sou · GOB362d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Enligt föreningen är det i första hand de närmast berörda fordringsägarna utifrån förmånsrättslagen (1970:979) som skall ha inflytande över vem som utses till förvaltare och som senare skall komma att ha synpunkter på hur denne lyckats med sin förvaltning samt vilket arvode som skall utgå ur konkurs- boets tillgångar. Genom dessa fordringsägares inflytande uppnås också en fri konkurrens mellan olika förvaltare. Förvaltarens erfarenhet, skicklighet, snabbhet och pris blir avgörande faktorer för fordringsägare som kollektiv att ta ställning till vid valet av förvaltare. I de fall olika borgenärer föreslår olika förvaltare skall domstolen utifrån borgenärernas olika intressen, an- givna lämplighetskrav och efter egen erfarenhet få ta ställning till vem som skall utses. Bestämmelsen i 2 kap. 24 § första stycket 2 KL bör mot denna bakgrund formuleras enligt följande: 2. utse föreslagen förvaltare om inte särskilda skäl skall föranleda annat val, Föreningen föreslår vidare att de lokala listor som finns vid domstolar- na skall kunna användas även av domstolar utanför den region eller dom- saga som listan omfattar. En domstol som avser att förordna en förvaltare som inte regelmässigt brukar erhålla förordnanden vid den aktuella dom- stolen skall kunna höra förvaltarens normala domstol i fråga om den särskilda insikt och erfarenhet som uppdraget kräver. Detta skulle enligt föreningen att en förvaltare skulle kunna arbeta över hela riket. I praktiken skulle detta dock inte inträffa utan det skulle snarare innebära att domstolarnas och TSM:s gränser tunnades ut något så att de lokala för- valtarna skulle kunna arbeta inom större regioner än . Ris- ken för flaskhalsar vid många eller krävande konkurser skulle minska och en konkurrens inom domsagan skulle uppstå när förvaltare förordna- des från annan domsaga. Enligt föreningens uppfattning bör rätten alltjämt bestämma arvodet för förvaltaren. Domstolen bör dock inhämta yttrande från de fordringsägare som från utdelningssynpunkt skulle komma att beröras av förvaltarens arvodesyrkande. Om dessa fordringsägare inte anför några invändningar bör domstolen fastställa begärd ersättning. Om invändningar framställs skulle domstolen kunna inhämta yttrande från intresseorganisation eller liknande. Det föreslagna systemet skulle enligt föreningen inte kräva någ- ra lagändringar och skulle innebära att det i högre grad skulle bli den s.k. marknaden som skulle komma att styra prisbildningen på konkursför- valtartjänster. 4.3.5.7Skrivelse från lagmannen i (dnr. Ju 93–660) föreslog i skrivelsen en ändring av 14 kap. 3 § KL i syfte att uppnå en samordning med innehållet i 8 § LGL. Han ansåg att den lagtekniska lösningen att i 8 § LGL befria lönegarantiberättigad borgenär från det i 14 kap. 3 § KL föreskrivna ansvaret för konkurs- kostnader, när konkursen avskrivs enligt 10 kap. 1 § KL, inte är till- I stället förordade att det i ett nytt andra stycke i 14 kap. 3 § KL infördes ett undantag från betalningsskyldig- heten för borgenär, som till grund för sin konkursansökan åberopat fordran som omfattas av lönegaranti och som erhållit betalning enligt LGL. Föreningen framförde som en fortsättning på den skrivelse till regeringen som finns redovisad under avsnitt 4.3.5.6 förslag även om bl.a. hur förval- tarkretsen bör bestämmas och om tillsyn i konkurs. Innehållet i skrivelsen är huvudsakligen följande. När det gäller förvaltarkretsen och valet av förvaltare i den enskilda konkursen framhåller föreningen värdet av att ett Konkursråd inrättas. Förebilder är motsvarande organisationer i och . Konkursrå- det kan avge rekommendationer om vilka kriterier som bör uppfyllas av de personer som önskar få konkursförvaltaruppdrag. Rådet bör vara samman- satt av företrädare för borgenärsintressen, tillsynsmyndighet, domstolsor- ganisation och förvaltarorganisation. Förutom att tjäna som ett hjälporgan till domstolarna i fråga om att ange