sou · GOB349d2 · 2001-01-01 00:00:00 — , ordförande i , samtalsledare , ordförande i hedersstyrelsen för och tidigare kulturminister Den rörliga bilden och demokratin Den moderna rörliga bilden och den moderna demokratin föddes vid ungefär och har utvecklats parallellt. Demokratins genom- brott var en triumf för upplysningens idéer, tilltron till det mänskliga förnuftet och rationaliteten. Föreställningarna om att tillvaron styrs av ett oblitt öde, en gudomlig makt eller en oåtkomlig monark fick ge vika för övertygelsen att medborgarna själva hade makten i sin hand. Demokratin förutsätter att alla medborgare har intresse av och – framför allt – möjlighet att skapa sig en bild av samhället, vilka krafter som verkar och hur möjligheterna till förändring ser ut. Sanning och kunskap är därmed omistliga värden för det demokratiska samhället. Lögnen och okunskapen således demokratins allvarligaste hot. som demokratin bröt igenom erbjöd den moderna rörliga bilden en alldeles ny möjlighet att ge berättelsen en ny dimension. Filmen, och televisionen, kunde på ett alldeles nytt sätt förmedla kunskap om vår historia och vår samtid, ge uttryck för våra drömmar och vår ängslan och ge utlopp för vår fantasi. Så inleder , socialminister och ordförande, samtalet om den rörliga bilden och demokratin, som ägde rum på i . Engagerade samtalsdeltagare var , filmregissör, , filmhistoriker och , filmare. Slutligen kommenterades samtalet av , ord- förande i hedersstyrelsen för och tidigare kulturminister. ser hos deltagarna en oro över att bildmedierna kan användas manipulativt, och frågar sig om det egentligen är något att oroas över. M I L L E N N I E K O M M I T T É N Också det talade ordet, detta demokratins viktigaste eller i varje fall mest använda medium, används ju i manipulativa syften. Redan det lilla barnet, säger han, utsätts för föräldrarnas manipulativa syften. I slutändan verkar alla vara överens om att bildmediet, rätt använt, kan vara just det som sätter igång det demokratiska, fördjupande samtalet – det som vi har för lite av, som vi riskerar att tappa bort. – Att titta på hur förhållandet mellan demokratin och den rörliga bilden har utvecklats innebär att ställa sig ett antal frågor, säger . Har till- gången till den rörliga bilden och vårt sätt att använda den bidragit till att för- stärka demokratin? Eller har den rent av försvagat den? Har filmen och tele- visionen bidragit till att öka kunskapen, klargöra verkligheten och uppenbara sanningen? Eller har de rent av förstärkt fördomarna, beslöjat verkligheten och närt lögnen? – Svaren kanske ges om vi reflekterar över vad tillgången till den rörliga bilden betytt för våra egna självbilder och för vår uppfattning av historien och samtiden, fortsätter han. Vad betyder det för vår självbild att vi som första generation faktiskt kan se våra egna liv i rörliga bilder? Har vår självbild blivit mindre förljugen? Är det, i så fall, enbart av godo? Är somliga livslögner en förutsättning för ett harmoniskt liv? Vad betyder det för vår historieuppfattning att vi kan se och lyssna till historien? Har vi dragit lärdom av historien? de skakande bilderna av, exempelvis, Förintelsen till vaksamhet mot diktatur och rasism? Eller är vår tids nazism rent av ett utslag av en pervers lockelse till de föreställningar och idéer som för en ny generation presenterat sig i huvudsak i rörliga bilder? Vad betyder det för vår uppfattning om samtiden att vi kan följa det stora skeen- det i våra vardagsrum? Leder det till ett ökat engagemang och vilja till ansvar? Eller håller den dramatiska skildringen av en ohygglig samtid på att bli en sorts förströelse, eftersom verkligheten så enkelt låter sig kopplas bort? Och den rörliga bildens möjligheter till inträngande skildring av verkligheten – är den på väg att växa samman eller blandas ihop med dess möjligheter till bländande underhållning? Suddas gränsen mellan dikt och verklighet ut? Ska vi få en slags åskådardemokrati, där vi följer skeendet som passiv