sou · GOB362d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Dessa var dels de arbetsuppgifter som vid den då gäl- lande tidpunkten sköttes av den gode mannen i s.k. fattigkonkurs, dels vissa helt nya arbetsmoment (frågor om gäldenärsbrott m.m.), dels upp- giften att avge förvaltarberättelse. Som fördel med alternativet framhölls den enkla konstruktionen. Taxan skulle ta sikte på en genomsnittlig mind- re konkurs. Den skulle ge ett för lågt arvode i de mera komplicerade fal- len, medan motsatsen skulle gälla för de enklaste konkurserna. Taxan skulle enligt arbetsgruppen innebära att en specialist med ett relativt stort antal förvaltaruppdrag skulle få skälig ersättning för sin totala arbetsinsats. Arbetsgruppen ifrågasatte emellertid om en taxa med så enkel konstruk- tion skulle tillräckligt motivera förvaltaren till särskilda arbetsinsatser i de mera komplicerade konkursfallen. I speciellt arbetskrävande ärenden skulle visserligen taxan kunna överskridas, men om taxesättning skulle alls ha någon mening måste antalet sådana fall vara relativt få. Alternativ 2 innebar en taxa med två olika beloppsnivåer. Konstruk- tionen byggde på tanken att konkurserna kunde indelas i två olika klasser, lättare eller svårare. Vilken nivå som skulle tillämpas i det enskilda fallet skulle avgöras av domstolen. Tanken var dock att arvode enligt nivån 1 för enklare konkurser skulle utgå i av konkurserna. För resterande skulle arvode utgå enligt nivå 2 eller med belopp som innebar överskridande av taxan. Taxenivån 1 var uppbyggd på samma sätt som taxan i alternativ 1, dvs. i beloppet skulle ingå en del som motsvarade ar- vodet till den tidigare gode mannen i s.k. fattigkonkurser och en annan del som motsvarade ersättning för förvaltarberättelse. Något påslag för nya arbetsuppgifter ingick däremot inte. Ett sådant påslag ingick däremot i taxan enligt nivå 2. Den stora förtjänsten med en uppdelad taxa ansågs vara att en sådan bättre än alternativ 1 skulle motivera konkursförvaltarna till extra arbetsinsatser i de mera komplicerade konkursfallen. Svårigheten skulle dock ligga i att avgöra vad som skulle ersättas enligt taxenivå 1 resp. 2. Avgörandet skulle läggas på domstolen. Det skulle dock ankomma på förvaltaren att rent allmänt göra troligt att arvode borde utgå enligt nivå 2 i de fall han begärde sådant arvode. Det skulle därefter bli frågan om en samlad bedömning där hänsyn bl.a. kunde tas till om förvaltaren gjort sär- skilda undersökningar för att utreda misstanke om brott och domstolen bedömt att utredningen varit befogad. Arbetsgruppen framhöll också att domstolarna skulle kunna få betydande vägledning av TSM som efter en tid skulle komma att ha bra kunskap om taxetillämpningen i vart fall i det egna länet. Arbetsgruppen förordade bl.a. mot denna bakgrund att förvaltartaxan bestämdes enligt alternativ 2. En sådan taxa trädde i kraft . gjordes emellertid en översyn av taxan till följd av en överenskommelse mellan advokatsamfund. Översynen visade att det fanns stora brister i systemet med två nivåer i taxan. Kritiken gick framför allt ut på att antagandet om fördelningen av antalet arvoden på två nivåer inte hade slagit in. Arvode dömdes ut enligt nivå 2 eller med överskridande av taxan i 10 – av det totala antalet utdömda arvoden i de aktuella konkurserna. Majoriteten av de intervjuade (ett urval av kon- kursdomare, konkursförvaltare och tillsynsmyndigheter) ansåg därför att nivå 2 var onödig. En trolig orsak till att antagandet om fördelningen av arvodet på de två nivåerna inte slog in var att förvaltarna avstod från att göra någon egentlig utredning när bokföring helt saknades. Skälen som anfördes för att döma ut arvode enligt nivå 2 var mycket skiftande och i många konkurser var det andra orsaker än gäldenärsbrott och återvinning. infördes en taxa med en nivå. Från de dåvarande två nivåerna resp. sattes taxan nu till . I en skrivelse till DV daterad begärde Kommis- sionen mot ekonomisk brottslighet vissa ändringar