sou · GOB362d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Också enligt utredningens mening saknas möjlighet för konkurs- förvaltaren att få förskott på arvodet för att täcka utlägg för mervärdes- skatt. En annan utväg som också prövats rättsligt är om förvaltaren, utan att begära förskott, skulle kunna lyfta den del av det yrkade arvodet som motsvarar den mervärdesskatt som beräknas belöpa på arvodet utan att beslutet om arvode vunnit laga kraft. Frågan har prövats av Hovrätten över och i ett orefererat rättsfall 1997 (Ö 1882/97). Förvaltaren hävdade bl.a. att mervärdesskatt inte var någon ersättning för utförda tjänster utan enbart en omsättningsskatt vilken icke till någon del skulle komma uppdragstagaren till godo. Både tingsrätten och hovrätten ansåg emellertid att mervärdesskatten fick anses som en del av det arvode vilket enligt KL skulle fastställas till förvaltaren och som inte fick lyftas förrän beslutet om sådan ersättning vunnit laga kraft. Som framhållits i det föregående är bestämmelserna om bokförings- skyldighet och mervärdesskatt inte sådana att de tar särskilt sikte på kon- kursförvaltarnas situation. Om man jämför med redovisningssituationen för andra uppdragstagare, t.ex. boutredningsmän och biträden enligt rätts- hjälpslagen, framstår emellertid konkursförvaltarnas problem i mervärdes- skattehänseende som särskilt påtagliga. En utgångspunkt enligt tilläggs- direktiven är att förvaltaren inte skall bära någon del av kostnaderna vid konkurs. Om förvaltarens utlägg för mervärdesskatt kan anses innebära en kostnad är osäkert (förvaltare skall bl.a. tillgodoräknas räntan på det ute- stående arvodesbeloppet), men det är i vart fall en olägenhet som förvalt- aren inte skall behöva ha. Utredningen har därför ansett att det bör över- vägas vilka möjligheter som finns för att komma till rätta med olägenhet- en. En ändring i bestämmelserna om mervärdesskatteskyldighet som inne- bär att sådan skyldighet inträder först då arvodet fastställs av domstol skulle få verkan även mot andra uppdragstagare än konkursförvaltare. Ut- redningen har varken underlag eller mandat att föreslå en så långt gående ändring. Det skulle för övrigt kräva särskilda överväganden av skatterätts- lig natur. Utredningen anser att en lösning på problemet i första hand bör sökas inom ramen för . En tänkbar lösning vore att särskilja handläggningen av konkursför- valtarens arvodesframställan från granskningen av de övriga handlingar som förvaltaren ger in i samband med konkursens avslutande. Syftet här- med skulle vara att förkorta den tid som löper mellan det att förvaltaren framställer sitt arvodesyrkande och tidpunkten för tingsrättens beslut. Härvid borde utredningens förslag om en ny konkurstillsyn tas till ut- gångspunkt. Handläggningen av slutredovisningen, utdelningsförslaget och en arvo- desframställan hänger ihop. Rent teoretiskt skulle man kunna tänka sig att (efter en ändring av 14 kap. 9 § KL) slutredovisning och utdelningsförslag ges in och hanteras för sig utan att någon arvodesframställan ges in till tingsrätten. Utdelningsförslaget skulle alltså uppta en kostnadspost om arvode fram t.o.m. upprättande av utdelningsförslag och en kost- nadspost som avser ersättning för kvarvarande åtgärder. När tiden för att göra invändning mot utdelningsförslaget (från kungörandet) har gått ut skulle konkursförvaltaren kunna ge in arvodesframställan. Först då skulle skyldighet att redovisa mervärdesskatt uppkomma. Rätten skulle, sedan arvodesframställan getts in, bereda tillsynsmyndigheten, gäldenären och borgenärerna tillfälle att yttra sig (se 14 kap. 8 § i utredningens lagför- slag). Detta skulle dock innebära ett visst administrativt dubbelarbete, eftersom tillsynsorganet först skulle behöva överväga att avge utlåtande över slutredovisningen och sedan eventuellt yttra sig särskilt över arvodes- framställningen. En viss tidsutdräkt skulle det också innebära genom att ytterligare tid måste beredas gäldenären och borgenärerna att yttra sig. Denna