publik? M I L L E N N I E K O M M I T T É N VERKLIGHETEN MANIPULERAD AV TV menar att för var och en av frågorna gäller den dialektiska dubbeltydigheten. – Det är ganska självklart att om man kan använda filmen för att odla demokratins intressen, så kan man också använda den för de motsatta intressena. Det har gjorts under hela det här århundradet. Politiken har i någon mening kommit närmare den enskilda människan genom televisionen. Men televisionen har också förändrat politiken; förenklat och förytligat, försnabbat, fragmentiserat och populistiserat. För fick jag tillfälle att se i stort sett all dokumentärfilm som har gjorts här i landet, berättar . Förutom det jag lärde mig av själva filmerna, insåg jag snabbt i hur hög grad min egen bild av verkligheten är färgad av de här filmerna. Det blev liksom en resa genom hela min egen utveckling. när jag ser hur verkligheten i TV mer och mer blir manipulerad av tea- trala grepp och dramaturgiska metoder blir jag orolig för demokratin. Jag häpnar över vilken betydelse TV-mediet haft och det skrämmer mig att det människor har gjort av det här mediet också är det som har hamnat inne i min hjärna. För har televisionen en slags folkbildningskaraktär. –Under min uppväxt har jag på TV fått se väldigt bra dokumentärfilm, jag fick lära mig saker via televisionen. Bilderna och orden därifrån förmedlade kunskap. På detta område kan jag känna mig mycket pessimistisk , säger hon. Att utvecklingen i våra stora TV-kanaler, ettan och tvåan, fört med sig att så lite handlar om kunskap, det har på något sätt slagit undan fötterna på dem som är unga . Hon ger som exempel serier som , och undrar vad vi lär oss av dem. Likaså spekulativt våld, fortsätter hon. –Hur mycket mord orkar vi se i televisionen? Hur mycket våld orkar vi med? Vad händer i våra kroppar? Vad händer ute i förorterna, när våld produceras i våra apparater? är rädd för att utvecklingen går mot snuff movies, där vi får se riktiga mord. vifölja häftiga amerikanska poliser och se någon stackars svart man som blir tagen av polisen, komma upp i hans lägenhet och se den totala förnedringen. Men vad man ska göra åt det här har hon inte riktigt något svar på. –Mitt möte med bilden och bildmediet var väldigt brutalt, berättar . Hemma hade vi en teater som också visade film; man ställde fram ett vit- målat plank och körde film på det, med en projektor. Det fina var att man M I L L E N N I E K O M M I T T É N kunde smita in i pausen, för jag fick inte några pengar av mina föräldrar för att gå på bio. Jag var för ung. Men så smög jag in och det råkade vara journalfilmer från . Jag var inte så gammal och min mamma och pappa hade inte talat om hur det såg ut här i världen. Jag fick en fruktansvärd chock. Det var egentligen barnför- bjudna bilder, filmade av amerikanska journalfilmsfotografer. har jag förstått att deras enda syfte var att tala om för andra att det här faktiskt händer, det här har vuxna människor gjort sig skyldiga till, det här är en sida av männi- skan som handlar om bestialitet och det måste ni titta på. De hade filmat de mest fasansfulla bilder och jag kunde inte få in i min skalle att det var sant. Att människan kunde vara så ond som vuxen, det var ett fruk- tansvärt brutalt uppvaknande och chockerande för mig. MARKNADEN HAR GREPPET ÖVER BILDMEDIET – Så här är det inte längre, fortsätter . Den ambition som de ameri- kanska filmfotograferna hade, att visa någonting för att tala om att så här är det, den finns . är det andra krafter som bestämmer över medierna. I första hand är det marknaden som har tagit hand om bildmediet. Kommer- sialismen har fulländat övergreppet på berättarlusten och berättarförmågan, så att det nästan är mer intressant att fråga sig vad som inte kan sägas, vad som inte kan eller får filmas. Vi får se bilder av en värld som egentligen inte finns, som bara är till för att någon ska tjäna pengar på oss. Och människan låter sig utnyttjas till detta – det är förnedrande och under vår värdighet, menar . Bildmediet