kriterier för förvaltarna, kan rådet ut- färda rekommendationer för konkursförvaltningen i övrigt. Det bör även bevaka tingsrätternas tillämpning av 7 kap. 1 § KL och utfärda rekom- mendationer för hur en enhetlig konkurstillsyn skall bedrivas. Med en så- dan ordning behövs inga regionala bedömningsorgan som avgränsar för- valtarkretsen. Rådet skall heller inte uttala sig om s.k. god konkursförval- tarsed, utan detta är en uppgift för föreningen själv. Rådet bör organiseras så att ingen sammanblandning sker med dess verksamhet och någon in- tressegrupp. Tillsynsfunktionen i konkurs bör kunna inskränkas till övergripande frågor och kontroll i vissa ärenden. skulle därige- nom kunna minska, med tydligare angivelse av titlar för tjänstemännen inom organisationen, myndigheten och rekrytering, till gagn för självstän- digheten samt med kostnadsbesparingar som följd. Det sist sagda även med hänsyn till kostnaderna för ett Konkursråd. På grund av risken för jävsförhållanden som föreligger med nuvarande anknytning mellan KFM och TSM, bör tillsynsmyndigheten helst skiljas från RSV som huvudman för de båda organisationerna. RSV framställde i skrivelse till utredningen förslag till ändringar i 7 kap. 20 § KL som går ut på dels att kravet på att bankernas kontoutdrag skall vara bestyrkta avskaffas, dels att de kontoutdrag som lämnas skall avse hela den period då medel stått inne på konkursboets konto. Verket har som skäl för sin begäran i huvudsakligen anfört följande. När det gäller frågan om utdragen skall vara bestyrkta bör beaktas att den statliga konkurstillsynen gör att möjligheterna till kontroll nu är bättre än vid regelns tillkomst. Utdragen produceras maskinellt, vilket ställer krav på att insättningar och uttag registrerats korrekt. De tjänstemän som be- styrker utdragen kontrollerar inte i varje enskilt fall om så är fallet. Be- styrkandet inskränker sig därför till att utdraget härrör från en viss bank och att saldot är riktigt, även om bestyrkandet försvårar möjligheterna att manipulera med utdragen i efterhand. Ett stort antal förvaltare har dess- utom direktuppkoppling via Internet till banken och kan på så sätt själva rekvirera kontoutdrag som skrivs ut på förvaltarbyrån. De flesta kontoutdrag avser avgränsade månadsperioder. En förvaltare som vill dölja att han disponerat medel ur kontot, kan underlåta att foga ett utdrag . Han kan därvid påstå att det endast var insättningar och uttag gjorts. Ett krav på att kontoutdragen visar hela perioden medel stått inne på bank, torde förenkla kontrollmöjligheterna och motverka risker för att förvaltarna tillfälligt lånar pengar ur konkursboet. 4.3.7Konkursförvaltarkollegiernas Förenings rapport Synpunkter på det obeståndsrättsliga regelsystemet gav ut en rapport på det obeståndsrättsliga regelsystemet. Rapporten utarbet- ades av en inom föreningen tillsatt kommitté bestående av tre advokater jämte en jur.kand. Kommittén har granskat den kritik som riktats mot konkurslagstiftningen i bl.a. massmedia. Kritiken har ofta framförts av personer eller organisationer som kommit i kontakt med eller drabbats av konkurser men som inte varit insatta i den obeståndsrättsliga lagstiftningen. Utgångspunkten för arbetet har varit att lagstiftaren skall få del av sådana synpunkter och förslag till förändringar inom ramen för nu- varande ordning som en fackman kan ge. Till stöd för arbetet har kom- mittén inhämtat yttranden från landets tretton lokala förvaltarkollegier. Rapporten innehåller sex avsnitt. Det första avsnittet handlar om frågor med anknytning till KL, nämligen utseende av konkursförvaltare, arvode till konkursförvaltare, tillsyn i konkurs samt bevaknings- och utdelnings- förfarandet. I avsnitten två till fyra behandlas frågor rörande förmåns- rättslagen (1970:979), aktiebolagslagen (1975:1385) och bokföringslagen (1976:125). I avsnittet fem tas upp ämnet konkursbos avgiftsskyldighet på grund av utdelning på lönefordran och avsnittet sex handlar om frånträ- dande