sou · GOB342 · 2001-01-01 00:00:00 — Särskilt måste uppmärksammas att metoderna för att förhöra barn skiljer sig markant från vad som gäller vid andra förhör och att det därför finns en risk för att utredarens förhållningssätt vid barnförhören påverkas negativt. Viktigt är att utredarna ges möjlighet att delta när sådana frå- gor diskuteras. I detta sammanhang måste också pekas på den stora betydelse en god samverkan mellan myndigheter i form av samrådsgrupper visat sig ha. Om det i kommunerna finns särskilda samrådsgrupper brukar repre- sentanter från polisens barn-/familjevåldsgrupp ingå i dessa. De poliser som ingår i väl fungerande samrådsgrupper med klara samrådsruti- 58 Barnkompetensen hos polisen och åklagarna ner/handlingsplaner, som bör vara förankrade i de olika myndigheter- nas ledning, känner ofta en större tillfredsställelse med sin arbetssitua- tion. Även om deltagandet i samrådsgrupper vanligen syftar till att för- dela arbetsuppgifter mellan de berörda myndigheterna har deltagandet således också en personalvårdande funktion. Frågor som rör samverkan mellan myndigheter faller visserligen utanför denna framställning men det finns ändå anledning att rent allmänt peka på fördelarna med goda samrådsformer. Att barnutredande polis ges möjlighet att delta i sådana grupper på arbetstid är enligt vår uppfattning självklart. Vi återkommer till samrådsfrågorna i huvudbetänkandet. Vi föreslår att Riksåklagaren ges i uppdrag att vidta de åtgärder som krävs för att ärenden rörande barnmiss- handel och sexuella övergrepp mot barn skall handläggas av åklagare som genomgått vidareutbildning inom området, ersätta Riksåklagarens vidareutbildning i fråga om sexuella över- grepp mot barn med en gemensam vidareutbildning inom områ- det barnmisshandel och sexuella övergrepp mot barn, utforma en kontinuerlig fortbildning för åklagare som arbetar med barnärenden. Inom åklagarväsendet arbetar man inte specialiserat med ärenden som rör barnmisshandel och andra övergrepp mot barn. Detta i förening med att åklagarna vanligtvis inte har genomgått någon form av vidare- utbildning inom området gör att barnkompetensen inom åklagarväsen- det generellt sett är låg. 5.2.1Ett mer specialiserat arbetssätt bör införas En åtgärd i syfte att höja barnkompetensen inom åklagarväsendet är att införa ett mer specialiserat arbetssätt. De flesta åklagare i är vad man brukar kalla generalister, vilket innebär att de handlägger samtliga ärendetyper som förekommer vid myndigheten. Vid åklagarkamrarna kan visserligen finnas flera specialisttjänster, t.ex. inom områdena narkotikabrott, IT-brott och – i något fall – även inom området övergrepp mot barn, men detta behöver inte betyda att specialiståklagarna handlägger samtliga mål inom sitt Barnkompetensen hos polisen och åklagarna 59 Som regel fördelas ärendena i stället genom lottning mellan samtliga åklagare på kammaren. Den åklagare som söker en specialist- tjänst gör det sannolikt inte i första hand för att förvärva en specialist- kompetens utan för att specialisttjänsten är en befordringstjänst. Från- varon av specialisering är en bidragande orsak till att barnkompetensen generellt sett är låg inom åklagarväsendet. Före omorganisationen bestod åklagarväsendet av 13 åkla- garregioner vilka var indelade i ett 80-tal lokala åklagarmyndigheter. Av dessa hade drygt hälften endast 2–3 åklagare anställda. Genom att koncentrera den brottsbeivrande verksamheten till ett färre antal större myndigheter, åklagarkamrarna, där åklagarväsendets specialistfunktio- ner som huvudregel skulle inordnas, såg man möjligheter till en effek- tiv bekämpning av exempelvis ekobrott, narkotikabrott, IT-relaterad brottslighet och sexuella övergrepp mot barn. Härigenom skulle ges möjlighet att öka personalens kompetens. Under reformarbetet betona- des också att en större krets inom åklagarkåren måste utbildas för att handlägga speciella måltyper (prop. 1995/96:110 s. 14 f). De tankar på specialisering som låg bakom omorganisationen