tid torde bli ungefär lika lång som tiden för att göra invändning mot utdelningsförslaget och förvaltaren skulle därför sannolikt inte vinna något från redovisningssynpunkt med en sådan åtgärd. Sannolikt skulle alltså en sådan förändring av handläggningsreglerna inte ge någon lösning på problemet, eftersom detta bl.a. beror på tingsrätt- ernas balanser när det gäller granskningen av arvodesframställningen och arbetsredogörelsen. När det gäller möjligheterna till förkortning av hand- läggningstiderna kommer utredningens förslag om en ny offentlig tillsyn att få betydelse. En ordning där tillsynen är selektiv och tillsynsorganet inte enligt KL är skyldig att utöva närmare tillsyn i varje enskild konkurs kommer sannolikt att kunna bidra till att minska handläggningstiderna hos tillsynen. Problemet kvarstår dock när det gäller handläggningen vid dom- stol. En möjlighet att komma till rätta med problemet vore att ändra be- stämmelserna om förskott så att de blev tillämpliga i just denna situation. En annan möjlighet vore att tillåta konkursförvaltaren att täcka utlägget för mervärdesskatt med hjälp av konkursboets medel. Detta skulle kunna ske på det sätt som var föremål för bedömning i de ovan nämnda rättsfallet från Hovrätten över och genom att förvaltaren får lyfta en viss del av arvodet utan att avvakta ett lagakraftvunnet beslut. En ordning där konkursförvaltaren kan beviljas förskott skulle vara ett av domstol kontrollerat sätt för förvaltaren att lyfta arvode motsvarande mervärdesskatten innan lagakraftvunnet beslut om slutligt arvode finns. Det skulle dock bli frågan om ett slags förskottsuttag i efterhand, vilket är en ordning som principiellt kan ifrågasättas. En framställning om för- skottsarvode skulle då ges in tillsammans med övriga handlingar (arvodesframställan, utdelningsförslag och slutredovisning) och få be- handlas utan att det skedde annat än en mycket översiktlig pröv- ning av det slutliga arvodet. Det skulle bli fråga om ett förtursärende där förvaltarens begäran nästan undantagslöst skulle beviljas, oavsett en eventuell prutning på det slutliga arvodet. Mervärdesskatteskyldighet skulle å ena sidan uppstå för förskottsbeloppet först när detta betalas ut. Å andra sidan skulle mervärdesskatteskyldighet uppstå för hela arvodet i och med arvodesframställningen. Den nu skisserade ordningen har uppenbara nackdelar. En bättre lös- ning är i stället att konkursförvaltaren tillåts lyfta en del av arvodet utan att avvakta rättens beslut. En förutsättning för att detta skall kunna ske är naturligtvis att det finns tillräckligt med tillgångar i konkursboet. Metoden innebär inte någon lösning i avskrivningskonkurser som är helt tillgångs- lösa och där arvodet i sin helhet skall utgå av allmänna medel. Det är emellertid normalt sett inte sådana konkurser som leder till större utlägg i mervärdesskattehänseende för förvaltaren. Det skulle kunna ifrågasättas om en möjlighet för förvaltaren att formlöst lyfta arvode skulle öppna möjligheter till missbruk genom att förvaltaren då skulle kunna disponera över medlen på annat sätt än genom att betala in mervärdesskatt. En sådan risk måste dock bedömas mot bakgrund av det ansvar och den handlings- frihet som denne har när det gäller förvaltningen i sin helhet. Om förvalt- aren vill tillgodogöra sig medel i strid med KL har han möjligheter till detta redan tidigare under förvaltningen. En jämförelse skulle också kunna göras med boutredningsmannen som, utan krav på domstolsprövning, ges möjlighet ta betalt för utfört arbete à conto som förvaltningen alltjämt pågår. En annan invändning mot den nu diskuterade lösningen skulle vara att förvaltaren måste betala in ett skattebelopp utan att veta vilket belopp han slutligen kommer att vara skyldig att betala in. Situation- en är emellertid densamma och skillnaden skulle bara vara att för- valtaren förskotterar det osäkra beloppet av konkursboets medel i stället för med egna medel. Med hänsyn till vad som ovan anförts föreslår utredningen att en kon- kursförvaltare ges möjlighet att i samband med arvodesframställningen lyfta den del av arvodet som motsvarar den mervärdesskatt som beräknats på det yrkade arvodet (se 14 kap. 11 § KL i utredningens lagförslag). 