eller bryter. Eleverna med invandrarbakgrund tvekar inte och drar inte heller ut på beslutet om sina studier. En tjej skriver att hon ska läsa vidare för att få ett bra yrke och ett bra status här i . Jag kan bara se bilden på mig själv när jag går i universitet och har ett körkort och en bra bil. Det är givetvis vanskligt att spekulera i om invandrarelevernas syn på vidare utbildning ser ut som den gör just för att de är invandrare och vill in i det svenska samhället, eller om deras syn på vidare utbildning skiljer sig från en eventuell svensk syn på vidare utbildning. Kanske hade hon också i sitt hemland satt samman universitet, körkort och bra bil. I skriver författarna att utländska personer söker arbete i minst lika stor utsträckning som svenskfödda personer samt anser det viktigare än svenskfödda att ha ett arbete. Likaså tycks de utrikes födda uppleva ett starkare tryck från sin omgivning att skaffa sig ett arbete samt uppleva en högre grad av ohälsa under arbetslöshet än de svenskfödda. (s 160) Orienteringen mot ett yrke, en utbildning och inte mot resor och sabbatsår kan ses mot denna bakgrund. Också avsaknaden av före- ställningar om fester och studentliv i uppsatserna från förortsgymnasiet visar att högskolan först och främst är en plats där man skaffar sig en utbildning. Kanske tar det två generationer av högkonjunktur och två generationer invandrare som får både högskoleplats, jobb och nya medelklassvärderingar, innan invandrarelevernas omskakade habitus faller på plats. En kille med irakiska föräldrar, där föräldrarna har studerat vid universitet och i gymnasiet, skriver att han ska söka mig in som en profesor i mänskliga rättigheter i FN och Resa runt i Världen där det är krig och ge alla Rättvisa. Det har min kusin påverkat mig. Vem på universitetsstadens gymnasium skulle våga skriva något så naivt, något så storslaget och så orealistiskt? Är det kanske som saknas? och alla ögon som bedömer vad som är väntat och realistiskt? Det finns resurser bland de elever som inte vill inse vad som är realistiskt. För universitetsstadens elever innebär kunskapssamhället en konflikt mellan trygghetslängtan och rädslan för att fastna. För invandrar- eleverna innebär kunskapssamhället en chans att komma in i det svenska samhället och för småstadseleverna ett alternativ. Att jobba länge på samma jobb är inget som lockar, och något som skrämmer eleverna i universitetsstaden. Ändå skiljer sig inte deras yrkesval från de yrkesval vi ser hos eleverna vid de andra skolorna. Eleverna vill till exempel bli lärare, journalister, reseledare, jurister. Varför har inte det nu så aktuella projekts- och flexibilitetsprojektet slagit genom som ett framtidsalternativ för de elever som kan lita till borgerskapets diskreta charm? Eller är det bara skolan som är en trög institution? Ingen elev, på någon av skolorna, nämner möjligheten att plocka ihop kurser till en examen, som sedan kan vara en grund för forskningskarriär eller för olika projektanställningar . Att detta inte har utvecklats som har gått sedan jag själv gick i gymnasiet är anmärkningsvärt. Studievägledare, media och andra har inte lyckats förmedla att det finns trygghet i den bilden av framtidens anställningsformer. Elevernas planer snurrar runt samma trygghetsbild med fast anställning och god lön. IT, reklam och mediabranscherna lyser trots sina höga löner och unga profil, med sin frånvaro. En tjej med arbetarbakgrund ska läsa psykologi: det ämnet är interessant och jag tror att det i dagens samhälle kommer behövas fler anställda inom psykologi. Kuratorer, psykologer och beteende- vetare. Pratet om att man genom fler och fler specifika kurser, kan bli vad man vill bli står i bjärt kontrast mot rädslan för det mörka – att vara utan arbete, särskilt i ett samhälle som inte på samma sätt som när föräld- rarna växte upp erbjuder generell välfärd. Arbetsmarknaden och medias rapporter