av konkursförvaltartax- an med anledning av att kritik framförts som gick ut på att taxebundna arvoden i mindre konkurser skulle försvåra undersökningen av ekonomisk brottslighet i sådana konkurser. Kommissionen hade, i syfte att utröna hur det taxebundna arvodet i mindre konkurser fungerade i praktiken, varit i kontakt med ett antal konkursdomare och TSM. Undersökningen hade gett en mycket splittrad bild. På sina håll uppgav man att taxan regelbundet överskreds när det gällde andra konkurssubjekt än fysiska personer som inte drev rörelse. På andra ställen låg överskridandena klart inom den av DV i rättshjälpssammanhang rekommenderade gränsen . Kom- missionen efterlyste ett enhetligare och generösare system för att överskri- da taxan i de fall detta kunde anses befogat, exempelvis för att förvaltaren borde göra en noggrannare undersökning av misstänkt ekonomisk brotts- lighet. Det kunde emellertid enligt kommissionen inte vara rimligt att ford- ra kostnadskrävande undersökningar i exempelvis varje rörelsekonkurs med mer eller mindre vaga brottsmisstankar. Det borde krävas att misstan- karna hade en viss tyngd. En van förvaltare torde redan på ett tidigt stadi- um kunna säga om det finns särskild anledning att syna en konkursgälde- när i sömmarna. Ambitionen borde vara att inte anmäla gäldenären för misstänkt brottslighet utan att ha en förhållandevis fast grund att stå på. I dylika fall borde det normala vara att förvaltaren tog kontakt med TSM för att förankra ett beslut om närmare undersökning. TSM:s ambition borde vara att på alla sätt underlätta för en förvaltare som på goda grunder miss- tänker ekonomisk brottslighet. Detta skulle kunna ske genom att TSM tillstyrkte ett överskridande av taxan i sådana fall. Det skulle också kunna ske genom att TSM ställde ekonomisk expertis till förvaltarens förfogan- de. Den förändrade syn på tillämpningen som kommissionen gett uttryck för borde enligt kommissionens uppfattning tydligt framgå av DV:s anvis- ningar. Kommissionen fick gehör för sina synpunkter genom att det i den kon- kursförvaltartaxa som gällde – 1987 angavs uttryckligen i tax- an (3 §) att skäl för att överskrida taxan kunde föreligga t.ex. om förvalta- ren gjort undersökning om misstänkt ekonomisk brottslighet. Frågan kom efter KL-reformen att tas upp i en särskild kommentar som DV lämnade till konkursförvaltartaxan. Förvaltartaxan gällde fram till ikraftträdandet av den nya konkurslagen de mindre konkurser som avskrevs enligt 185 d § ÄKL, dvs. på grund av att tillgångarna inte räckte till att betala konkurskostna- derna och massaskulder. föreslog i slutbetänkandet Ny konkurslag (SOU 1983:24) att taxans tillämpningsområde skulle ut- vidgas till att avse även mindre konkurser som avslutas med utdelning i förenklad form, dvs. genom direkta utbetalningar till bäst prioriterade bor- genärer (SOU 1983:24 s. 242 f. och 37). Chefen för ansåg emellertid i prop. 1986/87:90 att det förelåg svårigheter med att utvidga taxeområdet till konkurser med utdelning, eftersom det arbete en förvaltare måste lägga ned i en tillgångskonkurs kunde variera högst avse- värt. Även om det bland tillgångskonkurserna skulle gå att urskilja en och annan typisk konkurs skulle det bli ofrånkomligt att taxan måste frångås i åtskilliga fall. På så sätt skulle det viktigaste argumentet för att införa en taxa falla bort (prop. 1986/87:90 s. 160). Mot bakgrund av det anförda behölls de principer som dittills hade tillämpats för att avgränsa det taxesatta området oförändrade. Genom det enhetliga förfarande för konkurshantering som också föreslogs, dvs. att uppdelningen mellan mindre konkurser och ordinära konkurser försvann, kom även de konkurser som tidigare avskrevs enligt 186 § ÄKL, s.k. efter- följande fattigkonkurser, formellt att omfattas av det taxesatta området. Enligt departementschefen torde det dock i praktiken ofta finnas anledning att i sådana konkurser frångå taxan. Vid reform utökades konkursförvaltarens arbetsuppgifter