5.10.4Förvaring av konkursgäldenärens räkenskapsinformation m.m. enligt 7 kap. 22 § KL Utredningens förslag: Om det vid konkursens avslutande föreligger hin- der mot att den räkenskapsinformation och andra handlingar rörande boet som konkursförvaltaren tagit hand om återställs till gäldenären, skall Kon- kurstillsynsmyndigheten överta förvaringen. Tiden för bevarandet begrän- sas till efter utgången av det kalenderår då konkursen beslutades. Konkursförvaltaren skall ha rätt att ansvara för förvaringen om han anser det lämpligt. Bestämmelsen i 7 kap. 22 § KL reglerar den situationen att gäldenären efter konkursens avslutande inte kan ta hand om räkenskapsmaterialet eller andra handlingar rörande boet. Orsaken till detta kan t.ex. vara att gälde- nären varit en juridisk person som upplösts genom konkursen eller att gäl- denären är oanträffbar. Här bör inledningsvis erinras om att man får skilja mellan gäldenärens räkenskapsmaterial m.m., dvs. det material som kon- kursförvaltaren har tagit hand om enligt 7 kap. 12 § KL, och boets räken- skapsmaterial, dvs. det material som härrör från förvaltarens bokföring under konkursen enligt 7 kap. 19 § KL. Utredningen behandlar i enlighet med tilläggsdirektiv enbart frågan om förvaring av gäldenärens material. Någon motsvarande propå beträffande boets räkenskapsmaterial har inte förts fram. I 7 kap. 22 § KL föreskrivs att räkenskapsmaterialet m.m. skall förvaras i enlighet med vad som gäller i varje särskilt fall om arkivering. När det gäller vilket material som omfattas av bestämmelsen är en utgångspunkt att överensstämmelse råder med innehållet i 7 kap. 12 § KL. Den regeln tar sikte på dels räkenskapsmaterial (numera räkenskapsinformation) en- ligt definitionen i bokföringslagen (se 1 kap. 2 § första stycket 9 BokfL), dels andra handlingar. Både 7 kap. 12 § och 22 § KL torde främst bli till- lämpliga i de fall konkursgäldenären varit bokföringsskyldig (jfr prop. 1994/95:189 s. 29 f. ang. vad som där sägs i fråga om skyldigheten att särskilt förteckna räkenskapsmaterial m.m. i konkursbouppteckningen, och s. 55 f.). Någon formell särbehandling görs dock inte för reglernas till- lämpning beroende på om gäldenären varit bokföringsskyldig eller inte. Även en gäldenär som inte varit bokföringsskyldig kan nämligen ha hand- lingar som rör boet och till sin karaktär påminner om räkenskapsmaterial i bokföringslagstiftningens mening. Någon formell åtskillnad har t.ex. inte gjorts mellan olika gäldenärskategorier i fråga om skyldigheten att enligt 7 kap. 13 § andra stycket KL ange räkenskapsmaterial m.m. i bouppteck- ningen ( se a. prop. s. 29). Uttrycket vad som i varje särskilt fall gäller om arkivering i 7 kap. 22 § KL hänför sig bl.a. till reglerna om förvaring av räkenskapsinforma- tion enligt bokföringslagen (se 7 kap. BokfL, jfr 22 § bokföringslagen 1976:125) men även enligt skatterättslig lagstiftning (se t.ex. 14 kap. 2 § skattebetalningslagen 1997:483, jfr prop. 1978/79:105 s. 349). Den nya bokföringslag som trädde i kraft ersatte äldre lag i ämnet. I 7 kap. 2 § BokfL föreskrivs att dokument, mikroskrift och maskinläsbara medier som används för att bevara räkenskapsinforma- tion skall bevaras till och med tionde året efter utgången av det kalenderår då räkenskapsåret avslutades. Termen räkenskapsinformation träder i stället för begreppet räkenskapsmaterial i 22 § bokföringslagen (1976:125). Den utvidgas till att bl.a. omfatta avtal och andra handlingar som inte tidigare omfattades av begreppet räkenskapsmaterial men väl av arkiveringsskyldigheten (se prop. 1998/99:130 s. 245). Av förarbetsutta- landena i prop. 1998/99:130 framgår att frågan om förvaring av konkurs- gäldenärens räkenskapsinformation efter konkurs inte tas upp i lagstift- ningsärendet, utan att frågan