försöker slå i oss att vi lever i en global värld, där vi delar samma villkor. Men så är det inte. Vi lever i ett klassamhälle, i en värld som haft så många rika och så många fattiga . Men hur den världen egentligen ser ut, det får vi inte se. Att berätta hur det verkligen är hänvisar till det som sa om att den rörliga bilden kan användas för alla tänkbara syften, men att filmproduktionen och televi- sionen inte helt har lämnat anständigheten. – Det finns alltså fortfarande möjlighet att göra dokumentärer som talar om hur det är, det finns fortfarande möjligheter att välja verklighetsbilder, konstate- rar . M I L L E N N I E K O M M I T T É N Men vad både och hävdar, är väl att utrymmet för att tala om hur det verkligen är krymper till förmån för konstru- erade bilder med kommersiella syften. Är det så att utrymmet för att berätta om hur det verkligen är krymper? –Egentligen har inte utrymmet krympt, säger , däremot har utrymmet blivit så oerhört stort att det som man enkelt uttryckt skulle kunna kalla för värdefullt ur de här aspekterna blir en mindre och mindre del av hela det stora utbudet. Det värsta är att det kommer att bli ännu värre , när så oändligt många kanaler ska fyllas med så många bilder som möjligt. Det är inte de bästa bilderna ur de här aspekterna som blir fler och fler, det är de andra. riktar en direkt fråga till och : –Om ni bestämmer er för att det här är en verklighet ni vill berätta om; ni ser hur den ser ut och skulle vilja berätta om den, göra en dokumentär – vilka är de största hindren? Är det så att vi har färre som vill göra de här berättelserna, att dokumentärfilmare eller filmare som vill berätta om verkligheten har blivit färre, därför att annat lockar mer? Eller har projekten blir färre, för att ingen är intresserad av att betala för dem längre? HAR BILDEN FÖRVERKAT SIN MÖJLIGHET ? – Det är klart att man kan berätta om verkligheten, säger . Sedan är det fråga om hur och vad man ska berätta. Jag tänkte på de här bilderna från och hur man sett dem på TV. Om och om igen. Jag undrar ibland över vad som händer i huvudet och hjärtat på en när saker upprepas. Jag tänkte på det här när jag var i och . När man är där själv, fysiskt, så finns det ju ingenting kvar av sådant som man sett. Man är bara där, med sig själv och med sina upplevelser. Det är det enda som hjälper, att vara där och förstå och se. Det säger också de som har projekt med ungdomar, skinnskallar, berättar hon. Det spelar ingen roll hur mycket filmer de visar och hur mycket de pratar om det som hänt – det enda som hjälper är att åka till platsen. Hon säger att hon också tycker det är svårt med dokumentärfilm därför att utbudet är så fruktansvärt stort. – Man gör en dokumentärfilm, men tittarna har tio kanaler och zappar mellan dem och så verkar det roligare med det som går i en annan kanal. M I L L E N N I E K O M M I T T É N samma möjlighet att tränga in med en så kallad verklighetsskildring i det här mastodontstora utbudet? Jag vet inte. Man skulle behöva hitta andra vägar. Bilden har kanske förverkat sin möjlighet. – tar vi del av bilderna i våra hemmiljöer, där samtalen begränsar sig till i bästa fall en familj, och det inte finns någon annan miljö där vi kommunicerar ett budskap. Kan det vara så, frågar , att det finns risk att samtalet dör? talar vi om televisionen och inte om biograffilmen, tillägger han. åkte jag omkring i och propagerade för nykterhet. Jag visade en bra film som handlade om alkoholens skadeverkningar. Det kom människor och man diskuterade. I televisionens fall har det stannat där, det blir inget samtal. Kan detta möj- ligtvis vara ett problem? När man vill visa eller dokumentera en verklighet så föreställer man sig att det ska leda till ett samtal, till reflexioner, som ska spela en roll. Men om allting visas i en miljö där samtalen tystnar, då blir dokumentär en slags underhållning. – Jag åker också runt och propagerar för nykterhet, berättar . Jag åker runt med Modstrilogin. visas alla tre filmerna och