sou · GOB390d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Det förekommer emellertid av olika anled- ningar att kvaliteten på den överförda elen ibland inte kan anses Gränserna för nätmyndighetens tillsynsansvar vara godtagbar, eller att en kund i vart fall ifrågasätter att kvaliteten är godtagbar. I 9 kap. ellagen återfinns närmare bestämmelser om elsäkerhet. är tillsynsmyndighet i de delar som avser el- säkerhet. har befogenhet att ingripa när el- anläggningar befaras vara farliga att använda. uppgift är att tillse att skador inte uppkommer på person, djur eller egendom. Bristande elkvalitet behöver emellertid inte alltid innebära en fara ur elsäkerhetssynpunkt. Bristande elkvalitet kan orsaka problem genom att utrustning skadas eller fungerar felaktigt. Driftstörningar och driftavbrott kan uppstå med betydande skadeverkningar som följd. Att åtgärda vissa brister i elkvaliteten är möjligt, men kan vara kostsamt. Det finns också vissa störningar som i praktiken normalt inte åtgärdas. Frågor som avser kvaliteten på elnäten är i första hand en fråga för tillsynen av om överföringen av el sker på skäliga villkor. I vissa fall berörs dock endast en eller ett fåtal kunder av frågan. En närmare redogörelse för kvalitetsbrister och störningar i nätet framgår av faktaruta 5.1. Begreppet kvalitet på överföring av el kan indelas i åtminstone två kategorier; leveranssäkerhet (avise- rade och inte aviserade avbrott) och spänningskvalitet. När det gäller avbrotten finns det en skyldighet att rapportera dessa i årsrapporterna till nätmyndigheten. Av denna rapport framgår dock inte avbrott för varje enskild kund. Det pågår vidare ett arbete inom branschorganisationen som kommer att innehålla statistik och riktlinjer i detta hänseende. Avbrottsfre- kvensen och varaktigheten av avbrotten skiljer sig åt beroende på om det är fråga om överföring i glesbygd eller tätort. Olika delar av landet har vidare olika betingelser när det gäller vädrets inverkan och påfrestning på näten. För en översikt av riskpotentialen för olika väderlekstyper i skilda delar av landet hänvisas till bilaga 4. har ett drifthändelserapporteringssystemet (DAR). Av detta framgår att en genomsnittlig avbrottsfrekvens för oaviserade avbrott med en varaktighet (antal ) i elnätet är följande. Gränserna för nätmyndighetens tillsynsansvar SOU 2000:90 Glesbygd (<<10 kunder per km ledning) Landsbygd (<10 kunder per km ledning) Tätort (>20 kunder per km ledning) Genomsnittlig avbrottstid (minuter ) i elnätet Genomsnittlig avbrottstid (minuter per avbrott) för kund När det gäller till kund aviserade avbrott finns ingen tillförlitlig statistik, men det torde i genomsnitt högst röra sig om något fåtal . I dessa fall är normalt inte effekterna av avbrotten lika påtagliga för kunden eftersom denne förvarnats om avbrottet. En bedömning av vad som är tillräckligt god kvalitet på överföringen för en enskild kund när det gäller avbrott måste avgöras med beaktande av samtliga omständigheter i det enskilda fallet såsom antalet avbrott uppdelat på aviserade och oaviserade sådana, varaktigheten av avbrotten, kundens känslighet för avbrott, skälen till avbrotten m m. En indikation på att överföringen inte är av tillräckligt god kvalitet kan vara att förhållandet för den enskilde kunden påtagligt avvikit från genomsnittet. När det gäller spänningskvalitet finns det framtagen svensk standard för detta med beteckningarna SS 421 18 11 och SS –EN 50160. De båda normerna gäller tillsvidare parallellt i . Av bilaga 4 framgår värdena i en tabellform för respektive standard. De olika värden som återfinns i dessa båda standarder bör normalt kunna användas som en utgångspunkt vid bedömningen om spänningskvaliteten för individuella kunder är uppfylld. arbetar med att ta fram riktlinjer för spänningskvalitet. Denna rapport beräknas vara färdig . Vi finner starka skäl för att det i ellagen skall införas en skyldighet att pröva frågor om elkvaliteten. Gränserna för nätmyndighetens tillsynsansvar