behandlas inom ramen för utredningens upp- drag (s. 266). I ÄKL reglerades frågan om förvaring av gäldenärens böcker och andra handlingar efter konkurs i 206 § ÄKL. Vid reform uttalade de- partementschefen att han anslöt sig till förslag (SOU 1977:29 s. 264) om att det borde ankomma på förvaltaren att avgöra om han själv eller TSM skulle svara för förvaringen. Praktiska hänsyn borde vara utslagsgivande. Oavsett var bevarandet ägde rum ankom det på både TSM och förvaltaren att iaktta såväl bokförings- som taxeringslagens regler om arkivering. Han påpekade att detta kunde innebära krav på en tioårig förvaringstid om gäldenären varit bokföringsskyldig enligt bokfö- ringslagen (se prop. 1978/79:105 s. 349). Vid reform ansågs att regleringen i 206 § ÄKL borde kvarstå. RSV hade emellertid, med instämmande av flera KFM, under remissbe- handlingen förordat att förvaringstiden borde förkortas. Orsaken var att förvaringen hade kommit att medföra praktiska problem och höga kostna- der för det allmänna. Departementschefen hade dock avvikande uppfatt- ning. Han hänvisade till de uttalanden som gjorts i propositionen till dåva- rande bokföringslagen (prop. 1975:104 s. 194 f.) om skälen för att arkive- ringstidens längd skulle vara , nämligen hänsynen till den allmänna preskriptionstiden och strävan att uppnå samstämmighet med skatteför- fattningarna. Även möjligheten till eftertaxering efter utgången av den normala femårsperioden på grund av skattebrott framhölls. Särskilt frågor om utredningar av skattebrott ansågs ha giltighet i konkurssammanhang. Dessutom hänvisade departementschefen till den då pågående utredningen om betalningsansvar för juridiska personers skulder (prop. 1986/87:90 s. 278). Kostnaden för TSM:s förvaring av räkenskapsmaterial m.m. har av RSV uppskattats för /93 till , 1995/96 till (12 mån), 1997 till , 1998 till och 1999 till . Till nämnda belopp kommer kostnaden för den arbetsinsats som förvaran- det medför för TSM:s personal när den t.ex. transporterar materialet från konkursförvaltarna och iordningställer nytt material i arkivet. Denna kost- nad kan mycket grovt uppskattas till en miljon kronor.2 I sammanhanget bör beaktas att i de fall konkursförvaltaren svarar för förvaringen upp- kommer kostnader som belastar konkursboet. Även dessa kostnader torde uppgå till avsevärda belopp. Införandet av begreppet räkenskapsinformation i den nya bokföringsla- gen är ett led i hänsynstagandet till utvecklingen på IT-området. Regle- ringen i äldre bokföringslagen, där motsvarande beteckning var räkenskapsmaterialet, byggde på föreställningen att räkenskapshand- lingar är identiska i lagrad och läsbar form. När det gäller elektroniska handlingar är ett utmärkande drag att informationen är frikopplad från det fysiska underlaget. Termen räkenskapsinformation avser – i motsats till termen räkenskapsmaterial – informationen och inte bäraren av dessa (se 1 kap. 2 § första stycket 9 BokfL och prop. 1998/99:130 s. 242 f. och 374). Skälen för att även i fortsättningen ha en tioårig förvaringstid är hänsynen 2 Källa: RSV. till dels att vanliga fordringar preskriberas , dels att preskrip- tionstiden för grova skattebedrägerier är och att eftertaxering i vissa fall kan ske efter utgången av den normala femårsfristen (se nämnda prop. 1998/99:130 s. 266). hade i betänkandet Översyn av redovisningslagstiftningen (SOU 1996:157) föreslagit en arkiveringstid . Skälen var i huvudsak av praktisk natur, bl.a. svårigheterna att som tillgodose bokföringslagens krav på förvaring med hänsyn till den snabba tekniska utvecklingen och för de stora företa- gen att förvara stora mängder arkivmaterial. En avvägning mellan dessa problem och samhällets behov av kontroll t.ex. i samband med taxerings- revision eller brottsmisstanke, resulterade i att kommittén föreslog en för- varingstid (SOU 1996:157 s. 301 f.). Utredningen har i avsnitt 2.6.4.2 och 4.2.4 redogjort för de förslag i ämnet som RSV lämnat i en promemoria till av vissa konkursrättsliga föreskrifter (1992:2, s. 50). I avsnitt 2.6.4.2 och 4.2.5 finns en redogörelse för RSV:s anslagsframställning avseende budgetåren 1997–1999 i vilken frågan om förvaring av konkursgäldenä- rens räkenskapsmaterial m.m. togs upp på nytt (bil. 1, s. 22 f.). De syn- punkter som gett uttryck i skriften Synpunkter på det obeståndsrättsliga regelsystemet finns be- skrivna i avsnitt 2.6.4.2 och 4.3.7. Det är fyra frågor som inställer sig när det gäller förvaring av konkursgäl- denärens räkenskapsinformation m.m. efter konkurs: Varför bör materialet bevaras?, Hur länge bör materialet bevaras?, Vem eller vilket organ bör svara för bevarandet? och Vem skall slutligt stå kostnaden för förvaring- en? Svaret på frågan varför materialet bör bevaras framgår av de förar- betsuttalanden och reformförslag vilka utredningen redogjort för i det fö- regående. Enighet råder om att det främst är i det allmännas intresse som förvaringen bör ske. Med det allmännas intresse avses här intresset av att beivra brott och att göra skatterevisioner. Motsvarande synpunkter har kommit fram vid de kontakter utredningen haft med företrädare för åkla- gar- och skattemyndigheter (se avsnitt 2.6.4.2). Det anförda bör bilda utgångspunkt för ställningstagandet till hur länge en förvaring bör ske, vilket organ som bör ansvara för förvaringen och vem som slutligt skall svara för kostnaden för förvaringen. Med en sådan utgångspunkt motverkas inte borgenärernas möjligheter att ta del av mate- rial för att t.ex. utkräva ansvar enligt den aktiebolagsrättsliga lagstiftning- en. När det gäller svaret på frågan hur lång arkiveringstiden bör vara sy- nes samstämmighet råda mellan RSV och om att en förkortning bör ske. Detta synsätt står i motsats till motivuttalandena vid KL-reformen, vilka bl.a. byggde på hänsynen till beivrandet av brott. Genom att arkiveringstiden för räkenskapsinformation enligt den nya bokföringslagen också i fortsättningen är (se 7 kap. 2 § BokfL) har lagstiftaren markerat behovet av en lång förvaringstid när det gäller bokföringsmaterial från affärsdrivande företag. Inledningsvis vill utredningen framhålla vikten av att en lång förva- ringstid inte tas till intäkt för att brottsutredning m.m. kan skjutas framåt i tiden enbart av den anledningen att konkursgäldenärens räkenskapsinfor- mation m.m. finns tillgängligt . Erfarenheten visar att dröjsmål med att sätta igång behövlig utredning i de fall en brottsanmälan gjorts av konkursförvaltaren motverkar statens önskan att beivra brott. Ju som går efter en sådan anmälan utan att utredning påbörjas, desto svårare blir det att fullfölja utredningen på ett tillfredsställande sätt. Det är tillräckligt att erinra om att det skriftliga materialet regelmässigt måste kompletteras med förhör med gäldenärsföretagets företrädare och förekommande vittnen. Den förvaringstid som är föreskriven för affärsdri- vande företag bör med andra ord inte utan vidare tas som förebild när det gäller att bestämma i konkurssammanhang. Som redovisats ovan omfattar 7 kap. 22 § KL såväl den situationen då en gäldenär varit bokföringsskyldig enligt bokföringslagen som när så inte varit fallet. Bestämmelsen torde oftast ha sin betydelse om gäldenären varit bokföringsskyldig och därmed en tioårig förvaringstid enligt bok- föringslagen föreskrivs. Såväl en bokföringsskyldig gäldenär som annan kan emellertid ha andra handlingar för vilka gäller förvaringsplikt enligt skattelagstiftningen. I 4 kap. 1 § första stycket lagen (1990:325) om själv- deklaration och kontrolluppgifter stadgas att den som enligt den lagen är skyldig att lämna självdeklaration, kontrolluppgift eller andra uppgifter för taxering skall sörja för att underlag finns bl.a. för kontroll av det nämnda. I samma paragrafs tredje stycke anges att underlaget skall beva- ras efter utgången av det kalenderår underlaget avser. Enligt 14 kap. 2 § skattebetalningslagen skall en deklarationsskyldig i skälig om- fattning se till att det genom räkenskaper, anteckningar eller på annat lämpligt sätt finns