sou · GOB3121d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Därtill kommer att på en alltmer öppen marknad är det numera möjligt att kom- pensera sänkta ersättningsnivåer genom kollektiva och enskilda tilläggsförsäkringar. Varje urholkning av försäkringens substantiella innehåll riskerar att reducera sjukförsäkringen till ett bidragssystem av minskande betydelse för stora delar av befolkningen. De stora löntagargrupperna kompenseras genom kollektiva avtal, medan svagare grupper direkt drabbas av ett försämrat försäkringsskydd. 7.1.2Försäkringen skall arbeta med förebyggande åtgärder och bidra till och påskynda den försäkrades återinträde på arbetsmarknaden Prevention har inte varit ett prioriterat område i det svenska sjuk- försäkringssystemet. Utredningen anser att prevention och rehabi- litering skall ingå som väsentliga verksamhetsområden inom sjuk- försäkringen. Se vidare avsnitt 7.5.1. Sjukförsäkringens ansvarsområde och arbetsområde skall således omfatta förebyggande/preventiva och rehabiliterande resurser och åtgärder. 7.1.3Den försäkrade skall garanteras en likvärdig bedömning Sjukförsäkringen skall vara så uppbyggd och så organiserad att de försäkrade garanteras en rättssäker och likvärdig bedömning. 7.1.4Systemet skall sammantaget vara kostnadseffektivt Försäkringssystemet skall vara utformat så att det sammantaget och till lägsta möjliga samhällskostnad uppnår de uppställda målen. I dessa kostnader ingår utbetalningar till försäkringstagarna, stöd till förebyggande åtgärder, insatser för rehabilitering, sjukvårds- kostnader och kostnader för försäkringsadministrationen. 7.1.5Försäkringen skall innehålla ekonomiska och andra incitament Försäkringen skall innehålla incitament för alla berörda aktörer, dvs. enskilda försäkrade, arbetsgivare, och sam- verkande organ inom sjukvård, socialtjänst och arbetsmarknad. Incitamenten bör relateras till förebyggande åtgärder, rehabiliter- ingsstöd och faktisk sjukfrånvaro och syfta till att så effektivt som möjligt underlätta den försäkrades återgång till arbetslivet. 7.1.6Sjukförsäkringen skall vara en fristående allmän, obligatorisk försäkring Sjukförsäkringen skall utformas och organiseras som ett självstän- digt allmänt, obligatoriskt offentligt försäkringssystem. har arbetslivet i präglats av dramatiska förändringar. Såväl den privata som den offentliga sektorn har omstrukturerats. Nedskärningar och omorganisationer och därmed följande otrygghet har i hög grad påverkat vardagen för många människor. Arbetslösheten har varierat kraftigt. Det är mot den bakgrunden svårt att isolerat analysera enskilda faktorers påverkan på utvecklingen av sjukskrivningar. Utred- ningens uppfattning är dock att de stora variationerna i sjukskriv- ningarna inte beror på bakomliggande stora för- ändringar av hälsa eller sjukdom. Skillnaderna mellan geografiska regioner, branscher, yrkesgrupper etc. kan inte heller tillskrivas traditionella sjukdomsfaktorer. Utredningen vill peka på tre huvudområden för åtgärder som syftar till att minska sjukfrånvaro och sjukskrivning. Dessa huvud- områden innefattar åtgärder som berör arbetsmiljön, sjukskrivnings- processen1 och sjukförsäkringssystemets administration. Ett över- gripande område för påverkan är därtill berörda parters attityder och inställning till sjukdom, arbetsförmåga och arbetsplats. De undersökningar som utredningen låtit genomföra visar klara och entydiga samband mellan sjukfrånvaro/sjuknärvaro och ålder och arbetsförhållanden (Se vidare kapitel 3). De mest verknings- fulla insatserna mot framför allt de långa sjukskrivningarna är där- för åtgärder av förebyggande karaktär. Sådana åtgärder skall syfta till att förbättra eventuella negativa arbetsförhållanden. I många fall är det också fråga om att anpassa arbetsplatser till den arbetskraft som faktiskt står till förfogande. Det är inte rimligt att en stor del av framför allt den kvinnliga och äldre arbetskraften inte utan hälsorisker kan delta i produktionen. Såväl från socialpolitiska som samhällsekonomiska utgångspunkter är nuvarande förhållanden och utveckling oacceptabla. 