inom åklagarväsendet har inte fått genomslag inom området övergrepp mot barn. Den specialkunskap som eventuellt kan finnas inom kamrarna tas i vart fall inte till vara eftersom speciallottning inte sker. En första åt- gärd i syfte att höja barnkompetensen hos åklagarna bör därför vara att utnyttja möjligheterna till en sådan specialisering som innebär att barn- ärendena koncentreras till ett fåtal åklagare på varje kammare. Det finns dock ingenting som hindrar att en sådan specialiserad åklagare handlägger även andra ärenden än barnärenden. Förutom att specialise- rade åklagare ges större möjligheter att samla på sig erfarenhet av barn- ärenden kan också kostnaderna för vidareutbildning hållas nere efter- som det då är tillräckligt att utbilda ett mindre antal. När det gäller storleken på de särskilda barnenheterna gör sig samma faktorer som för polisens del gällande. Grupperna bör således vara tillräckligt stora för att fungera under sjukdom och semestertider och de åklagare som vill bör ha möjlighet att arbeta även med andra ärenden än barnärenden. Om någon eller några kammare bedöms ha för få åklagare för att inrymma en särskild enhet som handlägger barn- ärenden finns möjlighet till samverkan mellan flera kammare inom samma åklagardistrikt. Från polishåll framförs emellanåt den synpunkten att åklagarnas ointresse av barnärenden och deras bristande kompetens inom området försvårar samarbetet mellan polisen och åklagarna. Att åklagarna lik- som poliserna arbetar specialiserat, företrädesvis i grupper, medför att samarbetet och därmed även kvaliteten på arbetet kan förbättras. 60 Barnkompetensen hos polisen och åklagarna Vi föreslår att Riksåklagaren ges i uppdrag att vidta de åtgärder som krävs för att ärenden rörande barnmisshandel och sexuella övergrepp mot barn skall handläggas av åklagare som genomgått vidareutbildning inom området. 5.2.2Grundutbildningen håller på att anpassas Den som vill bli åklagare måste genomgå först juristutbildning (180 poäng), därefter notarietjänstgöring vid tings- och/eller länsrätt och slutligen minst nio månaders provtjänstgöring som åklagaraspirant. Vid slutet av provtjänstgöringen beslutar åklagarmyndigheten om aspi- ranten skall anställas som assistentåklagare. Åklagarnas grundutbild- ning omfattar sammanlagt 16 veckors teoretisk utbildning, bl.a. ett av- snitt om sexuella övergrepp mot barn (). Enligt uppgift från Riks- åklagaren arbetar man f.n. med att göra om avsnittet till ett gemensamt avsnitt om barnmisshandel och sexuella övergrepp. Åklagare kommer i sitt arbete inte på samma sätt som poliser i kontakt med barn och miljöer där barn vistas. För åklagarna gör sig behovet av en breddad grundutbildning därför inte lika starkt gällande. Därtill kommer att det redan pågår ett arbete inom Riksåklagaren för att få in frågor om barnmisshandel i grundutbildningen. Vi anser inte att det finns skäl att föreslå ytterligare ändring eller komplettering i åklagarnas grundutbildning. Insatserna bör i stället koncentreras till de specialiserade barn- enheterna genom att åklagarna där ges lämplig vidareutbildning. 5.2.3Åklagare som arbetar med barnärenden måste ha särskild kompetens I ärenden som gäller övergrepp mot barn i olika former leds förunder- sökningen oftast av åklagaren. Det är därmed åklagaren som planerar förundersökningen och ytterst beslutar vilka utredningsåtgärder som skall vidtas, t.ex. vilka förhör som skall hållas. Det ankommer också på förundersökningsledaren att göra anmälan hos rätten om det finns an- ledning att förordna ett målsägandebiträde. För att barnperspektivet skall finnas med i utredningen är det nödvändigt att åklaga- ren har en god barnkompetens. Den vidareutbildning för åklagare som närmast berör de frågor som aktualiseras i barnmisshandelsärenden är en av Riksåklagaren anordnad utbildning för åklagare som handlägger mål rörande sexuella övergrepp mot barn. Den behandlar bl.a. frågor rörande barns utveckling samt förhörsteknik och rättsmedicin. Barnkompetensen