så är det snack efteråt. Folk är oerhört engagerade. Men det samtal som vi inom Filmcenter och har försökt hålla levande , det håller nästan på att helt försvinna. Därför tycker jag det är otroligt viktigt att samtala tillsammans med människor och inte bara bli en röst , i talkshows i radions P4. Samtalet brukar oftast resultera i att folk sedan tar kontakt med en, att det uppstår nya samtal som ringar på vattnet. Inte vet jag om de blir nyktrare efter mina snack, som oftast brukar handla om den sociala förändringen under de här trettio åren som jag gjorde Modstrilogin, då knarket var ett av de stora hoten mot arbetarklassens barn, men samtalet måste däremot göras heligt igen. RÄDSLA FÖR ATT TALA ALLVAR – En av de stora farorna, fortsätter , är TV:s makt, för det är ingen tvekan om att bildmediet är det viktigaste och största mediet i vårt århundrade. Vad TV gör nu håller på att förstöra många av de grundläggande möjligheterna för sådana samtal. TV mäter hur många människor som har sett ett program M I L L E N N I E K O M M I T T É N eller en film, och denna tio-i-topplista blir avgörande för vad man sedan, i nästa steg, producerar och visar. Rädslan för att tala allvar har aldrig varit större. Fallenheten för det ytliga och spektakulära, det som drar åskådare, infotainment, pladdrande talkshower och liknande håller på att ta livet av det vanliga samtalet. säger att en förfärlig tanke surrat i hans huvud sedan kam- panjerna om Förintelsen satte igång. –Bilderna som visas av Förintelsen är jämförelsevis få, förklarar han, och det är ständigt samma bilder som återkommer. På något sätt får bilderna en sorts signalkaraktär snarare än upplevelsekaraktär; det är bilder som nöts ner, och nöts ner, och nöts ner ju oftare vi ser dem. har de inte längre något budskap till oss. De säger oss bara att de här grafiska figurerna är kopplade till ett historiskt skede , med det har inte med oss själva att göra. menar att det är risken med en kampanj som ständigt upp- repar samma budskap, åskådliggör det i bilder och strör ut det över människor. Han är rädd för att den goda viljan i sådana sammanhang inte alltid spelar de goda avsikterna i händerna. inflikar att den största händelsen , vad gäller upp- märksamhet i bildmedia, inte var första eller , utan prinsessan död i en bilolycka. –Man kan verkligen reflektera över varför det är så, säger han. Här finns alla ingredienser till bildmediets förfall. Engagemanget finns, ansvaret är någon annans – Vi lever med bilderna, konstaterar och fortsätter: Jag har under upplevt att vara politiker på nationell nivå och kan konstatera följande: möten runt om i landet existerar fortfarande, det finns politiska möten där man talar med varandra, men jag har en känsla av att det är färre som deltar. Däremot skriver folk brev direkt till socialministern. Om det händer någonting på ett ålderdomshem, som vanvård, eller om en läkare gör en felbedömning, då skriver man direkt till socialministern: Du som är ansvarig för det här, vad tänker du göra? Kan du hjälpa mig? M I L L E N N I E K O M M I T T É N HUR MEDIERNA SKILDRAR BESLUTSPROCESSEN – Av det man ser i TV får man en bild av ett problem. Sedan går man direkt till socialministern. Hela den decentraliserade samhällsorganisation, som bygger på att det ska finnas ett inflytande direkt, försvinner i folks medvetande. Stöter man på problem så skriver man helt enkelt till den som man upplever är den högsta ansvarige på nationell nivå, och förväntar sig ett svar. En socialminister i svarar på 10 000 brev ! Det bara exploderar, och jag tror det beror på att politiken däremellan har försvunnit – en följd av hur medierna skildrar beslutsprocessen. De flesta tycks i stället välja att reagera genom att stänga av. Jag lyssnade på den och den och jag blev så förbannad, så jag stängde av. Jag orkade inte lyssna på den där idioten. Då säger jag: Men det räcker väl inte, du borde göra någonting mer. Det enda du har stängt av är informationen till dig. Ringde du upp honom? Pratade