1 Sjukskrivningsprocessen används här och i fortsättningen för att beteckna hela kedjan av aktiviteter från första läkarbesök till sjukfallets avslut. Anställdas, arbetsgivares, läkares och andra aktörers attityder till sjukskrivning och rehabilitering måste förändras. Sjukskrivning (eller acceptans av sjukskrivning) får inte vara eller utvecklas till att bli ett passivt alternativ till aktiva åtgärder i förebyggande syfte. Det måste också understrykas att sjukskrivning som terapi i många fall är direkt olämplig och därmed till men för den vårdsökande (Se kapitel 3). Sjukförsäkringen är en väsentlig del av samhällets trygghets- system. Systemet måste för att på lång sikt kunna upprätthålla legitimitet och ge avsett skydd och stöd tillämpas på ett sådant sätt att utrymmet för såväl missbruk som godtycklighet minimeras. Utredningen menar också att sjukskrivningsprocessen i sig måste utformas som ett aktivt och kraftfullt redskap för att ge den för- säkrade ett snabbt och adekvat stöd för en återgång till arbetslivet. Utredningen anser mot denna bakgrund att den viktigaste insatsen måste vara åtgärder och förslag som effektiviserar sjukskrivnings- processen. Utredningen har funnit att otydliga ansvarsområden, otydligt lednings- och uppföljningsansvar m.m. inom sjukförsäkringens organisation begränsar möjligheterna till en effektiv styrning och uppföljning av hur de mycket stora resurser försäkringen förfogar över används. Utredningen menar också att nuvarande organisation förhindrar en optimal resursfördelning och inte tillgodoser dagens krav på rättssäkerhet och likabehandling. Utredningen föreslår att sjukförsäkringen ges en mer försäk- ringsmässig utformning och att den allmänna, obligatoriska sjukförsäkringen organiseras fristående utanför den statliga budgeten. Inget tekniskt system förkortar i sig sjukskrivningstiden. Det är de aktiva förebyggande och rehabiliterande insatserna på arbets- platsen som är viktiga. Dessa skall dock naturligtvis stödjas av för- säkringssystemets regelverk och utformning. Utredningen kan konstatera att nuvarande utformning och organisation av sjukförsäkringssystemet i många fall direkt hindrar eller försvårar ett effektivt resursutnyttjande i syfte att förebygga och förkorta sjukfrånvaro från arbete. Systemet medger inte att resurser används för förebyggande och/eller rehabiliterande åtgär- der efter behov. Utredningens uppfattning är också att nuvarande incitament inte är effektiva som instrument för att påverka sjuk- frånvaron i önskad riktning. I stor utsträckning är dessa förhållan- den ofrånkomliga konsekvenser av att sjukförsäkringen utgör en del av den statliga budgeten och hanteras inom gällande regler för utgiftstaket. Sjukförsäkringen finansieras över statens budget. Även om avgifterna från enskilda och arbetsgivare är satta för att i princip täcka sjukförsäkringens kostnader föreligger inte något direkt samband mellan statens utgifter och inkomster för sjukför- säkringssystemet. Detta förhållande, tillsammans med principen om ett tak för statens utgifter, innebär att stora och snabba föränd- ringar inte på samma sätt som i vanliga försäkringssystem kan kompenseras och balanseras genom premieändringar och fonde- ringar. Detta grundproblem har tydliggjorts inte minst under de senaste årens mycket kraftiga expansion av sjukfall och kostnader för sjukförsäkringen. En konsekvens har t.ex. varit att när behovet av rehabiliteringsinsatser varit som störst har resursutrymmet varit som minst. Utredningen