hos polisen och åklagarna 61 Som tidigare nämnts finns också möjlighet för åklagare att delta i kurs för utredare av sexuella övergrepp mot barn och i högskoleutbildningen angående barnmisshandel och sexuella övergrepp vid Hälsouniversitetet i . Det är inte särskilt vanligt att åklagare över huvud taget har genomgått någon vidareutbildning med inriktning på övergrepp mot barn. Ett första steg måste därför vara att de åklagare som skall arbeta med barnärenden genomgår sådan utbildning. Riksåklagarens utbildning om sexuella övergrepp bör ersättas av en utbildning som inkluderar såväl barnmisshandel som sexuella över- grepp mot barn. Därvid bör de frågor som är specifika för barnmiss- handel tas med, såsom skadebilder och diagnoser samt innebörden av misshandelsbegrepp i ett barnperspektiv. Det är inte möjligt att nu bedöma vilket behov av ytterligare utbild- ning i form av repetition, påbyggnad eller kontinuerlig fortbildning som kan finnas. Det får dock förmodas att de åklagare som genomgått eller kommer att genomgå vidareutbildning kommer att behöva någon form av kontinuerlig kompetensutveckling. Vi föreslår att Riksåklagaren ges i uppdrag dels att ersätta Riksåkla- garens vidareutbildning i fråga om sexuella övergrepp mot barn med en gemensam vidareutbildning inom området barnmisshandel och sexuella övergrepp mot barn, dels att utforma en kontinuerlig fortbildning för åklagare som arbetar med barnärenden. Det kan vara en fördel om Riksåklagaren i utbildningsfrågorna sam- verkar och samråder med . finns det knappast någon åklagare som arbetar specialiserat med barnärenden. Behovet av handledning inom åklagarväsendet är därför mycket litet. Det saknas därmed behov av centrala rikt- linjer eller liknande i frågor som rör handledning. En följd av ett speci- aliserat arbetssätt är dock sannolikt att behoven av avlastning ökar. Vi utgår från att Riksåklagaren följer frågan. Vi har fått den uppfattningen att man inom åklagarväsendet inte har samma problem med attitydfrågor som polisväsendet. I den mån sådana problem ändå föreligger bör de vara desamma som hos polisen. I denna del hänvisar vi därför till avsnittet om attityder inom polisen (avsnitt 5.1.4). 62 Barnkompetensen hos polisen och åklagarna Vi vill därutöver påpeka att inrättandet av särskilda barnenheter inom åklagarkamrarna innebär att ärendegruppen barnmisshandel och sexuella övergrepp mot barn lyfts fram och görs synliga även inom åklagarorganisationen. Vi tror att detta, som kan ses som en prioritering av problemområdet, verkar allmänt statushöjande. 6Hur handläggs ärenden om barnmisshandel? 6.1Anmälan till görs inte om barn som bevittnar våld i sina familjer ges i uppdrag att utfärda de centrala riktlinjer eller liknande som kan behövas för att säkerställa att anmälan enligt 71 § socialtjänstlagen (1980:620) görs från polisen till om barn i misshandelsmiljöer. skall utforma rikt- linjerna i nära samarbete med . står för så gott som samtliga anmälningar och förfråg- ningar till polisen om barnmisshandel. Detta är inte speciellt anmärk- ningsvärt med hänsyn till att på grund av anmälnings- skyldigheten enligt 71 § socialtjänstlagen ofta först får veta när det finns anledning att misstänka att ett barn blivit utsatt för misshandel. I andra fall kan anmälan komma från en skola eller en privatperson. I de fall där anmälan om barnmisshandel kommer in till polisen från någon annan instans än är polisen alltid skyldig att an- mäla detta till . I dessa situationer synes anmälningsskyl- digheten inte vålla polisen några problem. Här är alltså barnet garante- rat att dess situation uppmärksammas och att skyddsåtgärder sätts in från sida om det behövs. Annorlunda förhåller det sig när ett misshandelsbrott inte riktar sig direkt mot barnet utan mot någon annan i familjen, som regel barnets mor, men där barnet bevittnar misshandeln. Polisen kommer vanligtvis i kontakt med dessa familjer genom att den kallas till ett lägenhetsbråk, där barn påträffas i bostaden. Dessa barn är i