om vilka branscher som är framtidens verkar styra eleverna – från intresse, mot nytta. Under- sökningar om vilka yrken som kommer att behövas florerar ständigt och verkar nå eleverna i stor utsträckning. Många elever skri- ver att de vill läsa något särskilt, men kommer att läsa något som de har nytta av. Vad gäller bilden av högskolan sammanfattar en tjej från gymnasiet i småstaden samtliga elevers föreställningar av högskolan när hon skriver: Jag är inte så insatt, men föreläsningarna har jag hört talas om. En kille sammanfattar det också väl: Mina förväntningar och tankar på hur man gör på högskolan är väl delade. Man har ju bilden av amerikanska tonårssåpor i huvudet. som man tänker sig en egen bild med många föreläsningar och mycket fritt arbete. Mer eget ansvar antar jag att det kommer att bli och det är någonting som passar mig perfekt. Eleverna på de tre skolorna har lärt sig de orden som premieras högt i denna värld: självdisciplin, eget arbete och ansvar. Några spekulerar i kontakten med lärarna. Man har också hört talas om tunga böcker, akademikvart, och 50 000-sidorstentor. I småstaden skriver en tjej: TV har påverkat min syn på . Hur trevligt och roligt dem verkar ha tillsammans och så Det är egentligen den enda bild jag har av universitet. En tjej som vill gå på journalisthögskola hoppas på att få skriva men (h)ar jag otur så blir det bara en massa tentor att plugga till. En massa fakta att banka in i huvudet för att sedan försvinna igen efter tentan. Så jag hoppas att jag får tänka och skriva mer själv. Det lär jag mig mer på. Igentligen den som börjar med är mogen och utbildning kommer säkert vara på en helt annan sätt då tar man ansvaren själv och ploggar hårdare för att komma fram till det man har tänkt sig. Högskolan är mycket enskild och individuell hänger man inte med så får man skylla sig själv, skriver en svensk kille i förorten. Han och hans skolkamrater skriver inte om fester, akademikvartar eller nationer. De skriver t.ex. inte ordet studentlivet som några stycken gör både i småstaden och i univer- sitetsstaden. En tjej skriver att man sitter i något slags aula och alla antecknar det lärare bablar om och man sitter där i timmar. Där slutar hennes uppsats. I aulan, lyssnandes till en babblande lärare. Ungefär lika luddiga är elevernas kunskaper om var utbildningar finns, hur de är upplagda och vad som krävs. Men jag tycker att den faktiska studiemedvetenheten ligger på en sund nivå. Skulle man redan i tvåan på gymnasiet känna till i detalj hur högre utbildnings- system är upplagt skulle jag bli förskräckt. Man kan knappast förvänta sig att elever i andra årskursen på gymnasiet känner till i detalj hur högre utbildningssystem är upplagt. Det är ont om drömmar i uppsatserna. I universitetsstaden och småstaden nämner några att författare, rockstjärna eller basketproffs, det kan man ju inte bli. Hålla på med musik går kanske, men man måste utbilda sig ut i fall attTräffa mannen på Juridicum och sedan rida iväg på hästar är en dröm som är ett mål. En annan tjej drömde om att bli advokat, men betygen En kille som egentligen ville bli officer ska gå på Polis- högskolan på grund av nedskärningarna. En tjej drömmer om att öppna en skönhetssalong i eller men verkar inte ha tänkt över finansieringen. Affärsman ska han bli som helst vill ägna sig åt skidåkning, och lycka drömmer hon om som skriver upprepade gånger att vara lycklig är det viktigaste – inte att vara ledsen att man har fötts. En tjej med arbetarbakgrund skriver att hennes dröm är att få lära sig grekiska (men jag får väl se hur det blir med det). En annan tjej med arbetarbakgrund skriver att hon bara velat syssla med en sak så länge hon kan minnas – att sjunga. Men, helst läsa något jag kan ha nytta av. Problemet är att religion och historia som hon tycker är roligt bara leder till läraryrket och lärare vill hon absolut inte bli. Fast