är medveten om de starka skäl som ligger bakom principen om utgiftstak. Utvärdering och vidareut- veckling av budgetprocessen (SOU 2000:61). Detaljreglering, återkommande förändringar av villkor, detalj- budgetering, utgiftstak och en otydlig organisation skapar oklar ansvarsfördelning, ineffektiv resursfördelning och en byråkratisk hantering av ärenden till men för de försäkrade och för samhälls- ekonomin. Ytterligare en konsekvens av hanteringen av sjukförsäk- ringen är att kunskapen om hur den faktiska sjukfrånvaron utvecklas starkt försämrats. Som utredningen på- pekade i sitt delbetänkande saknas information om sjukfrånvaron . Uppgifter om diagnoser, de sjukskrivnas arbetsplatser, arbetsgivare och yrke finns ännu inte heller i RFV:s och försäkringskassornas sjukförsäkringsregister. Nuvarande användning av avgifter och villkor synes mera syfta till att reglera totalkostnad och finansieringsmetod för sjukförsäk- ringssystemet än att såsom normalt är fallet i en försäkring påverka den faktiska sjukfrånvaron. Synen på sjukförsäkringen som den kommer till uttryck i utformning av regelverk, administration och finansiering förefaller också vara att systemet betraktas och hante- ras som ett bidragssystem snarare än som ett självfinansierat för- säkringssystem. Utredningen är övertygad om att även ett gemensamt offentligt försäkringssystem för att fungera rationellt och effektivt måste bygga på försäkringsmässiga principer, dvs. med samband mellan och möjliga ersättningar, självrisker som speglar faktiska utfall/kostnader, möjligheter att balansera variationer i intäkter och kostnader, etc. En hållbar, långsiktig lösning är mot den ovan beskrivna bak- grunden svår att uppnå utan att ett antal viktiga principiella frågor diskuteras. En väsentlig/avgörande fråga är huruvida en autonom sjukförsäkring i försäkringsmässiga former kan utvecklas inom ramen för det generella offentliga försäkringssystem som direktiven före- skriver. I kapitel 6 diskuterar och redovisar utredningen hur en sjukförsäkring i försäkringsmässiga former skulle kunna utformas. Utredningen finner sammanfattningsvis att sjukförsäkringen måste ges en mera försäkringsmässig utformning och att en allmän, obligatorisk sjukförsäkring mycket väl kan organiseras och admini- streras som en fristående försäkring utanför den statliga budgeten. Nuvarande pensionssystem har lagts som ett autonomt system utanför budgeten men inom taket för statens utgifter. Ett auto- nomt sjukförsäkringssystem kan däremot sannolikt inte inrymmas under utgiftstaket. Framför allt är det nuvarande systemet ett hin- der för en effektiv försäkring genom att kostnader för sjukpenning inte är utbytbara mot kostnader för åtgärder som skulle minska sjukfrånvaron. Frågan om huruvida sjukförsäkringen bör ligga utanför eller inom utgiftstaket bör dock diskuteras vidare i den fortsatta beredningen av hur sjukförsäkringssystemet skall utfor- mas. Begreppet sjukdom definieras inte i lagen om allmän försäkring. I statens offentliga utredning angående lag om allmän sjukförsäkring från 19442 står dock att läsa: Man synes vid bedömande av huruvida sjukdom föreligger eller icke i första hand ha att hålla sig till vad som enligt vanligt språkbruk och gängse läkarvetenskaplig uppfattning är att anse såsom sjukdom. Med denna utgångspunkt torde såsom sjukdom kunna betecknas varje onormalt kropps- eller själstillstånd, vilket icke sammanhänger med den normala livsprocessen. 