sou · GOB378d5 · 2001-01-01 00:00:00 — Personer blir anställda som lider av drogmissbruk och som arbetsgivare måste man acceptera alla typer av sjukdomar. Man har ansvar att ta tag i problem med t.ex. en kvinna som blir miss- handlad hemma och det kan vara svårt. Egentligen har man inte med det att göra men är det jag som har ansvar för henne, även om det händer hemma. Likaså när någon anställd bor ihop med någon som har alkoholproblem. Som arbetsgivare får man ett ansvar och det är svårt eftersom vi inte kan fysiologi och psykologi. Jag tycker försäk- ringskassan ska få mer ansvar. Mer offentligt ansvar med alla de skatter vi betalar. Flertalet av de som svarade nej på frågan menade att för mycket ansvar låg på arbetsgivaren och att mer ansvar borde läggas på . var också den offent- liga inrättning som de flesta ansåg det naturligt att vända sig till i samband med en rehabiliteringssituation. Arbetarskyddsstyrelsen har genomfört ett särskilt utvärderings- projekt kring arbetsgivares erfarenheter av samverkan mellan . Sammanlagt 900 intervjuer med arbetsställen i olika kategorier har genomförts . Utöver detta har även ett antal djupintervjuer med arbetsgivare genom- förts. Av de intervjuade arbetsgivarrepresentanterna ansåg ca hälften att de hade ganska goda kunskaper om frågor kring arbetsanpassning och rehabilitering. Kunskaperna minskade med företagsstorlek. I djupintervjuerna framkom att flertalet av dem som intervjuades ansåg att de inte själva hade tillräcklig kunskap beträffande arbetsanpassning och rehabilitering. Det berodde dels på tidsbrist och tung arbets- belastning, dels på att man har relativt få ärenden vilket gör att det tar relativt att bygga upp en erfarenhetsbank. Inte heller verkar det att ingå i alla ledarskapsutbildningar. En person som genomgått den statliga chefsutbildningen berättade att man överhuvudtaget inte hade belyst arbetsanpassning och rehabilitering. När det gällde kontakter med myndigheter hade arbetsgivarna lite olika erfarenhet av yrkesinspektionen, och hälso- och sjukvården. Vid arbetsplatser som saminspekterats (yrkesinspek- tionen och ) var kunskaperna om gällande regler bättre och i större utsträckning särskilda resurser avsatta för arbete med dessa frågor. I djupintervjuerna framkom tydligt att representanten för hållit en relativt låg profil och att man uppfattat yrkesinspektionen och på mycket skilda sätt. Yrkes- inspektionen uppfattades som väldigt tydliga i sin myndighetsroll samt väl teoretiska och noggranna. representant å andra sidan agerade mer rådgivande. Från arbetsgivare påpekades att det skulle vara en fördel om representanten från och yrkesinspektionen var bättre samkörda innan de gick ut till arbets- platserna. Huvudintrycket var dock positivt. En person sa till exempel: Det var bra att var med, vi har i gemen alldeles för lite kontakt med dem och vet för lite vad de kan hjälpa till med. Arbetsgivare påpekade också att det var bra att fick komma ut i verkligheten för att se hur det fungerar på arbets- platsen. Kontakterna med sjukvården upplevdes som problematiska. Det var inte ovanligt att man erfarit att det föreligger oenighet mellan olika läkare om vad en person klarar av. I många fall tyckte arbets- givarrepresentanterna att det är bättre om läkare från företagshälso- vården får bedöma vad en person klarar av eftersom företags- hälsovården kan sätta individens situation i relation till vad arbetet kräver. Ett annat problem med läkare från primärvården är att de är mycket svåra att få kontakt med. När det gällde ansvarsfördelningen mellan arbetsgivare och det offentliga för arbetsanpassning och rehabilitering av anställd personal svarade de flesta att det var rimligt att arbetsgivaren tar ett stort ansvar i dessa frågor. Av intervjuerna framkom bl.a. att tidsramarna för rehabiliteringsutredningarna var i snävaste laget. Utredningen skall skickas till från det sjukfallet inleds. Utbildning från efterlystes om hur man ska göra rehabiliteringsutredningar.