princip bortglömda i en totalt sett tragisk situation. Frågor som rör våld mot kvinnor har länge, framför allt , varit föremål för stort intresse på alla nivåer i samhäl- let. Den forskning, debatt etc. som förekommit har i stort varit fokuse- 64 Hur handläggs ärenden om barnmisshandel? rad på kvinnan som offer och mannen som förövare. Barnens situation har uppmärksammats mycket lite. har emellertid våld mellan de vuxna i en familj börjat betraktas även som en form av miss- handel riktad mot de barn som bevittnar våldet. Frågan har också blivit föremål för forskning (, Att växa upp i våldets när- het. Ungdomars berättelse om våld i hemmet, 1997). har i en bok , och han sparkade mam- ma... beskrivit tillvaron för barn som bevittnar våld i hemmet som oförutsägbar och kaotisk; hemmet som skulle vara en trygg och säker plats blir det ställe där de mest skrämmande händelser utspelar sig. beräknar att mellan 85 000 och 190 000 barn växer upp i familjer där våld ingår som en del av vardagen. Beräkningen är gjord med utgångspunkt i det uppskattade antalet fall av kvinnomisshandel och utifrån antagandet att två tredjedelar av kvinnorna har två barn. En undersökning som ingår i boken har visat att många polisan- mälningar som gäller misshandel, olaga hot, hemfridsbrott etc. och av vilka det framgår att det fanns barn i lägenheten eller i huset, aldrig når fram till i kommunerna. Vår kartläggning av polisens arbetsmetoder etc. ger samma bild; det synes vara regel snarare än un- dantag att polisen inte underrättar när det rör sig om barn som inte själva blivit utsatta för misshandel. Erfarenheten har visat att kvinnomisshandel sällan förekommer som en engångsföreteelse. Att sådan misshandel förekommit vid något till- fälle indikerar således att våld inte är något ovanligt i familjen. Ur barnperspektiv är en misshandelsmiljö därför också en riskmiljö. På några håll i landet har polisen numera arbetat fram särskilda rutiner för att säkerställa att barnen uppmärksammas och att social- tjänsten delges sådana ärenden som avser våld i familjer med barn. Ett exempel är den distriktsorder som ett av polisdistrikten i arbetat fram. Distriktsordern innebär att polisen skall upprätta en sär- skild promemoria som beskriver hur det såg ut i lägenheten/huset där misshandeln ägde rum. Av promemorian skall även framgå om det fanns barn närvarande, hur gamla de är och var de befann sig under misshandeln. Polisanmälan och promemorian skall omgående skickas till med ett speciellt försättsblad. I andra polisdistrikt har poliserna särskilda åtgärdskort att alltid bära med sig som anger vilka åtgärder som kan vara nödvändiga vid våld inom familjen. På andra håll har man utarbetat en särskild blankett för anmälan till socialtjäns- ten i sådana fall. Det finns flera omständigheter att beakta när det gäller att upprätta särskilda rutiner för anmälan till . Till att börja med måste beaktas att barnets situation ibland kan vara så akut att en omedelbar telefonkontakt med krävs. En förutsättning för att sådana Hur handläggs ärenden om barnmisshandel? situationer skall kunna lösas på för barnet bästa sätt är att är med och utformar de rutiner som skall gälla för anmälan från polisen till . Organisatoriska förutsättningar etc. kan vidare skilja sig åt från en kommun till en annan, de rutiner som fungerar bra i en kommun kanske inte fungerar i en annan. Från något håll har framförts att länsvis framtagna samverkansrutiner är en god lösning. En annan fråga som kan diskuteras är om och i så fall hur rutinerna bör samordnas med rutiner som gäller framför allt kvinnovåld och frågan om på vilken nivå i organisationen beslut om rutiner bör fattas. Anmälningsskyldigheten i 71 § socialtjänstlagen täcker samtliga fall där bl.a. polisen får kännedom om något som kan innebära att nämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Polisen har därutöver en gene- rell skyldighet att underrätta myndigheterna inom om förhållanden som bör föranleda någon åtgärd av dem, se 3 § polislagen (1984:387). Att polisen har skyldighet att underrätta socialnämnden om barn i misshandelsmiljöer måste mot bakgrund av dessa bestämmelser anses självklart. Detta bör gälla oavsett om barnet bevittnat just den aktuella händelsen eller inte. Det är därefter ansvar att göra en närmare utredning av barnets hemförhållanden. Förhållandena , med i stort sett obefintliga rutiner för att säker- ställa att anmälan görs till i familjevåldsfallen, är inte acceptabla. Vi föreslår att ges i uppdrag att utfärda de före- skrifter, allmänna råd eller andra centrala riktlinjer eller liknande som behövs inom området. Frågan berör emellertid även . Av polisens regleringsbrev för framgår att polisen inom bl.a. området våld mot barn, skall utveckla samarbetet med andra myn- digheter. Mot bakgrund av detta skall riktlinjerna utformas i nära sam- arbete med . 6.2Vilka utredningsdirektiv finns? Riksåklagaren ges i uppdrag att omarbeta Riksåklagarens PM 1999:01, Förundersökning vid sexuella övergrepp mot barn, så att promemorian görs tillämplig även vid förundersökning i ärenden som rör barnmisshandel. 66 Hur handläggs ärenden om barnmisshandel? I utredningar som gäller misstanke om barnmisshandel är det regelmäs- sigt en åklagare som är förundersökningsledare (jfr RÅFS 1997:12 och FAP 403-5, som behandlats i avsnitt 3.1). Förundersökningen bedrivs således av polisen efter direktiv av åklagaren. Det saknas nationella direktiv, anvisningar eller liknande som närmare anger hur förundersökningen i ett barnmisshandelsärende skall gå till. Däremot har Riksåklagaren presenterat riktlinjer för förunder- sökning i ärenden som rör brott som innefattar sexuella övergrepp mot barn (Riksåklagarens PM 1999:01). I promemorian anges några allmän- na utgångspunkter för förundersökningen, bl.a. att denna alltid skall ledas av åklagare, företrädesvis med specialistutbildning, att förunder- sökningen skall bedrivas aktivt samt att särskild vikt bör fästas vid att med förhörsledaren planera förhör. Vi anser att det inte finns skäl att i handläggningshänseende skilja barnmisshandelsärenden från ärenden rörande sexuella övergrepp mot barn. I båda fallen ställs särskilda krav på framför allt bevisningens tillförlitlighet. Grundinställningen måste därför vara att de skall handläggas med samma allmänna utgångspunk- ter för ögonen. Vi föreslår att Riksåklagaren ges i uppdrag att omarbeta riktlinjerna i PM 1999:01 i syfte att skapa gemensamma anvisningar för områdena barnmisshandel och sexuella övergrepp mot barn. Därvid bör Riksåkla- garen beakta de synpunkter och förslag som lämnas i denna framställ- ning. Förutom ovan nämnda anvisningar finns inga generella direktiv som anger hur förundersökningen skall bedrivas. Lokala direktiv synes inte heller förekomma. En förklaring till frånvaron av direktiv är sannolikt att det inte är vare sig lämpligt eller möjligt att alltid följa en bestämd modell när ärenden som rör barnmisshandel och andra övergrepp mot barn utreds. Förundersökningen måste i stället anpassas efter hur brot- tet ser ut, barnets ålder, vilken kontakt man lyckas få med barnet etc. Vilka åtgärder som vidtas är därmed ytterst beroende av kompetensen hos dem som ansvarar för utredningen. 6.3Ärendena handläggs oftast med förtur De enkätsvar som kommit in till sekretariatet visar att utredningar som rör misstanke om barnmisshandel så gott som alltid handläggs med förtur hos såväl polis som åklagare, antingen på grund av att ärendetypen är förtursklassificerad enligt arbetsordning eller mot- svarande eller på grund av att man väljer att ändå hantera den med förtur. Å andra sidan förekommer andra ärenden som handläggs med ännu större förtur på grund av att särskilda tidsfrister gäller enligt lag. Hur handläggs ärenden om barnmisshandel? Hit räknas bland annat häktningsärenden och ärenden som handläggs enligt lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöver- trädare. Dessa lagstadgade förturer går före och innebär alltså att den förtur som gäller för