2 SOU 1944:15 s. 162. Att sjukdomsbegreppet inte är okomplicerat framgår inte minst av att som sjukfrånvaron ökat mycket kraftigt redovisas ett förbättrat – eller i vart fall inte ett för- sämrat hälsotillstånd i befolkningen. Ett sätt att bringa någon reda i sjukdomsbegreppet är att se hur det kan definieras. Engelska språket är här mera nyanserat än det svenska. Där skiljer man mellan illness, sickness och desease. Dessa begrepp kan i tur och ordning översättas med den självupplevda (och självrapporterade) hälsan/ohälsan, den av sjuklön och sjukförsäkring ersatta sjukfrån- varon och den medicinskt diagnostiserade ohälsan. Överlappningen mellan dessa tre begrepp kan vara större eller mindre. Per definition borde den ersatta sjukfrånvaron efter dag 15 helt sammanfalla med den medicinskt diagnostiserade, eftersom ett läkarintyg krävs för beslut om sjukpenning. Däremot behöver inte all medicinskt diagnostiserad sjukdom föranleda sjukskrivning – och gör det inte heller. Den självupplevda och självrapporterade ohälsan kan men behöver inte sammanfalla med någon eller båda de övriga. Uppgifter om hälsotillståndet i befolkningen bygger framför allt på självrapportering, den ersatta sjukfrånvaron finns i sjukskrivningsstatistiken och den medicinskt diagnostiserade finns bl.a. i olika sjukdomsregister. Utredningen har inga underlag som ger vägledning om hur mycket de tillstånd dessa definitioner de facto överlappar men kan konstatera att överlappningen inte är 100 procent.3 Utvidgning av sjukdomsbegreppet har skett genom att dom- stolarna ändrat rättspraxis. Exempelvis kan sorg- och trötthetstill- stånd ge rätt till sjukpenning.4 Enligt AFL5 utges sjukpenning vid sjukdom som sätter ned den försäkrades arbetsförmåga med minst en fjärdedel. Vid bedöm- ningen skall bortses från arbetsmarknadsmässiga, ekonomiska, sociala och liknande förhållanden. Sjukdomstillstånd som utlösts av arbetsmarknadsmässiga, ekonomiska, sociala och liknande för- hållanden kan dock ge rätt till sjukpenning. Utredningen har inte funnit anledning att lägga något förslag som inskränker det aktuella sjukdomsbegreppet. 3 Se även resonemang i bilaga 5, Varför har kvinnor högre sjukfrånvaro? 4RFV:s Allmänna råd 1998:2 s. 10. 5AFL 3 kap. 7 §. Rehabilitering är planerade åtgärder av medicinsk, psykologisk, social och arbetslivsinriktad art som skall hjälpa personer med funktionshinder att utifrån personens förutsättningar återvinna bästa möjliga funktionsförmåga och bibehålla denna samt skapa förutsättningar för ett normalt liv.6 Med rehabilitering enligt 22 kapitlet AFL avses de insatser som behöver göras för att den som har drabbats av sjukdom skall få tillbaka sin arbetsförmåga och förutsättningar att försörja sig själv genom förvärvsarbete. Åtgärderna skall planeras i samråd med den försäkrade.7 Den som är inskriven hos allmän försäkringskassa eller har rätt till sjukpenning, har möjlighet till rehabilitering och rätt till rehabiliteringsersättning enligt 22 kapitlet i lagen om allmän för- säkring.8 Bedömning av arbetsförmåga skall enligt lagens förarbeten göras stegvis i sju steg. Syftet med steg-för-steg-modellen är att beskriva hur tillämparen bör göra bedömningen av arbetsförmåga med olika arbeten som grund och de ställningstaganden som tillämparen bör göra när rätten till ersättning skall avgöras. Om svaret i t.ex. steg 1 är ja behöver ytterligare prövning inte göras. Om svaret är nej går tillämparen vidare till nästa steg, osv. I förutsättningarna ingår då givetvis att det är klarlagt att den försäkrade lider av en sjukdom, samt att det är denna sjukdom som sätter ned den försäkrades arbetsförmåga. Begreppet rehabilitering används i detta sammanhang i betydelsen arbetslivsinriktad rehabilitering. Medicinsk rehabilitering ingår i benämningen nödvändig behandling och konvalescens. Vid bedömningen av arbetsförmågan och rätten till ersättning bör enligt regeringens prop. 1996/97:28 följande överväganden vara vägledande.9 1.Kan den försäkrade utföra sina nuvarande arbetsuppgifter efter nödvändig behandling och konvalescens? 2.Kan den försäkrade utföra sina nuvarande arbetsuppgifter efter viss rehabilitering eller anpassning av arbetsuppgifterna? 