du med honom? För vem produceras dokumentären? – Om man ska försöka anlägga ett optimistiskt framtidsperspektiv, säger , så borde det åtminstone gå att bestämma sig för att ändra produk- tionsvillkoren. Finns det utrymme för någonting som inte bara är marknad? För vem produceras dokumentären? Vem är det man vill berätta sin berättelse för och i vilket sammanhang sker det? Där har jag en erfarenhet från på , då jag upptäckte att vi bara räknade publik i biograferna. Vi för- sökte räkna den publik som fanns i skolorna, men de ekonomiska incitamenten för den publiken var ju noll eller mycket låga i alla fall. Det borde kunna gå att bygga upp någonting annat. Tror ni att detta är möjligt? Eller är ni så luttrade att ni säger att det där säger man bara, det blir aldrig någonting? – När jag gick i skolan, säger , och det visades dokumentärfilm på , tog läraren ofta upp filmen och pratade om den i skolan. Jag undrar hur det fungerar ? Det skulle vara intressant att veta om de bra dokumentärer som faktiskt görs och visas på sugs upp och diskuteras. Hur landar de goda verklighetsskildringarna ute i skolorna? Vad jag kan se framför mig är trots allt att de barn som inte har något stöd hemifrån, som bor i de värsta områdena, bara kommer att se en massa skit. Det finns ingen där som talar om för dem att de ska se någonting annat. Det kommer att göra klassamhället mycket tydligare och utslagningen mycket, mycket starkare. Där måste man göra någonting, där måste man hitta en viss samverkan. M I L L E N N I E K O M M I T T É N – Är det i grunden så att folk har slutat gå på bio för att se dokumentärer? När jag var liten och växte upp kunde man i hitta biografer som bara visade dokumentärer. Det finns inte en enda sådan biograf kvar i , i denna världsstad. i går det inte att visa dokumentär gjord för biografen. Det här beror i första hand på att TV har övertagit visningen, med de konse- kvenser vi pratade om förut, och då är också TV:s ansvar oändligt mycket större och man måste ställa oerhörda krav på hur TV gör. TV PRIORITERAR DET SENSATIONELLA menar att TV oftast köper in det som är spektakulärt eller sensatio- nellt. Likaså prioriterar man sensationen i dokumentärer, vilket gör att vi får en konstig bild av världen. – Televisionen följer med i den där trenden, även inom public service. Vi får se en fragmentiserad och avpolitiserad värld, en värld som egentligen inte finns. Med resultatet att åskådarna tycker att världen är obegriplig, man blir oroad av det man ser och vågar till slut inte ens gå ut på gatorna. För att inte tala om dem som växer upp . Det är svårt för dem att växa upp med all denna skit som vräks över dem. En hel generation förs fram till slaktbänken, totalt desinformerad, avpolitiserad och otroligt lättlurad. SKOLANS ROLL FÖR SAMTALET – Naturligtvis bidrar det som händer i skolan, säger han. Finns det samtal där som skulle kunna motverka den här utvecklingen? ser framför sig ett par tre ämnen i skolan där samtalet skulle kunna äga rum, t ex historia. Han menar att politikerna pratar mycket om hur viktigt det är med historia, levande historia, men i realiteten finns det bara historieundervisning på tre av sjutton gymnasielinjer. Anpassa budskapet efter medierna? återknyter till mediernas inverkan, och säger att det i hela det politiska livet förs en diskussion om hur man ska bli skickligare på att hantera medierna. Där handlar det i hög utsträckning om att skapa ett budskap som medierna kan hantera. –Istället för att vi säger att om dessa medier inte kan bära vårt budskap eller viinte kan berätta via de här medierna, då får vi väl berätta på annat sätt. Om det är så att jag har något viktigt att säga och ingen av TV-kanalerna lyssnar till M I L L E N N I E K O M M I T T É N vad jag säger får jag väl åka ut och berätta det på möten, i skolor eller liknande. är det omöjligt att föra ett komplicerat resonemang om någonting i TV, säger han. Det handlar om 20–när man ska svara på en fråga. Men det mesta inom samhällsutveckling