ärenden om barnmisshandel tunnas ut. Frågan om skyndsamhet behandlas närmare i kapitel 7. Förundersökningskungörelsen (1947:948) ändras vad avser antalet barnförhör (17 §). Frågan om antalet förhör med barn måste i varje enskilt fall avgöras med hänsyn till utredningens art och till vad bar- nets bästa kräver. ges i uppdrag att inventera och säkerställa bra förhörsmiljöer för barn, med hänsyn taget till såväl förhörsrummets utformning som den tekniska utrustningens kvalitet. I uppdraget in- går att ta hänsyn till behovet att hålla förhöret på annan plats. I finns det krav på att förundersökningar skall bedri- vas så skyndsamt som möjligt. Förundersökningskungörelsen reglerar förhör med barn. I 17 § regleras förhör med någon som är och som är misstänkt för brott, målsägande eller vittne. I den står, att förhör med barn bör äga rum endast en gång om det inte är lämpligare med flera förhör, främst med hänsyn till barnet. En person med särskild fallenhet för uppgiften bör leda barnförhöret. Skyndsamhet och huvud- regeln om endast ett förhör med barnet är grundläggande bestämmelser för handläggning av barnmisshandelsärenden. Härutöver finns vägledande uttalanden. har defi- nierat vissa kriterier för en trovärdig berättelse; den bör vara klar, sam- manhängande och detaljerad. Berättelsen skall helst inte innehålla punkter som verkar svårförklarliga eller på annat sätt väcker tveksam- het om trovärdigheten hos berättaren (Nytt Juridiskt Arkiv, avd. 1, 1993 s. 616). I Riksåklagarens promemoria Förundersökning vid sexu- ella övergrepp mot barn (1999:01) betonas förundersökningskungörel- sens huvudregel med endast ett förhör med barn, men det framhålls också att det kan finnas skäl att hålla mer än ett förhör med barnet. Som skäl anges t.ex. att ett långt förhör är tröttande för ett barn, att det krävs en social kontakt mellan förhörsledaren och barnet, att kontroll- frågor behöver ställas och att motsägande uppgifter behöver bemötas. 68 Hur handläggs ärenden om barnmisshandel? Att ha ett barnperspektiv i arbetet med barnmisshan- delsutredningar är ett viktigt förhållningssätt och påverkar hela arbets- processen. Det handlar om att i varje arbetsmoment försöka se skeendet med barnets ögon, att söka förstå barnets tankar och känslor. Hur påverkas barnet av att arbetet drar ut ? Hur upplever barnet att bli förhörd en eller ? Som ansvarig vuxen är det viktigt att komma ihåg och ge sig tid att alltid försöka förklara för barnet vad som kommer att inträffa och vart barnet kan vända sig med sina frågor och funderingar. En rutinutredning i vuxenvärlden blir för en del barn full av frågor och fantasier. Viktigast är att barnet är skyddat efter övergreppet. Det är den so- ciala lagstiftningens ansvar att tillförsäkra barnet skydd. Barnet måste vidare få vård eller behandling eller på annat sätt få bearbeta det som hon eller han har varit med om. Det stöd som barnet får från det privata och det professionella nätverket är av stor betydelse. Vad skiljer då en brottsutredning där ett barn har utsatts för ett över- grepp från en brottsutredning med en vuxen målsägande? Det mest påtagliga är praxis i rättsprocessen att förhör med barn som är redovisas för rätten genom videofilm. Det finns inga formella hinder att höra ett barn (oavsett ålder) i domstol. Av hänsyn till barnet och den psykiska påfrestning som en rättegång kan innebära, anses det dock lämpligast att polisförhöret med barnet videofilmas. Förhöret är polisens viktigaste arbetsinstrument och bygger på kom- munikation; medveten och omedveten, avsiktlig och oavsiktlig, verbal och icke-verbal. Det är viktigt att utredaren har kunskap om och fär- digheter i sättet att kommunicera. Redogörelsen växer dessutom fram i samspel mellan barnet och förhörsledaren. Att det är förhållandena kring ett barn som skall utredas ställer sär- skilt höga krav såväl på utredande polis som på förundersöknings- ledare. De behöver ha insikter om barns utveckling, särskilt om barns språkliga och kognitiva förmåga.