högskola/universitet ska ge plats för alla och allt så är det ingen som ska gå gitarrskola i , bli hästhopperska eller söka till skrivar- linje. Ingen ska satsa helhjärtat på att sjunga fast det är allt hon vill. De har redan valt, samhällsprogrammet. Att läsa vidare är ingen dröm, det är något väntat. På förortsgymnasiet är drömlösheten ännu större. Ingen skriver eller nämner i förbifarten att de vill hålla på med musik eller bli författare. Här handlar det om att de ska läsa vidare, basta. När jag tänker får det mig att kämpa i skolan, skriver en tjej. Om man har drömmar om att bli någonting stort ska man uppfylla dom drömmarna. Men vad hennes drömmar är framgår inte. Beror det på språket? Eller den ensidiga känslan av att studier är ett måste – och en chans – för att inte hamna i den verklighet som de lever i? Kanske har de inte råd att unna sig drömmar, så som de inte kan unna sig sabbatsår eller utlandsplaner. Eller är eleverna i förorten närmare sina drömmar? Jag tror att alla skulle vilja gå på , alla drömmer om det. Att försörja sin familj – och klara allt det som brorsan klarar av, kanske är det också en dröm? Vad jag har fått ta del av är fantastiskt. I gymnasieåldern är man både barn och vuxen. Mönstrena lägger sig på plats, ibland omöjliga att se förrän . Eleverna är på väg att börja inse att har de ett vuxet liv, kommer de nog att stå där, med familj och hela köret. Man inser att det finns en möjlighet att påverka sin framtid. I den åldern påverkas uppfattningen om ens egen självständighet av miljön, av skolan själv och av samhällets ideologi. Elevernas originalitet kan kväsas och den kan uppmuntras. Om inte utbildning, på gymnasienivå och på högre nivå, snabbt blir mer lust- betonad och mindre strategibetonad, tror jag att det är fara å färde. Om inte utbildning i sig premieras, utan bara rätt utbildning, är samhället på väg bort från sig själv – dess medborgare. Precis som IT-samhället och kunskapssamhället ibland verkar ses som en koloss som går av sig själv, får vi inte glömma att det är ju de här människorna, elever , kanske lärare sen, som utgör samhället. Vad kan de göra? Vad vill de göra? En resurs utgörs onekligen av eleverna med invandrarbakgrund. Hos dem finns lust att lära och en stark drivkraft att göra något av sina liv. Men de måste släppas in, också på arbetsmarknaden. En annan typ av resurs är gymnasielärarna. Endast två elever skriver att lärare har påverkat deras syn på vidare studier. Det måste vara möjligt för lärarna att i större utsträckning stimulera eleverna till lustbetonade val. Låt oss hoppas att framtidens utbildningar kan stå för fler perspektiv, fler öppna dörrar och fler möjligheter. Att läsa det man vill måste vara möjligt. Inte bara det som är smart. Trygghetsperspektivet måste finnas i att man utbildar sig, inte i att man utbildar sig till något som är rätt ur arbetsmarknadens synvinkel. Annars är väl ett kunskapssamhälle inget att ha. Litteratur, utöver uppsatserna: text Använda pengar, med analys av 11–12 åringars uppsatser på temat Vad jag skulle göra om jag fick en miljon, i Socialpsykologiska studier (1973) och text Utbildningssystemets ideologiska funktion som finns i Skola, ideologi och samhälle, red. , Callewaert och Silberbrandt (1977) , artikel av , 1/3 2000 Vi vill förändra våra liv , kapitel 6, En arbetsmarknad för alla?, presenterad analys av uppsatser på temat Min framtid, skrivna av elever i årskurs 8 (1985) Jag har också tagit del av sagt:gjorts utvärdering . Man har i den genomfört gruppintervjuer med gymnasieelever och föräldrar från studieovana familjer för HSV:s räkning. Arbetarklass- och invandrarstudenters väg till och upplevelse av Föreliggande text reflekterar erfarenheter från 28 intervjuer med studenter vars existens på bidrar till att dess sociala och kulturella mångfald ökar; 14 av studenterna har arbetarbakgrund och 14 har annan kulturell bakgrund än