av egendom och partiellt avtalsinträde m.m. Nedan redovisas endast de ämnen i rapporten som har anknytning till utredningens uppdrag, nämligen avsnitten ett och fyra. Enligt rapporten syns dagens system för utseende av förvaltare inte följa något enhetligt mönster vid tingsrätterna. Även formerna för samrådet mellan tingsrätterna och TSM vid utseende av förvaltare enligt 7 kap. 3 § första stycket KL varierar såväl mellan olika län som mellan olika tings- rätter och TSM inom samma län. En gemensamt drag är dock att tingsrät- terna utser förvaltare som finns på den s.k. listan. Dessa anses uppfylla allmänna kvalifikationskrav för förvaltaruppdrag och när uppdrag ges åt en person på den inom domsagan upprättade listan behöver inte TSM hö- ras vid varje förordnande. Såsom exempel på olikheter anges i rapporten att tingsrätterna till stor del accepterar förslag på förvaltare från borgenärer men att TSM i sådana fall önskar pröva om jäv föreligger. Sist nämnda förhållande gäller i än högre grad vid gäldenärsförslag och på vissa håll accepteras inga förslag alls. En del tingsrätter utser enligt rapporten förvaltare enligt turordning och en del mindre tingsrätter verkar gynna förvaltare inom den egna dom- sagan. Kommittén föreslår i huvudsak följande i syfte att öka konkurrensen mellan förvaltarna. Vem som utses till förvaltare har betydelse för de närmast berörda bor- genärerna, gäldenären, dennes ställföreträdare, de anställda, samhället företrätt av TSM och givetvis för den presumtive förvaltaren, som skall kunna planera sin verksamhet. Konkurssökandens önskemål om ett så gott slutresultat som möjligt av konkursen är jämförligt med förvaltarens hu- vuduppgift, nämligen att skapa bästa möjliga ekonomiska utfall i konkurs- en. Konkurssökandens önskemål om en viss förvaltare är ett konkurrens- moment som bör stimuleras, vilket främjar kvalitet och lägre kostnader. Borgenärsönskemål måste enligt kommittén väga särskilt tungt, eftersom de närmast berörda borgenärerna brukar få stå för konkurskostnaderna i tillgångskonkurser. Ett förslag på förvaltare från konkurssökanden bör godtas av tingsrätten, om inte den föreslagne eller annan anmäler jäv. Den s.k. listan bör endast brukas om inget förslag föreligger. Någon annan geografisk begränsning än sådan som är förestavad av kostnadsskäl bör inte förekomma. Förvaltaren, som redan nu själv får pröva om en jävssituation är för handen, bör få förtroendet att även få pröva lämpligheten av att han tar ett uppdrag med utgångspunkt i konkursens omfattning, hans övriga arbets- uppgifter och hans verksamhetsort. TSM:s roll bör därför vara att endast agera om en förvaltare misskött sitt uppdrag. Det nuvarande systemet framstår enligt kommittén som överbyråkratiserat och innebär ett misstroende mot att förvaltaren själv inte kan bedöma en jävssituation och sin lämplighet i övrigt. Kommittén anser det värdefullt om det vid en generell översyn av kon- kurslagstiftningen till behandling tas upp förslag om ett system med inte- rimsförvaltare. Därigenom kunde fråga om jäv hos en förvaltare liksom dennes lämplighet prövas vid edgångssammanträdet. I rapporten tas upp frågan om kravet på tidsredovisning och redogör för bakgrunden till att förbudet mot att beräkna arvode efter tid avskaffades genom reform. Det framhålls bl.a. att det inte fanns något egent- ligt krav på att tidsuppgift skall lämnas av förvaltaren men att brister i underlaget för arvodesprövningen går ut över denne. Han skall nämligen visa skäligheten av begärt arvode. Dessutom är enligt kommittén förvalta- ren skyldig att på TSM:s anmodan redovisa tid för sådana åtgärder där tidsaspekten väger tungt, främst rutinåtgärder. I fråga om förvaltningsåt- gärder där skicklighet och resultat har avgörande betydelse, såsom drift av eller försäljning av rörelse, gör sig andra kriterier gällande. Inom kommittén har diskuterats en ordning som innebär att det införs en tidsredovisningsskyldighet för administrativa och i övrigt rutinmässiga