bl.a. genom att förvaltaren skulle ange obeståndet kunde antas ha inträtt samt om skyldighet inträtt att enligt 13 kap. 2 § aktiebo- lagslagen (1975:1385) upprätta särskild balansräkning. Bedömningen av om sist nämnda uppgift skall lämnas eller inte fick enligt vad departe- mentschefen anförde i lagmotiven (prop. 1986/87:90 s. 272) relateras till sannolikheten för att det personliga betalningsansvaret skulle komma att göras gällande av borgenär och till kostnaderna för en sådan undersökning. Även storleken av de förbindelser som hade aktualitet skulle beaktas vid den bedömningen. DV har med tanke på de nu berörda arbetsuppgifterna i sin kommentar till konkursförvaltartaxan pekat på att framtagandet av uppgifterna torde medföra höga kostnader. I dessa konkurser kommer där- för förvaltararvodena ofta att bestämmas utan tillämpning av taxan. Kon- kursförvaltartaxan höjdes fr.o.m. bl.a. med hänsyn till de nya arbetsuppgifterna från till , dvs. Timkostnadsnormen förändrades med enbart . De årliga förändringarna av konkursförvaltartaxan hade tidigare i princip motsvarat den förändring som gjorts av timkostnadsnormen. Höj- ningen av taxan 1988 innebar alltså inte enbart en prisuppräkning utan ledde också till att den blev förhållandevis högre. Taxan har även efter höjts vid ett flertal tillfällen. Den bestämmelse som innehåller bemyndigande för DV att fastställa taxan (44 § KF) ändrades fr.o.m. på så sätt att det angavs att taxan skulle fastställas av DV på grundval av en timkostnadsnorm som beslutas av regeringen. De årliga förändringarna av taxan har i princip motsvarat den förändring som gjorts av timkostnadsnormen. Om avskrivning sker enligt 10 kap. 1 § KL kan den situationen upp- komma att tillgångarna väl räcker för att betala de dittills upplupna kon- kurskostnaderna men däremot inte till kostnaderna för ett utdelningsförfa- rande. I det läget skulle förvaltaren enligt de regler som gällde sedan konkursen hade avskrivits återställa den kvarvarande egendo- men till gäldenären. 1986/87:90 föreslogs att den kvarvarande egendomen under vissa förutsättningar i stället skulle tillställas berättigade borgenärer och först om förutsättningarna härför inte var uppfyllda, till- ställas gäldenären. Bestämmelser härom upptas i 10 kap. 4 § KL. I och med att konkursen i fråga avslutas genom avskrivning på grund av otill- räckliga tillgångar uttalades i lagmotiven (prop. 1986/87:90 s. 318) att förvaltarens arvode normalt borde utgå enligt taxa, även om borgenären tillställts egendom enligt den nu nämnda bestämmelsen. Om det uppkom- mit särskilt omfattande merarbete fick avvikelse från taxan ske under de i taxan angivna förutsättningarna. () har genom beslut i fyra mål prövat frågan om tillämpningen av konkursförvaltartaxan. Ett av besluten har refererats i NJA 1998 s. 685. Övriga beslut, som rörde samma frågeställning, meddelades i målen Ö 5328/96, Ö1239/97 samt Ö 3852/97. I det mål som sedermera refererats hade förvaltaren yrkat att konkursen för ett städbolag skulle skrivas av enligt 10 kap. 1 § KL, trots att bouppteck- ningsed inte hade avlagts, samt att tingsrätten skulle fastställa förvaltarens arvode till inkl. mervärdesskatt. TSM ansåg att arvode skulle bestämmas enligt gällande taxa eftersom konkursen enligt myndighetens uppfattning inte hade krävt avsevärt mer arbete än normalt. anförde till stöd för sin begäran om arvode över taxa bl.a. att det funnits anledning att utreda om någon av de företrädare för bolaget som inte kun- nat anträffas kunde misstänkas för brott som avses i 7 kap. 16 § KL. Er- sättningen för sådant arbete borde inte vara beroende av om någon slutli- gen anmälts för brott. Både tingsrätt och hovrätt fastställde arvodet till taxebeloppet . Tingsrätten anförde som motivering för beslutet att det med beaktande av boets omfattning inte kunde anses att skälig ersättning för arbetet – även om den översteg det normala taxebeloppet – kunde anses översti- ga den fastställda taxan med mer än