Denna prövning av om nätföretagen tillhandahåller el av till- räckligt god kvalitet kan ske på olika sätt. I finns en bestämmelse som innebär skyldighet för nät- innehavaren att underhålla, driva och utveckla sitt nät enligt kun- dernas rimliga behov och för sin del trygga kundernas tillgång av el av tillräckligt god kvalitet (elmarknadslagen 3 kap. 9 §). Närmare bestämmelser om elkvaliteten och den tillåtna längden på elav- brotten utfärdas i allmänna avtalsvillkor samt i standarder för el- kvaliteten som det hänvisas till i villkoren. En liknande lösning anvisade också i sitt delbetänkande 1993. Denna ordning har fördelen att det inte borde ta särskilt att ta fram normer i avtalsvillkoren för vad godtagbar elkvalitet skall anses vara. har därefter att utöva tillsyn över avtalsvillkorens skälighet. Mot lösningen talar att avtalsvillkoren kan ändras, vilket kan komplicera en prövning. Nätägarna får ett stort inflytande på vad som skall anses utgöra god elkvalitet. Det kan även konstateras att det i de nuvarande allmänna avtalsvillkoren, Nät 2000 K, inte finns några bestäm- melser som avser nätägarens skyldighet i kvalitetshänseende. Den enda bestämmelse som finns i denna del anger att nätägaren bestämmer spänning och strömart (Nät 2000 K punkt 2.3). En lösning kan vara att endast en generell bestämmelse införs i ellagen, där det stadgas att nätföretagen skall leverera el av till- räckligt god kvalitet. Frågan om vad en tillräckligt god kvalitet skall anses innebära får därefter lösas av praxis, t.ex. genom hänvisning till svenska och internationella standarder. För denna lösning talar att de flesta frågorna i ellagen reglerats på detta sätt. Mot lösningen talar att det initialt kommer att ta tid innan praxis etablerats på området, och att osäkerhet kan komma att råda om vad en godtagbar kvalitet skall anses vara under ett inlednings- skede. En variant på detta kan vara att ge regeringen, eller den myndig- het regeringen bestämmer, rätt att utfärda föreskrifter om vad, som enligt den generella bestämmelsen, skall anses vara godtagbar elkvalitet. En sådan lösning har fördelen att både nätföretag och kunder kan få ett enhetligt svar på vad godtagbar kvalitet skall anses vara samt att föreskrifterna relativt snabbt kan revideras i takt med utvecklingen av nya standarder m.m. Mot detta talar att de slutliga avgörandena om vad som skall anses vara godtagbar kvalitet till stor del överlåts till nätmyndigheten och att en sådan föreskrift inte är flexibel. Gränserna för nätmyndighetens tillsynsansvar Vi föreslår att det införs en generell bestämmelse i ellagen att nätföretagen skall överföra el av tillräckligt god kvalitet. Utveck- ling av begreppet god kvalitet får lösas i praxis bl.a. genom hän- visning till standarder. På enskild kunds begäran skall nät- myndigheten pröva om överföringen av el till den enskilde kunden är av tillräckligt god kvalitet. Om myndigheten inte finner att så är fallet kan myndigheten förelägga nätkoncessionshavaren att vidta åtgärder så att överföringskvaliteten blir tillräckligt god. Myndig- hetens beslut bör kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. har systemansvaret för el. Därmed avses det övergripande ansvaret för att elektriska anläggningar sam- verkar driftsäkert så att balans inom hela eller delar av landet kort- siktigt upprätthålls mellan produktion och förbrukning av el. Nät- myndigheten är inte tillsynsmyndighet såvitt avser frågor om Svenska kraftnäts systemansvar för el. Av bestämmelsen i 4 kap. 9 § andra stycket ellagen följer att de kostnader som har till följd av systemansvaret för el, och som inte kan hänföras till en viss kund eller kundkategori, skall ingå i kostnadsunderlaget för stamnätstariffen. Därmed ingår i kostnadsunderlaget för nättariffen såväl kostnaderna för Svenska kraftnäts affärsverksamhet som vissa kostnader för dess myndig- hetsuppgifter avseende systemansvaret för el. Detta innebär for- mellt att nätmyndigheten har tillsynsansvar även för de