svensk.1 Syftet med analys och bearbetning av materialet har varit att försöka identifiera dominerande problembilder av betydelse för vägen till och upplevelsen av univer- sitetet, och utifrån dessa strukturera redovisningen. I ett första avsnitt förs en diskussion kring social bakgrund och den högre utbildningen, vilken bygger på två utbildningsberättelser. I ett andra avsnitt fokuseras kulturell bakgrund och högre utbildning genom en allmän diskussion följt av en utbildningsberättelse. Social bakgrund och högre utbildning I intervjuerna med studenter som har arbetarbakgrund framkom tydligt en dominerande problemupplevelse i förhållande till universitets- studierna: många känner sig inte hemma i den akademiska miljön, man upplever ett utanförskap. För upplevelsen av utanförskap har yttre omständigheter förvisso haft stor betydelse, men dessa finner man svåra 1 Med arbetarbakgrund avses studenter som kommer från familjer där föräldrarna inte har någon erfarenhet av högskoleutbildning och med annan kul- turell bakgrund än svensk avses personer som antingen själva är födda i ett annat land än eller vars båda föräldrar är det. att reda ut och förklara. Utanförskapet förefaller mer vara en subjektiv existensbetingelse – det handlar om en känsla. Känslan av utanförskap upplevs i olika utsträckning av många av studenterna, men inte av alla. Några känner sig mycket bortkomna och vilsna i universitetsmiljön, medan några inte alls delar denna känsla – de känner sig tvärtom hemma. Mot denna bakgrund har ett givet tema för framställningen utkristalliserat sig. Detta handlar i den ena extremen om att känna ett främlingskap och i den andra om att känna sig hemmastadd. Tillfälligheternas student – en berättelse om att komma bort Även om jag kommer att ta en akademisk examen så kommer jag alltid att känna mig som en arbetare. Att studera var för nördar och loosers tyckte man då. Med dessa ord ger uttryck för sin tidigare uppfattning om studier och utbildning. Denna syn följde honom under hela hans tid i , i synnerhet under högstadiet. var skoltrött, han skolkade en del och tyckte att det fanns betydligt roligare saker att göra än att läsa läxor. Under skoltid var favoritsysselsättningen att hänga i korridorerna med polarna och de viktigaste kvällssysslorna utgjordes av handbollen eller att lira musik med grabbarna i det band som han var med i. Detta och mycket annat gjorde mycket hellre än att rikta sin tid och nyfikenhet mot de vetandefält som skola och utbildningsväsende premierar – de som för goda betyg och ett framtida liv på . Det överlät han åt andra – nördar och loosers. Han pluggar sin första termin på – någonting hände längs vägen. är först i sin familj med att ha gått hela vägen genom utbildningssystemet ända till – han gör en klassresa. Under denna resa har brutit med en tidigare syn på utbildning; som förhatlig och definitivt ingen premierad eller eftersträvansvärd syssla för honom. Utbildning var helt enkelt till för andra, inte för . Annorlunda uttryckt hade tidigare en utbildningssyn vars motsträvighet faktiskt innebar att han var på väg att befästa familjens svaga utbildningstradition. Mer eller mindre av en ren tillfällighet bröt med denna bana och med den tidigare synen på utbildning och han blev student på ett universitet. Detta gör till tillfälligheternas student. Det här är hans berättelse – en berättelse om att komma bort. Det främmande föräldrarnas syn på utbildning Att mer eller mindre av en tillfällighet eller slump äntrade låter påskina att högre utbildning inte var något som han kom i kontakt med under sin uppväxt. Och så var det. Hans far var industriarbetare och hans mor kontorist. Ingen av dem hade studerat vid högskola eller universitet – det var en värld som var främmande, som de inte kände och som de inte kunde relatera till. Farsan brydde sig väl inte om utbildning, berättar , han tyckte att man kunde klara