hälften, dvs. Hovrätten fann inte skäl att ändra tingsrättens beslut. I HD yrkade konkursförvaltaren bifall till sin i hovrätten förda talan och angav den totala tidsåtgången . RSV bestred ändring. För det fall HD skulle finna att skäl förelåg att överskrida taxan vitsordade verket , vilket motsvarande ersättning för nedlagd tid beräknad enligt gällande timkostnadsnorm. HD (majoriteten) anförde i huvudsak följande. Regeringen har i 44 § KF bemyndigat DV att fastställa en kon- kursförvaltartaxa på grundval av den timkostnadsnorm som regeringen har bestämt. Timkostnadsnormen hade för den i målet aktuella tiden bestämts till inkl. mervärdesskatt. Taxebeloppet fick mot bak- grund av timkostnadsnormen anses grundat på en beräknad tidsåtgång om ca. 8 timmars arbete. Bestämmelsen i taxan om överskridande av normal- beloppet skulle därför tillämpas först om handläggningen krävt mer än drygt 12 timmars arbete. Vad som framkommit i HD gav inte anledning att göra annan bedömning än den RSV gjort i fråga om den faktiska tidsåt- gången. Det hade inte framkommit något som föranledde att de av förvalt- aren vidtagna åtgärderna skulle bedömas som överflödiga eller överarbe- tade. Eftersom den angivna tiden med mer än häften översteg den norm på vilken taxebeloppet grundats skulle ersättningen till förvaltaren därmed utgå enligt huvudregeln i 14 kap. 4 § andra stycket KL. Konkursförvaltare måste uppfylla mycket högt ställda krav på kunskap och erfarenhet. Av detta följer att ersättningen till förvaltaren i andra fall än sådana som er- sätts med taxebeloppet inte är bunden till timkostnadsnormen. Förvalta- rens yrkande fick anses skäligt. Med ändring av hovrättens beslut fast- ställde HD ersättningen till förvaltaren till inkl. mervärdesskatt. Två justitieråd var skiljaktiga och anförde i huvudsak följande. Kon- kursförvaltartaxan är utformad som en s.k. saktaxa vilket innebär att alla ärenden som faller under taxan i princip skall ersättas med samma belopp, oberoende av den arbetsinsats som krävs i det enskilda fallet. Ett syfte med taxesystemet är att domstol normalt inte skall behöva göra någon sär- skild prövning av arvodesfrågan i ärenden som omfattas av taxan. Taxan får överskridas om konkursärendet har krävt avsevärt mer arbete än nor- malt. Denna bedömning får göras med utgångspunkt i om förvaltaren visat att ärendet krävt arbetsmoment eller arbetsinsatser från hans sida som klart går utöver vad som normalt kan förväntas i en avskrivningskonkurs. För att taxebeloppet skall få överskridas krävs att rätten finner att skälig er- sättning överstiger taxebeloppet med minst hälften. Har förvaltaren inte visat att ärendet krävt avsevärt mer arbete än normalt saknas det anledning att göra någon prövning enligt denna särskilda begränsningsregel. Förval- taren hade till grund för sitt yrkande anfört bl.a. att det inte varit möjligt att etablera kontakt med bolagets företrädare, att något bokföringsmaterial inte kunnat omhändertas och att tre sammanträden för edgång hållits. Det aktuella konkursboet var av liten omfattning och förhållandena i boet hade varit okomplicerade. De arbetsmoment som förvaltaren hade begärt ersätt- ning för var samtliga sådana som normalt kunde förväntas i en avskriv- ningskonkurs. Förvaltaren kunde inte ansetts ha visat att dessa krävt ar- betsinsatser av en omfattning som går utöver vad som normalt kunde för- väntas. Förvaltaren kunde inte heller anses ha yrkat ersättning för tids- spillan utöver vad som ingår i taxebeloppet. Överklagandet lämnades där- för utan bifall. 