göromål, såsom upprättande av bouppteckning och andra konkurshand- lingar. Arbete med fortsatt drift resp. avveckling av tillgångar är enligt kommittén helt klart sådant som inte kan tidsredovisas. Här gör sig bl.a. faktorer såsom skicklighet, snabbhet och erfarenhet gällande i större ut- sträckning. Dessutom skall en mera fri konkurrens vid utseende av förval- tare ge tillräckliga garantier för skäliga arvoden. Kommittén avvisar tanken på att arvodet skulle kunna bestämmas efter enklare och tydligare regler än dagens skälighetsbedömning. Att t.ex. en- bart räkna arvode efter tid medför längre handläggningstider och att låta arvode utgå efter en procentsats på omsättningen i konkursen får till effekt att ingen åtar sig förvaltarskap för tillgångslösa konkurser. Om det skulle bli aktuellt att överflytta beslutsbefogenheten i fråga om förvaltararvodena är det enligt kommittén uteslutet att ens överväga att anförtro befogenheten åt TSM. Myndigheten utövar tillsyn över konkur- serna och kan uppfattas som delaktig i en förvaltares beslut om en enskild förvaltningsåtgärd. Om arvodestvist senare uppkommer om en dylik åt- gärd, saknar TSM möjlighet att på ett oberoende sätt pröva arvodesyrkan- det. Under denna rubrik framhåller kommittén det olämpliga i att TSM har en dubbel funktion genom att de inte organisatoriskt kan skiljas från KFM, vilka är statens borgenärsföreträdare. Den omständigheten att kronofog- darna vid TSM har en befordringsgång inom hela exekutionsväsendet har inneburit och innebär personalbyte i alltför stor utsträckning. Detta försvå- rar uppbyggandet av nödvändig kompetens och kontinuitet. På grund här- av bör enligt kommittén TSM vara en från KFM helt fristående myndig- het. Med hänsyn till det statsfinansiella läget kan TSM överflyttas till länsstyrelserna i det län det bildade en organisatorisk enhet (utredningens anm.: avser förhållandena före regionaliseringsreformen). Där kan myn- digheten bilda en enhet till vilken lönegarantienheten skulle höra. Därige- nom skulle TSM få bättre möjligheter att verka för det allmännas intresse av att rörelsedrivande konkursbon avvecklas på ett gynnsamt sätt för den långsiktiga sysselsättningen inom länet. Kommittén behandlar vidare ett hos kommittén framfört förslag om att TSM skall ersättas med en av borgenärerna eller, i tillgångslösa konkurser, av tingsrätten utsedd granskningsman. Granskningsmannen skulle kunna vara revisor, jurist eller annan som åtnjöt borgenärernas eller statens för- troende. Kommittén anser att en sådan ordning torde innebära betydande kostnads- och effektivitetsvinster. Förslaget förutsätter dock att tingsrätten aktivt bevakar att erforderliga handlingar ges in av förvaltaren. Avslutningsvis sätter kommittén i fråga om det är rimligt att allmänna medel bekostar tillsynen för alla konkurser mot bakgrund av att det främst är bankerna som får utdelning i konkurs. Det bör övervägas att förutsätt- ningslöst se över statens tillsynsorganisation. Borgenärer som typiskt sett berörs av flertalet utdelningskonkurser, hyresvärd och bank, bör i ökad utsträckning och på egen bekostnad få bevaka sina intressen. Bevakning (9 kap. 1 § KL) Kommittén nämner att tingsrätten inom det nuvarande bevakningsför- farandet har uppgifter i form av bl.a. kungörande och liknande. För att inte tynga tingsrätten med sådant arbete föreslås att bevakningsförfarandet i sin helhet flyttas över till förvaltaren. Endast om det uppkommer tvist om en fordran som kan göras gällande i konkursen, skall tvisten tas upp av tings- rätten. Detta torde även ligga i linje med statsmakternas strävan att renodla domstolarnas roll. Utdelning (11 kap. 1 § KL) I likhet med vad som föreslås i fråga om bevakning anser kommittén att tingsrätterna bör avlastas från administrativt arbete och kostnader som har samband med utdelningsförfarandet. I stället kan förvaltaren själv kungöra att han avgett slutredovisning och upprättat utdelningsförslag. Eventuella invändningar mot utdelningsförslaget