sig utan. far menade i stället att det viktigaste var att skaffa sig ett jobb, vilket blev ett faderligt råd som länge skulle följa. Att få ett arbete och en inkomst var det viktigaste – detta hade fått med sig hemifrån. Studier var inget man talade om eller premierade och det var definitivt inget som – varken explicit eller implicit – krävdes av honom. Det var helt enkelt inte meningen att skulle plugga på universitet. Gymnasietiden – upplevelsen av frihet och tvång Trots att inte fann intressant eller särskilt rolig beskriver han sina betyg som rätt hyfsade. Att komma in på någon gymnasielinje skulle därmed inte bli något större problem. Men han var osäker på vad han skulle välja. Efter visst övervägande valde vad hans kompisar valde, en utbildning som dessutom verkade kul. gick Bygg- och anläggning, en praktisk tvåårig linje. Han skulle bli målare. trivdes bra på gymnasiet. Det var inga pro- blem meddelar han. Även om han tyckte att skolan som han gick på var lite väl isolerad. berättar att han och hans klasskompisar mestadels höll till på en filial som var belägen på några kilometers avstånd från skolans huvudbyggnad. På filialen fanns och de andra praktikerna. De enda gånger som de besökte huvudbyggnaden var när de hade engelska och svenska. Då mötte de eleverna som valt teoretiskt inriktade gymnasielinjer vilka höll till på huvudbyggnaden. Man hade ju en vi-och-dom-feeling, berättar och låter meddela att skillnaden inte endast var geografisk utan också social: Fastän vi tillhörde samma gymnasieskola så var vi aldrig inbjudna till de olika kårerna. Och dom hade fotoklubbar, där fick vi aldrig vara med. Och vissa år fick vi inte ens vara med i skolkatalogen. började se sin utbildningsvärld i termer av vi och dom – vi var praktikerna medan dom var teoretiker. Han kom längre bort från dessa dom andra – han upplevde sig inte vara välkommen i deras värld. Men ville inte heller vara där. trivdes med de praktiska kunskaper som han förvärvade. I dessa fanns en frihet – en frihet från pluggandet i . I gymnasiet var skeptisk till de teoretiska inslagen i utbildningen. Målardelen var bra, menar han, men de teoretiska kunskaperna kunde man skippat helt och hållet. För de blivande målarna blev dessa onödiga och tvungna. Dessutom upplevde han kraven som löjligt låga. För att bli godkänd i svenska en termin, berättar , så räckte det att man läste en bok och skrev en recension. tyckte därför att det hela var helt onödigt, att det var bara för att det skulle va så. Och när inte ens lärarna verkade ta det på allvar blev de teoretiska inslagen på målarlinjen bara ett tvunget spel för gallerierna. tyckte inte att denna intellektuella rustning var ett dugg eftersträvansvärd. Och när inte ens lärarna verkade ta det på allvar – varför skulle då göra det? Teoretiska kunskaper, nyckeln till den högre utbildningen, blev bara ett tråkigt tvång. Medan de praktiska kunskaperna skapade frihet och kändes meningsfulla – det var målare som utbildade sig till och det var målare som han ville bli. Att börja jobba – tiden efter gymnasiet Redan under gymnasiet blev på det klara med att målare var vad han ville och skulle bli. Framtidens bild av sin yrkesroll utgjordes av målaren. Han tvekade aldrig. Vilket gjorde förankrad i sitt yrke redan innan han började utöva det. När han var färdig med gymnasieutbildningen blev han lärling på det företag som han senare blev anställd av. Att börja jobba beskriver som underbart. Han tyckte att tillgången till arbete och inkomst var ett kliv in i vuxenlivet; han hade gjort vad han ville och vad som förväntades av honom, eller som han själv uttrycker det: Då hade man klarat av allt. Att åter sätta sig i skolbänken var inget tänkte på då. Klivet mot – upplevda tillkortakommanden och tillfälligheter Som en följd av krisen i byggbranschen blev arbetslös efter att ha arbetat . Arbetslösheten varvades med mindre och temporära