2.5.5.3Andelen avskrivningskonkurser med arvode över taxa RRV har i den granskning av den statliga tillsynen som redovisats i rap- porten gjort en undersökning av arvode i bl.a. avskrivningskonkurser. RRV:s undersökning har inbegripit fem olika län, dvs. (AB), (L), (R), (W) och (BD) län, och avsett konkurser som avslutades och 1993. Av tabell 2.4 (tabell 10 i RRV:s rapport) framgår att det fanns skillnader mellan länen i fördelningen av avslutade konkurser på avskrivningskonkurser resp. utdel- ningskonkurser. Störst andel avskrivningskonkurser, , fanns i medan den lägsta andelen, , fanns i bl.a. Koppar- bergs län. De länsvisa skillnaderna visade sig vara relativt stabila över åren trots att antalet konkurser hade ökat. Tabell 2.4 Andelen avskrivningskonkurser, (1:a halv- året) Av figur 2.3 (figur 6 i RRV:s rapport) framgår att andelen av samtliga avskrivningskonkurser som avslutades med arvode över taxa ökade i fyra av de fem länen . Den största ökningen fanns i Skara- borgs län. Figur 2.3 Andelen avskrivningskonkurser med arvode över taxa, () RRV har också undersökt förändringarna i medianarvode resp. genom- snittsarvode inom de olika konkurstyperna (för utdelningskonkurser, se avsnitt 2.5.4.3). Det har kunnat noteras att arvodet i avskrivningskonkurser som överstiger taxan generellt sett hade ökat. Av figur 2.4 (figur 7 i RRV:s rapport) framgår förändringarna länsvis när det gäller medianarvodet resp. det genomsnittliga arvodet. Figur 2.4 Medianarvodet i avskrivningskonkurser över taxa, () Genomsnittligt arvode i avskrivningskonkurser över taxa 1990 och 1993 BD**) (tkr)*) *) ABs och Ws uppgifter för exkl moms, L och R inkl moms, BD delvis med moms **) värden De höga värdena i resp. indikerar att det i resp. län fanns avskrivningskonkurser med höga arvoden. Det var enbart i resp. län som utvecklingen av arvodesnivåerna understeg timkostnadsnormens utveckling inom rättshjälpen. Detta gällde även såvitt avser det genomsnittliga arvodets utveckling. RRV:s aktstudie (167 akter fördelade på de fem olika länen) visade att minst var femte avskrivningskonkurs som överskred taxan var en konkurs som vid edgångssammanträdet i tingsrätten bedömdes kunna avskrivas omgående. RRV har också undersökt förändringen i andelen av de totala arvo- deskostnaderna i avskrivningskonkurser där arvodet fastställts över taxa. Av tabell 2.5 (tabell 11 i RRV:s rapport) kan utläsas betydande skillnader mellan länen och att dessa skillnader ökat . Tabell 2.5 Avskrivningskonkurser över taxa – andel av arvoden i avskriv- ningskonkurser, () Avskrivningskonkurser över taxa (%) +/- 0 Tre län hade i stort sett oförändrad fördelning av arvodeskostnaderna i avskrivningskonkurser. I resp. hade däremot arvodeskostnaderna i överskridandekonkurser ökat betydligt. RRV:s aktstudie har inte gett något stöd för bedömningen att förvalta- rens arbete med att utreda eventuell brottsmisstanke eller möjlighet till återvinning i avskrivningskonkurser skulle kunna förklara arvodesnivåerna eller andelen överskridanden. Utredningen har i den förut nämnda arvodesenkäten genomfört en under- sökning hos samtliga TSM av bl.a. i hur många av avskrivningskonkurser- na förvaltarna tillerkänts arvode som överstiger konkursförvaltartaxan. En sammanställning av enkätsvaren redovisas i bilaga 9. I det följande redo- görs kortfattat för resultatet av undersökningen i den del den avser omfatt- ningen av de konkurser där konkursförvaltartaxan frångåtts och storleken på det arvode som tillerkänns förvaltaren i dessa fall. Resultaten redovisas regionvis för de olika TSM-områdena. Av de totalt 497 undersökta avskrivningskonkurserna 1995 hade för- valtaren tillerkänts ett arvode som översteg konkursförvaltartaxan i 235 konkurser eller i . Lägst antal konkurser med arvode över taxa hade Eskilstunaregionen och (37 resp. ). Göteborgs- regionen uppvisade den största andelen konkurser över taxa (se vidare tabell i bilaga 9). uppgick andelen konkurser med arvode över taxa till , dvs något högre än 1995. den lägsta andelen , medan fortfarande hade den högsta andelen . När det gäller det genomsnittliga arvodet i de konkurser där förvaltaren tillerkänts arvode över taxan fanns 1995 en spridning mellan i till i . Medianvärdena låg mel- lan 20 000 (Karlstadregionen) och (Umeåregionen). När det gäller medianvärdena låg dessa 1995 på en ganska jämn nivå förutom i Umeå- och Göteborgsregionerna som haft högre värden. var arvodesnivåerna över lag högre. Genom- snittsvärdena låg mellan i och i . För Malmös del kan dock noteras att ett fåtal konkurser med särskilt höga arvoden medfört att genomsnittsvärdet blivit högt. Me- dianvärdet för är mer jämförbart med övriga regioner, även om medianvärdena för det året uppvisar en större spridning (mellan i och i ). En beräkning av genomsnittet av arvode över taxa för samtliga regioner ger ett arvode på och för . 