skall framställas hos tingsrätten in- om tid som förvaltaren angett i sin kungörelse. Även mot slutre- dovisning skall föras hos tingsrätten som räknat från förvaltarens kungörelse. Kommittén föreslår även att möjligheten till interimsutdelning, som slopades i samband med KL:s tillkomst, skall återinföras. I konkurser med avsevärd omslutning och ett betydande antal in- och utländska borgenärer kan det föreligga behov av att verkställa utdelning. Enligt nuvarande ord- ning kan endast förskottsbetalning göras samt utdelning ske endast , nämligen vid konkursens avslutande. Den utdelning som skall tillkomma borgenärer med särskild förmånsrätt kan vara helt klar som konkursens avslut måste avvaktas t.ex. på grund av rättsliga tvister som rör andra borgenärer. Kommittén tar under denna rubrik upp det fall som regleras i 7 kap. 22 § KL, nämligen att det ibland vid konkursens avslut föreligger hinder mot att gäldenärens räkenskapsmaterial och andra handlingar rörande boet återställs till gäldenären. TSM skall förvara materialet om inte förvaltaren anser sig böra bevara dem. Vid förvaringen skall vad som i varje särskilt fall gäller om arkivering tillämpas. Detta får till följd att bokföringslagens bestämmelser om tioårig arkiveringstid skall iakttas med åtföljande höga förvaringskostnader. Kommittén berör ett reformförslag från RSV (jfr avsnitt 4.2.5). I detta förordas att förvaringen av materialet i stället skall ske genom förvaltarens försorg och på boets bekostnad samt att förvaringstiden kan inskränkas till från utgången från det kalenderår då räkenskapsåret avslutades. I motsats till RSV föreslår kommittén att TSM bör bevara materialet och på statens bekostnad. Som skäl anges att det är det allmänna som har ett in- tresse av bokföringsmaterialet i syfte att få tillgång till bevismaterial vid talan om straffansvar. Vidare torde de senaste årens höga kostnader för förvaringen ha sin grund i att många stora bolag gått i konkurs. Det kan förutses såväl ett sjunkande antal konkurser som en minskad omfattning av konkurserna och därmed sjunkande kostnader för det allmänna. Därutöver anser kommittén att tiden för bevarande torde kunna inskränkas än mer än vad RSV förordat, eftersom åklagaren redan före konkursavslutet oftast tagit ställning till förvaltarens anmälan om brottsmisstanke. Om någon sådan anmälan inte gjorts eller åklagaren beslutat att inte föra talan, bör också intresset av att vidare förvara bokföringsmaterialet vara litet. Mate- rialet skulle enligt kommittén då kunna förstöras i samband med konkurs- avslutet. 4.3.8Insolvensrättsligt forum 1997 och 1999 arrangerade den 22–och den 28–i det fjärde resp. det femte insolvens- rättsliga forumet. Bakom stiftelsen står styrelserepresentanter från Juridis- ka Fakulteten vid , Konkursförvaltarkollegiernas Fö- rening, RSV, Ackordscentral, och samt 1997 även . En av programpunkterna vid forumet var Utvärdering av konkurslagstift- ningen. Advokaten , , svarade för ett skriftligt referat som grundar sig på ett utkast till den under 4.3.7 redovisade skriften Synpunkter på det obeståndsrättsliga regelsystemet. Bl.a. förespråkade han ett ökat borgenärsinflytande över förvaltarvalet och hävdade att en bedömning av förvaltararvodet efter andra kriterier än skälighet kan verka snedvridande på arvodesbestämningen, att de borgenärer som typiskt sett berörs av utdelningskonkurserna, bankerna och hyresvärdarna, i ökad om- fattning och på egen bekostnad bör bevaka sina intressen i konkurshand- läggningen i stället för att upprätthålla en skattefinansierad konkurstillsyn, att förvaltarna bör ta över bevakningsförfarandet och kungöra avgiven slutredovisning jämte upprättat utdelningsförslag samt att möjligheterna till interimsutdelning bör återinföras. Under samma programpunkt bidrog chefskronofogden med ett skriftligt referat och inledningsanförande. Han redogjorde för erfa- renheter eller intryck som han fått i sitt arbete med tillsyn i konkurs och hävdade bl.a. följande. I