underlag för fullgörande av deklarations- och annan uppgiftsskyldighet samt för kontroll av skyldigheten och beskattningen. Underlaget skall bevaras efter utgången av det kalenderår underlaget avser. Om man överväger en förkortning av förvaringstiden för konkursgälde- närs räkenskapsinformation m.m., bör hänsyn tas till de bestämmelser i den skatterättsliga lagstiftningen vilka anger den yttersta fristen inom vil- ken skattemyndigheterna behöver sådant material som avses i 7 kap. 22 § KL. Sådana bestämmelser utgör reglerna om begäran av omprövning och omprövning av taxeringsbeslut, som kan ske före utgången av femte året efter taxeringsåret (se 4 kap. 7–14 §§ taxeringslagen 1990:324) och under vissa förutsättningar senare, samt eftertaxering, som kan ske efter taxeringsåret (se 4 kap. 15–19 §§ taxeringslagen) eller senare, bl.a. vid brott enligt skattebrottslagen (se 4 kap. 20–22 §§ taxeringslagen). I 21 kap. skattebetalningslagen finns också motsvarande frister angivna för de fall omprövning sker av beslut enligt samma lag (se 21 kap. 1 §). I 21 kap. 4 § resp. 8 – 9 §§ skattebetalningslagen föreskrivs bl.a. att begäran om omprövning får göras resp. omprövningsbeslut på initiativ av skatte- myndigheten kan meddelas sjätte året efter utgången av det kalenderår under vilket beskattningsåret har gått ut. Under vissa förutsättningar kan begäran om omprövning göras resp. omprövningsbeslut meddelas . En motsvarande frist gäller vid beslut om efterbeskattning enligt 21 kap. 10–13 §§ skattebetalningslagen (se 21 kap. 14 § skattebetalningslagen) men kan förlängas i vissa fall, t.ex. vid skattebrott (se 21 kap. 15–20 §§ skattebetalningslagen). Det finns skäl att göra en åtskillnad mellan de fall då konkursgäldenä- ren är en fysisk person och de fall denne är en juridisk person. För en fy- sisk person – oberoende av om gäldenären bedrivit näringsverksamhet eller inte – kan bestämmelserna om omprövning m.m. i taxeringslagen och skattebetalningslagen bli tillämpliga fullt ut. Detta kan tala för att materi- alet bör bevaras , dvs. i vissa fall . An- talet fysiska personer som försätts i konkurs är dock litet i förhållande till exempelvis de aktiebolag som går i konkurs, även om t.ex. bokföringsbrott förekommer bland fysiska personer som bedrivit näringsverksamhet. Av de skäl RSV framfört (se avsnitt 4.2.5) kan reglerna om eftertaxe- ring i taxeringslagen inte aktualisera något behov av konkursgäldenärens material om denne varit juridisk person. Samma sak gäller frågan om ef- terbeskattning enligt skattebetalningslagen. Då den juridiska personen upplösts genom konkursen finns det ingen skattskyldig att eftertaxera eller efterbeskatta. Därmed kan heller ingen ställföreträdare göras ansvarig. Mot bakgrund av att flertalet konkursgäldenärer är just juridiska personer, främst aktiebolag, minskar därför behovet att bevara materialet så länge som . Ett ytterligare skäl för en lång förvaringstid skulle, liksom beträffande fysiska personer, kunna vara möjligheterna för skattemyndigheterna att ompröva ett tidigare taxeringsbeslut eller beslut enligt skattebetalningsla- gen. En tillämpning av de återgivna reglerna härom torde emellertid inte heller kräva en tioårig förvaringstid. Det får förutsättas att ompröv- ning normalt aktualiseras under konkursens gång, dvs. Av 12 kap. 6 § första stycket skattebetalningslagen följer att en juridisk persons företrädare är betalningsskyldig jämte den juridiska personen, om skatteavdrag inte gjorts eller skatt i övrigt inte betalats på föreskrivet sätt. En sådan betalningsskyldighet kan bl.a. aktualiseras efter det att den juri- diska personen försatts i konkurs. I 12 kap. 7 § skattebetalningslagen an- ges som en yttersta gräns för att väcka talan om betalningsskyldighet tiden för preskription av den juridiska personens skattefordringar. Preskrip- tionstiden är enligt huvudregeln efter utgången av det kalenderår skattefordran förföll till betalning (se 3 § lagen 1982:188 om preskription av skattefordringar m.m.).