senare kostnaderna, trots att myndigheten i övrigt inte har tillsynsupp- gifter som gäller systemansvaret. När denna bestämmelse föreslogs som ett tillägg till ellagen pekade regeringen på denna komplikation (prop. 1997/98:159 s.49). Det var rimligt, enligt regeringens mening, att samtliga elkunder stod för de kostnader som följer av Svenska kraftnäts systemansvar och som inte kan hänföras till en viss kund eller kundkategori. Ett praktiskt sätt att uppnå detta var att låta sådana kostnader för systemansvaret ingå i kostnadsunderlaget för stamnätstariffen, eftersom alla elkunder, direkt eller indirekt, betalar denna nättariff. Regeringen aviserade att den avsåg att närmare utreda frågan om hur styrning och tillsyn av Svenska kraftnäts båda verksamheter skall utövas. Gränserna för nätmyndighetens tillsynsansvar Enligt vår bedömning är den gällande ordningen, med ett for- mellt tillsynsansvar hos nätmyndigheten över Svenska kraftnäts kostnader för systemansvar inte utan invändning. I den del som avser systemansvaret för el har myndighets- utövning. Att ge en annan central myndighet rätt att utöva tillsyn över hur myndighetsutövningen hanteras finner vi inte vara lämpligt. Vi har inte heller ansett det lämpligt att undanta Svenska kraftnäts nätverksamhet från nätmyndighetens tillsyn. Den bästa lösningen vore att separera Svenska kraftnäts kost- nader för systemansvaret från verkets kostnader för stamnätet och undanta dem från nätmyndighetens tillsyn. En sådan lösning kräver dock att det är möjligt att – åtminstone schablonmässigt med anspråk på kostnadsriktighet – identifiera de kostnader för systemansvaret som ingår i underlaget för stamnätstariffen. Vi har dock från erfarit att det inte låter sig göras med rimliga krav på kostnadsriktighet. Flera större poster i Svenska kraftnäts kostnader är hänförliga till båda verksamheterna, och det finns ingen objektiv grund för att fördela dem däremellan. Bety- dande poster är i detta sammanhang kostnaderna för störningsre- serven och primärregleringen. Under dessa förhållanden är det enligt vår mening bättre att välja en pragmatisk lösning än att tvinga fram en kostnadsuppdelning som kan ifrågasättas, och som knappast skulle underlätta nätmyn- dighetens tillsyn. Grundproblemet är att vissa kostnader är faktiskt och hänförliga till Svenska kraftnäts båda verksamheter, och av detta följer att de inte kan undantas från nätmyndighetens tillsyn. bör även i fortsättningen ha ett tillsynsansvar för Svenska kraftnäts nätverksamhet. Vi föreslår således att nuvarande regler inte ändras. Som påpekades i förarbetena (prop. 1997/98:159 s. 49) är de gällande bestämmelserna ett praktiskt sätt att fördela gemensamma kostnader mellan samtliga elkunder. tillsyn bör ske med beaktande av de särskilda förutsättningar som skiljer Svenska kraftnäts nätverksamhet från annan nätverksamhet, dvs. att systemansvaret ingår i detta företags ansvarområde. Gränserna för nätmyndighetens tillsynsansvar 5.2.8Tider för anmälan samt inledande och avslutande av tillsyn Förslag: För att nätmyndigheten skall ta upp en fråga till pröv- ning enligt bestämmelserna i 3 kap. 6–8, 11 och 14–15 §§ samt 4 kap. 10 § skall en sådan begäran ha kommit in till myndig- heten efter att företaget har avsänt ett slutligt skriftligt ställningstagande. Vidare bör nätmyndighetens rätt att inleda tillsyn över bestämmelserna i 4 kap. 1 § begränsas i tiden. För att rätt skall föreligga att granska avgifter och övriga villkor, som avser ett visst räkenskapsår, måste tillsyn ha inletts från räkenskapsårets utgång. Tillsynen skall om inte särskilda skäl föreligger ha avslutats senast . Det finns enligt vår bedömning goda skäl att införa en bestäm- melser som reglerar hur långt tillbaka i tiden nätmyndigheten skall pröva en anmälan. Detta gäller särskilt i de fall där avgifter debiterats och betalats av kunderna. I dessa fall kan det ifrågasättas om kunderna alltid skall ha en rätt att begära prövning av skäligheten i avgifterna, trots att