2.5.6Arvode och kostnadsersättningar i konkurser som avslutas på annat sätt än genom utdelning eller avskrivning enligt 10 kap. 1 § KL En konkurs kan avslutas även på annat sätt än genom utdelning eller av- skrivning enligt 10 kap. 1 § KL. Ett sådant fall är att konkursen läggs ned på grund av en frivillig uppgörelse enligt 12 kap. 1 § KL. Det kan också inträffa att konkursbeslutet upphävs genom beslut av högre rätt. En annan situation som kan uppstå är att det visar sig att någon fordran inte kan an- tas komma göras gällande i konkursen. Rätten skall då, efter anmälan av förvaltaren genast besluta om avskrivning av konkursen (10 kap. 3 § KL). Motsvarande bestämmelse fanns även i ÄKL men var då tillämplig endast i ordinära konkurser. Vid införandet av den nuvarande bestämmelsen i 10 kap. 3 § KL uttalades i lagmotiven (prop. 1986/87:90 s. 317) att det även i mindre konkurser kunde inträffa att inte någon borgenär påkallade utdel- ning. Skälet härför kunde vara att gäldenären hade förnöjt samtliga sina fordringsägare. Bestämmelsen om omedelbar avskrivning av konkursen gjordes därför tillämplig i alla konkurser. När det gäller konkursförvaltarens arvode och kostnadsersättning i de konkurser som läggs ned enligt 12 kap. 1 § KL eller skrivs av enligt 10 kap. 3 § KL bestäms arvode till förvaltaren efter de principer för arvode i utdelningskonkurser som redovisats i avsnitt 2.5.1 – 2.5.4. artaxan är alltså inte tillämplig i något av fallen. Även om konkurser som avses i 10 kap. 3 § faktiskt avslutas genom avskrivning är det formellt sett inte fråga om avskrivning enligt 10 kap. 1 § KL. Kostnaden för förvaltar- arvode m.m. skall därefter, tillsammans med andra konkurskostnader och massaskulder, betalas av konkursboet. Kvarvarande tillgångar skall åter- ställas till gäldenären. Detta framgår såvitt gäller avskrivningsfallen av 10 kap. 4 § 2 KL och när det gäller en konkurs som läggs ned på grund av frivillig uppgörelse av 12 kap. 2 § andra stycket KL. När det gäller en konkurs som upphävs av högre rätt skall rätten också, såvitt yrkande därom framställts, pröva parts anspråk på ersättning för kostnader i ärendet. Reglerna i 18 kap. RB är härvid tillämpliga med vissa undantag. Borgenärens kostnad i detta avseende skall dock inte förväxlas med konkurskostnader i KL:s mening, dvs. kostnader enligt 14 kap. 1 § KL. Sådana konkurskostnader kan uppstå även i konkurser som senare upphävs i högre rätt. Ett beslut om konkurs verkställs (16 kap. 4 § KL). Förvaltaren kan därför som hunnit löpa från kon- kursbeslutet till dess att beslutet upphävs ha lagt ned visst arbete i konkur- sen eller haft vissa kostnader. Även andra konkurskostnader, såsom kun- görelsekostnader, kan ha uppstått. Då högre rätt upphäver konkursbeslutet skall dessa kostnader täckas ur konkursboet, varefter resterande egendom i boet skall återställas till gäldenären. Detta innebär alltså att gäldenären ytterst får svara för konkurskostnaderna oavsett om konkursbeslutet fak- tiskt upphävts på talan av gäldenären själv. Bestämmelsen att boet skall betala konkurskostnaderna i dessa fall ifrågasattes vid remissbehandlingen av förslag. Enligt var det inte rimligt vare sig att gäldenären skulle behöva betala kostnaderna när han felaktigt försatts i konkurs eller att förvaltaren skulle bli utan ersättning för sitt arbete, om boets egendom inte förslog till betalning av kostnaden. Enligt tingsrätten var den rimli- gaste lösningen att den konkurssökande borgenären fick ersätta kostnader- na. Departementschefen framhöll i prop.