målaruppdrag, några olika beredskapsjobb samt några kurser som Arbetsförmedlingen anordnade. Tiden gick och inga nya målarjobb dök upp för . Vilket gjorde honom orolig. Målare var vad han var och vad han ville vara – han trivdes med det. Men när inga jobb dök upp började han reflektera kring sin utbildning: Jag ville ju liksom inte vara arbetslös, och då kände man att man inte hade utbildning, man kunde ju inte göra vad som helst direkt. kände sig begränsad. Det arbete han identifierade sig med och som han trivdes med fanns inte längre att tillgå, och upplevde alternativ och valmöjligheter som få – hans utbildningsbana hade blivit ett tillkortakommande. För var tillkortakommandet mer en kort reflektion än något som fick honom att vilja ta upp studierna. Ändå började han studera på Komvux inom ramen för . Beslutet att studera hade att göra med att han helt enkelt kände sig tvungen eftersom hans A- kasseperiod var på väg att ta slut: Timmarna började tryta så man tänkte att man måste ha sysselsättning ett tag. Återupptagandet av studierna var, berättar , för att hålla sig flytande ekonomiskt. Någon målsättning med studierna på Komvux hade han alltså inte initialt: Man hade inga tankar på att byta då. Utan det var målare man skulle vara. Trots att talar om att han inte hade något speciellt mål med läsandet gick studierna över all förväntan: Han skrev VG på alla skrivningar. Eller som han själv uttrycker det: Jag aceade alla proven. Han som aldrig hade tänkt sig plugga igen fann det nu roligt helt plötsligt – säkert mycket på grund av de goda och för självförtroendet stärkande resultaten. började bryta med sin syn på skola och utbildning som någonting förhatligt och som något för nördar och loosers. Han var studerande igen, dessutom en lyckosamma sådan – något han inte alls hade föreställt sig. Han började försiktigt snegla mot och formulerade en målsättning för sina Komvuxstudier: att skaffa sig behörighet för att kunna söka. Så skede också. Han kom in. Utan att det var meningen, utan att det hade varit planerat blev han nu universitetsstuderande – han blev en tillfälligheternas student. På plats på – att vara borta Väl inne på mötte en värld som han aldrig fått beskriven för sig och ännu mindre vistats i. Han hade tagit sig till högsta läroanstalt – som den förste i familjen pluggade han nu på universitet. Mötet med beskriver som spännande, men i mötet kom också en känsla av utanförskap. beskriver sin position på universitet som en outsider. Han känner sig som en främ- ling, han är inte längre på hemmaplan – han har kommit bort. Den gamla och den nya världen Att känner sig som en outsider förklarar han med att han kommit till en helt ny värld. En värld som skiljer sig från den han känner och är uppvuxen i. Han talar om två skilda världar – en gammal och en ny. Den nya världen består inte bara av en ovan miljö och en annan och främmande utbildningsform. Den består också av andra univer- sitetsstuderanden. På dessa märks det, menar , att de kommer från ett hem med stark utbildningstradition och att deras föräldrar har en akademisk utbildning. När pratar om skillnaden mellan sina gamla kompisar och de han umgås med vid säger han att det är som att vända på ett mynt. känner sig mycket olik de andra studenterna. Skillnaden är något som känns, och han har svårt att sätta ord på känslan. Han tycker att det verkar som att detta är en naturlig miljö för dom, dom känns mer invuxna på nåt sätt. säger senare att det nog har med språket att göra: att det är så diplomatiskt på nåt sätt. Vilket skiljer sig från vanliga sätt att tala: Jag är liksom van vid att kunna vara frispråkig. När talar om den gamla världen nämner han ofta kompisarna: de gamla målarkollegorna och grabbarna i den motorcykel- klubb som han är medlem i. Om de senare berättar att i hojklubben är det bara arbetare rakt igenom, där är det ju ingen som har gått på högskola.