förflutit mellan debiteringen av avgiften och den tid- punkt då en ansökan om prövning av skäligheten i den debiterade avgiften kommer in till nätmyndigheten. Att tillåta ett sådant för- farande möter enligt vår mening vissa principiella betänkligheter. Ett beslut från nätmyndigheten om att en sådan avgift är oskälig skulle om förflutit kunna innebära en rubbning i rätts- förhållanden som parterna, eller i vart fall en av parterna, betraktat som definitivt avgjorda. Av 3 § förordningen (1998:1583) med instruktion till framgår att nämnden som huvudregel inte prövar tvister där anmälan har kommit in mer än efter det att en näringsidkare helt eller delvis avvisat konsumentens krav. Även i ellagen (se 10 kap. 8 §) finns bestämmelser om preskription. Enligt dessa bestämmelser skall talan om skadestånd enligt 10 kap. 1 § första stycket eller 4 § väckas från det att skadan inträffade. Den som vill ha ersättning enligt 10 kap. 2 § (produktansvar) skall väcka talan från det att han fick eller borde ha fått kännedom om att fordringen kunde göras gäl- lande. Gränserna för nätmyndighetens tillsynsansvar Mot bakgrund av att ellagen har bestämmelser rörande preskription, såvitt avser skadestånd, kan vi inte se några bärande invändningar mot att införa bestämmelser som reglerar hur tillbaka i tiden nätmyndigheten skall vara skyldig att ta upp anmälningar från enskilda elanvändare till prövning. För att inte beröva elanvändarna möjligheten att ta tillvara rätten att få skäligheten prövad bör inte sättas alltför kort. En tidsfrist måste anses vara väl kort. Om tidsfristen i stället bestäms till ges däremot elanvändarna en väl tilltagen tidsfrist för att komma in med en ansökan om prövning. Denna tidsram är enligt vår uppfattning inte längre än att nätföretagen bör kunna hantera den. En lämplig utgångspunkt för tidsfristen bör kunna vara ett slutligt skriftligt ställningstagande från företaget avsänt till kundens senast kända adress. De anmälningar som kan omfattas av denna tidsfrist är enligt vår uppfattning de i ellagen särskilt angivna tvister som nätmyndighe- ten utöver sitt generella tillsynsansvar har att pröva (se 3 kap. 6–8, 11 och 14–15 §§ samt 4 kap. 10 §). Vi föreslår därför att man i ellagen inför en bestämmelse som stadgar att den som vill anmäla en tvist till prövning avseende nämnda bestämmelser skall inkomma med en sådan begäran efter att företaget har avgivit ett skriftligt ställningstagande. Samma frågeställningar gör sig också gällande såvitt avser hur tillbaka i tiden nätmyndigheten skall få inleda tillsyn gent- emot nätföretagen. Vår bedömning är att samma argument, som anförts för att begränsa enskilda kunders rätt att i tiden obegränsat få sin sak prövad också gör sig gällande för tillsynsmyndigheten. Vi bedömer därför att även nätmyndighetens rätt att inleda tillsyn skall begränsas i tiden. En tillsyn omfattar oftast de avgifter och villkor som tillämpas ett visst år. Också här finner vi att en tidsfrist kan anses lämplig, bl.a. mot bakgrund av att nätföretagen skall ha lämnat sina årsrapporter för de aktuella räkenskapsåren till nätmyndigheten. Utgångspunkten för tidsfris- ten bör kunna vara företagets räkenskapsår. Har tillsyn inte inletts från räkenskapsårets utgång får tillsyn inte inledas. Detta innebär i praktiken att nätmyndigheten i det stora flertalet fall har på sig att inleda tillsyn för de avgifter och villkor som ett nätföretag tillämpar per ett visst år. Vi anser vidare att det bör införas en frist inom vilken tillsynen skall vara avslutad. Även här kan en tidsram anses vara väl avvägd. Det kan dock inte uteslutas att det finns ärenden som Gränserna för nätmyndighetens tillsynsansvar kräver en längre frist än . För att inte tvinga fram ett beslut i sådana fall, när tidsgränsen närmar sig, bör nätmyndig- heten om det finns särskilda skäl kunna få en förlängd frist. Exempel på ett fall är när myndigheten inlett tillsyn i en fråga som redan är föremål för prövning i domstol i ett annat ärende. I