är komplicerat. Man skulle behöva för att tala om att det här kan vara komplicerat, att det inte finns alldeles enkla svar. Men det finns ingen chans att göra det i nyhetsprogrammen. Alternativet är soffprogrammen, men då får man å andra sidan inte prata för Till slut säger de politiska partierna att då får vi hitta på ett annat budskap som passar i det här, ett innehåll som är långt och som är vänligt för morgonprogrammen. Samtliga partier, över till , går den vägen för att kunna kommunicera. menar att anpassningen av budskapet till media är ett stort problem. – Om vi inte kommer med i TV därför att vi har ett komplicerat budskap som är och mer allvarligt än vad som kan platsa , får vi helt enkelt återvända till andra medier – möten, konferenser, studiecirklar, samtal. Men det sker i väldigt liten utsträckning. ÅTERFÅ DEN REVOLUTIONÄRA KRAFTEN Bilden kan återfå sin revolutionära kraft. kommer ihåg när mediafilosoferna i menade att bilden hade en revolutionär kraft i deras samhälle. Om de som bodde i städerna filmade hur det var i städerna och åkte ut på landsorten och visade bilderna blev det fart på folk; jaså, är det så här överklassen lever i stan – har bilden blivit utarmad, säger han, och används inte till någonting mer än flabb-komedier, action, kvinnoförnedring och lite till. Där finns ett oerhört behov av att någon kommer och talar allvar och framför allt har något på hjärtat och gör någonting med hjärtat. Det tror jag är den bästa chansen just , att utarmningen gått så långt att det där samtalet möjligen kan komma i gång och att dokumentären därför har en ny chans att återupprätta samtalet. Hur återupprätta samtalet? – Om ni får bestämma, frågar slutligen , vad ska vi göra för att återupprätta samtalet och skapa en förbindelse mellan demokrati och de rörliga bilderna? M I L L E N N I E K O M M I T T É N menar att unga människor för samtal som ser annorlunda ut. – Jag såg en väldigt bra dokumentärfilm från , ett starkt pro- gram. Där sköttes samtalen på ett annat sätt, på deras eget språk och i deras egna former. Jag tror det föds saker som vi kanske inte riktigt ser . Vad vi kan göra är att hjälpa till så att de blir synbara. Jag tänkte på det på söder i , på . Plötsligt var det kravallpoliser över hela och hela . Varför var de här? Jo, några ungdomar hade bestämt sig för att de skulle dansa och måla i vackra färger, de skulle träffas och dansa. Jag tror att detta mobiliserade lika många poliser som när de engelska huliganerna var på . Jag såg i mitt fönster hur de tryckte upp ungdomarna mot väggen, fastän de inte gjort någonting. De hade överträtt vissa lagar i och för sig, men jag tycker det finns en fantastisk kraft i det att så många ungdomar samlas på , dansar, gör någonting och för sina samtal. – Man måste vara lyhörd för de nya samtalen och deras samtal, fortsätter hon, så att man inte sitter som lite äldre och säger, att så här ska vi göra. Jag tror att om TV på något sätt kunde knyta ihop det med skolan, då tror jag att man som lärare kunde knyta ihop med samtal om dokumentärfilmer som man tycker är värda att se. Kanske kan man göra någonting där, genom att prata om bilden på det sättet och verkligheten. Nya samtal förs mellan ungdomar internationellt på Internet. I finns en sådan plats där ungdomar från hela världen pratar med varandra. – kan vi ännu inte utvärdera vad de här samtalen innebär, men att unga människors sätt att organisera sig och deras samtalsarenor kommer att se annor- lunda ut än tidigare är en sak som är säker, säger . På nätet råder anarki och det menar jag kan vara bra för att välta gamla strukturer och hitta nya vägar för att påverka och kommunicera. – Eftersom jag är äldst här, kommer jag ihåg hur det var en gång för länge sedan. Jag växte upp i ett hem där man hade en mycket sund skepsis mot film över huvud taget, säger . Det innebar att antalet filmer jag fick se var mycket ransonerat. Kanske just därför var film förknippat med en sådan M I L L E N N I E K O M M I T T É N