motsats till vad som kommit fram i RRV- rapporten 1994:13 ansåg han att KL:s sätt att bestämma TSM:s arbetsupp- gifter ger goda förutsättningar att främja en kvalitativt högtstående för- valtning av konkurser. Konkursförvaltarna måste ha och känna vida ramar för sina uppgifter, varför tillsynsfunktionen inte bör ges alltför snäva och preciserade ramar. Ett problem i sammanhanget är att TSM:s resurser minskat trots konkursutvecklingen. Det har därför blivit allt svårare att utöva en meningsfull materiell tillsyn. Det är även viktigt med den for- mella tillsynen, eftersom det förekommer felaktigheter t.ex. i utdelnings- förslagen. I fråga om förordnande av förvaltare förespråkade en viss styrning av konkurserna till rätt förvaltare med hänsyn till att förvaltarna har olika kompetens. Även om borgenärernas inflytande över förvaltarvalet bör väga tungt skall man ha i åtanke att förvaltaren inte en- dast har att ta till vara säkerhetshavarnas intressen. TSM bör med sin kän- nedom om förvaltarna och deras arbetssituation också ha ett inflytande. vände sig även mot det alltmer flitigt använda bruket av externa biträden i förvaltningen och menade att förvaltningsåtgärderna i normalfallet bör utföras av förvaltaren. Kostnaderna för externa biträden uppgick i och i de konkurser som avslutades till i det närmaste . När det gäller synpunkter på regelsystemet framhöll bl.a. att tidsgränsen för att ge in förvaltarberättelsen är alltför snäv, att regleringen av medelsförvaltningen inte är helt tidsenlig, att försäljning av fast egendom i konkurser bör få göras av förvaltaren med samma rättsverkningar som den som en exekutiv auktion ger, att företagsekonomiskt välgrundade kalkyler bör vara ett le- galt krav vid fortsatt drift i konkurs för att motverka osund konkurrens, att TSM bör anförtros uppgiften att besluta om förvaltararvodet och att ut- rymmet för taxesättning kan utvidgas och att konkursdokumenten bör kunna standardiseras. Under rubriken , något om tillämpningen av 7 kap. 15 och 16 §§ i konkurslagen svarade statsåklagaren för ett skriftligt referat och inledningsanförande av i huvudsak följan- de innehåll. Han framhöll att det såväl från åklagarna som konkursförval- tarna har brukat anföras kritik mot att anmälningsförfarandet inte fungerar bra. Åklagare och polis påtalar brister i anmälningarna från förvaltarna och de senare brukar klaga på bristande återrapportering från åklagarna. Enligt har tillämpningsproblemen inte sin grund i dålig lagstiftning. Problemen rör i första hand brister i den praktiska tillämp- ningen. Han hänvisade fortsättningsvis till RUBICON (se avsnitt 4.3.9) och det samarbete mellan berörda organ i syfte att effektivisera brottsut- redningarna som blivit resultatet av seminarier som genomförts inom ra- men för . Utfallet av seminarierna sammanfattade så att inga direkta anmärkningar framförts mot om anmälan om brott och näringsförbud, att det fanns ett uppdämt behov från berörda yrkeskategorier att diskutera frågorna, att det behövdes större insikt om förutsättningarna för de olika funktionernas verksamhet och att återkoppling saknades. I övrigt framhöll han att oklarhet fortfaran- de råder om omfattningen av förvaltarens efterforskningsskyldighet och preciseringen i samband med förtecknandet av gäldenärens räkenskaps- material. Frågan har samband med ersättningen till förvaltarna för sådant arbete, särskilt i tillgångslösa konkurser. Dessutom menade han att man bör få en sekretesslagstiftning som möjliggör ett meningsfullt samarbete mellan åklagarna och förvaltarna. En av programpunkterna löd och tillsyn. Under denna bidrog f.d. hovrättslagmannen samt advokaterna med skriftliga referat. Under rubriken och tillsyn redogjorde för då pågående arbete. Med ut- gångspunkt i de ursprungliga direktiven (Dir. 1997:74 och 1998:77) berörs bl.a. hur en ny inriktning av konkurstillsynen kan utformas mot bakgrund av den kritik som framförts i 1994:13 och de förslag till lösningar som där framförts.