dessa fall bör nätmyndigheten kunna vilandeförklara ett ärende i avvaktan på domstolsavgörande. ställningstag- ande att förlänga tidsfristen bör inte kunna överklagas särskilt. I samband med frågan om hur tillbaka nätmyndigheten skall få inleda en tillsyn samt hur tillsynen får fortgå i tiden uppkommer även frågan om verkställbarheten av myndighetens beslut. Om ett beslut om föreläggande att sänka nättariffen i ett nätområde gäller retroaktivt innehåller beslutet aldrig något före- läggande för nätinnehavaren att till kunderna återbetala de belopp som nätinnehavaren har uppburit för mycket. Orsaken är att det i ett nätområde bor en betydande mängd kunder, varför det i stort sett är ogörligt att i ett beslut ange alla nätkunder och dessutom ange hur mycket varje kund skall ha tillbaka. Svårigheten accen- tureras också av att ett antal kunder i allmänhet har flyttat ur eller in i området som ett beslut med retroaktiv verkan omfattar. I praktiken brukar nätinnehavarna i en sådan situation frivilligt räkna ut hur mycket varje kund har rätt att få tillbaka. Därefter sker en återbetalning till kunderna, ofta genom en kreditering på kommande faktura. Om en kund trots allt är missnöjd med nätinnehavarens beslut om återbetalning har kunden alltid möjlighet att i sedvanlig ord- ning väcka talan i allmän domstol om att få tillbaka det belopp som han har betalat för mycket till nätinnehavaren. Gränserna för nätmyndighetens tillsynsansvar Faktaruta 5.1 Kvalitetsbrister och störningar i elnätet. Enligt spänningsgodhetsnormen skall den levererade spänningen vara inom gränserna –10 * av det nominella värdet (för hushållsändamål 230 V). För låg spänning uppträder vanligen till följd av spänningsfall under höglasttid för abonnenter långt ut i nätet. I svaga nät uppstår dessutom frekventa spänningsvariationer då lasten varierar. Blir spänningen alltför hög eller låg kan elutrustning ta skada. För att kompensera spänningsbortfall kan man låta den matande transformatorn leverera en högre spänning än den nominella. Under låglasttid är dock spänningsfallet litet, vilket medför att sär- skilt de abonnenter som ligger närmast transformatorn får för hög leverans- spänning. Om leveransspänningen blir högre än elmaterialen är avsedd och provad för kan skador uppkomma och i extrema fall brand orsakas. Spännings- avvikelser kan förebyggas genom att man bygger nätet starkare. Större frekvensavvikelser kan orsaka drifts- och funktionsstörningar, över- hettning av motorer m.m. Transienter är korta, ofta relativt stora, avvikelser från den nominella spän- ningen. Transienter uppträder oftast i samband med till- och frånkopplingen av brytare och därmed sammanhängande last samt vid jordfel. Häftiga spän- ningshöjningar (spikar) kan bero på återtändning hos en brytare under ett brytförlopp. Mindre transienter kan uppträda vid in- och urkoppling av större laster. De kan förebyggas genom lämpligt val av brytare, startutrustning för motorer, dämpreaktorer m.m. Vid inkoppling av shuntkondensatorer uppstår alltid en momentan spän- ningssänkning, en dip, . Denna kan störa datorer och känslig elektronik. Dipparna kan reduceras med reaktorer och speciell utrust- ning för inkoppling av kondensatorbatterier. Korta avbrott eller större spänningssänkningar under en tidsrymd på några tiondels beror vanligen på jordfel eller kortslutning i närliggande parallella system eller i matande nät. Längre elavbrott beror på materialfel, åska, överbelastning m.m. Avbrottstiden kan variera mycket. Det är sällan fråga , men av- brottstider förekommer. Gränserna för nätmyndighetens tillsynsansvar Övertoner är ström- spänningskomponenter med frekvenser som är heltals- multiplar av frekvensen hos den 50-periodiga strömmen/spänningen och som överlagras denna. Mellantoner är motsvarande komponenter med en frekvens som inte är heltalsmultipel av grundtonen. Över- och mellantoner kan ge upp- hov till felfunktioner, uppvärmning, värmeförlust i transformatorer m.m. Fel och driftsstörningar på grund av åska uppkommer på luftledningsnät. Vid ett direkt nedslag på en ledning nära en abonnent kan skador uppkomma. San- nolikheten för detta är liten. För högre spänningar kan risken för direktnedslag och verkan av induce- rande överspänningar reduceras med topplinor. Vid abonnentanslutningar kan avledare installeras som reducerar överspänningarna till en godtagbar nivå. Om nätet är svagt och ger en låg kortslutningseffekt, kan funktionen utebli hos överströms- strömskydd, t.ex. säkringar, genom att felströmmen blir för liten vid jord och kortslutning. Vid inkoppling av större objekt kan stora spänningsfall uppstå med driftstörningar hos såväl den aktuella abonnenten som andra abonnenter. Källa: , SOU 1991:94. 6Ekonomiska och andra konsekvenser av utredningens förslag Bedömning: Våra förslag bör inte medföra några nämnvärda kostnader för det allmänna eller enskilda. Enligt 14 § kommittéförordningen (1998:1474) skall utredningen redovisa om förslagen påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda samt en beräkning av dessa konsekvenser. Om förslagen innebär samhälls- ekonomiska konsekvenser i övrigt skall även dessa redovisas. Om förslagen medför en kostnadsökning för det allmänna skall förslag till finansiering lämnas. De som påverkas av förslagen är i huvudsak nätmyndigheten och nätföretagen. För nätmyndighetens del innebär förslagen en viss omfördelning av resurser. Vissa områden skall inte längre omfattas av myndighetens granskning, andra ansvarsområden tillkommer och nya regler om förbud har föreslagits. Vi har (jfr avsnitt 2.12.1) påpekat att nätmyndighetens resursbehov bör utredas särskilt. Enligt vår bedömning har våra förslag inga omedelbara ekonomiska konsekvenser för myndigheten. Vi gör bedömningen att förslagen sammantagna inte heller för- orsakar företagen några nämnvärda merkostnader. Det föreslagna förbudet mot gemensam verkställande direktör i nätföretag och elföretag kan medföra ökade kostnader för vissa företag. Den nya huvudregeln i 3 kap. 1 § ellagen innebär att företagen slipper det tidigare ansökningsförfarandet vid önskemål om samredovisning. De i kapitel 2 föreslagna ändringarna om sammansättningen i domstolarna innebär ökade kostnader. Mot bakgrund av att den totala mängden mål enligt ellagen i domstolarna är förhållandevis lågt samt att prövningstillstånd krävs i kammarrätten bedömer vi den ökade kostnaden för förslagets genomförande som marginell. De frågor som vi haft till övervägande och de förslag som vi lämnat medför enligt vår bedömning inte några konsekvenser för Ekonomiska och andra konsekvenser av utredningens förslag den kommunala självstyrelsen, brottsligheten, det brottsföre- byggande arbetet, sysselsättningen och offentlig service i olika delar av landet. Inte heller påverkas jämställdheten mellan kvinnor och män eller möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. 7.1Förslaget till lag om ändring i ellagen (1997:857) 3 kap. Nätverksamhet m.m. I denna paragraf markeras den i 1 § avsedda åtskillnaden mellan nätverksamhet samt produktion av och handel med el. Bakgrunden till bestämmelsen redovisas i avsnitt 3.6.4. Första stycket innebär att varje område fortfarande skall redovisas för sig. Har emellertid en nätkoncessionshavare flera områden som ligger geografiskt nära skall dock dessa enligt en ny huvudregel redovisas samlat. Detta gäller inte om områdena sammantagna utgör en olämplig enhet. Beträffande områden som gör att det blir en olämplig enhet skall prövas om de skall redovisas för sig, eller om det fråga är om fler än två områden, om de skall samredovisas i andra enheter. De tariffändringar som kan bli resultatet av samredovisning bör som kunna genomföras successivt. Mot bakgrund av att den nya huvudregeln kan innebära kraftiga prisökningar i vissa områden skall enhetliga nättariffer börja tillämpas senast . Enligt tidigare regler innebar en underlåtelse att införa en enhetlig nättariff inom den föreskrivna tiden att samredovisningen upphörde.