6Ordlista för arbetslivsinriktad rehabilitering, Tekniska nomenklaturacentralen (TNC) och Arbetslivsfonden, 1995. 7AFL 22 kap. 2 §. 8AFL 22 kap. 1 §. 9Regeringens proposition, 1996/97:28, Kriterier för rätt till ersättning i form av sjukpenning och förtidspension, s. 18. 3.Kan den försäkrade utföra och erhålla andra arbetsuppgifter hos sin arbetsgivare utan extra insatser? 4.Kan den försäkrade erhålla andra arbetsuppgifter hos sin arbetsgivare efter viss utbildning, anpassning av arbetsuppgifter eller liknande rehabiliterande insatser? 5.Kan den försäkrade klara annat på arbetsmarknaden normalt förekommande arbete utan extra insatser? 6.Kan den försäkrade klara annat på arbetsmarknaden normalt förekommande arbete efter vissa rehabiliterande insatser t.ex. utbildning eller omskolning? 7.Är den försäkrade varaktigt eller för avsevärd tid arbetsoför- mögen? Utredningen har noterat att Utredningen om den arbetslivs- inriktade rehabiliteringen10 (S 1999:08) i sitt slutbetänkande Rehabilitering till arbete – en reform med individen i centrum (SOU 2000:78), föreslår att det införs en ny definition för rehabilitering; Rehabilitering till arbete är en sammanhållen individuellt struktu- rerad process där individen aktivt deltar i olika koordinerade insatser, ofta parallellt. Processen styrs utifrån rehabiliteringsmål satta av indi- viden och försäkringsgivaren i samverkan och enligt arbetslinjens princip om att primärt komma i arbete. Beträffande det femte steget föreslår att försäkringsgivaren skall verka för att den sjukskrivne individen kan komma åter i sitt tidigare arbete – eller om detta inte är möjligt – i likvärdigt arbete. har inte i detalj analyserat Rehab- utredningens förslag och har inte heller haft till uppgift att närmare belysa rehabiliteringsprocessen, utan utgår från att en sedvanlig genomgång görs i anslutningen till remissbehandlingen. Utredningen finner dock förslaget om återgång till likvärdigt arbete alltför långtgående. Enligt utredningens uppfattning skulle en sådan regel kunna ge upphov till svårlösta tolkningstvister och medföra stora risker för en svårbedömd kostnadsutveckling. 7.3Incitament och självrisker för den försäkrade De instrument som används som incitament i sjuk- försäkringen är karensdagen, ersättningsnivån, ersättningstaket och en sjuklöneperiod för arbetsgivare. Utredningen redovisar nedan sina överväganden och förslag avseende utformningen av nuvarande instrument. Karensdagen skall bibehållas. Fördjupade studier skall göras av eventuella samband mellan sjuknärvaro och därav betingad efterföljande sjukfrånvaro. Karensdagen infördes som en självrisk för den enskilde i sjukförsäkringssystemet. Ett ytterligare motiv som anfördes för införandet var behovet att stärka statens ekonomi. Självrisken kan ses som den försäkrades initialkostnad för att ut- nyttja försäkringen. Karensdagen hade vid införandet en påtaglig effekt på sjukfrånvaron. (Se t.ex. SAF:s tidsanvändningstatistik.) Enligt utredningens beteendeundersökning upplever många ett samband mellan egen sjuknärvaro och inkomstbortfallet på grund av karensdag och ersättningsnivå. Hypotesen om ett samband mellan sjuknärvaro och långa sjukskrivningar har emellertid inte kunnat bekräftas.11 Utredningen föreslår dock att fördjupade studier görs av eventuella samband mellan sjuknärvaro och därav betingad efterföljande sjukfrånvaro. Utredningen har övervägt konsekvenserna av ett borttagande av karensdagen. Under förutsättning av att enskildas sjukskrivnings- mönster inte förändras skulle ett borttagande av karensdagen initialt kosta och behöva finansieras med en sänkt ersättningsnivå i storleksordningen , alternativt bäras av arbetsgivaren inom ramen för sjuklöneperioden. En finansiering genom sjukförsäkringsavgiften skulle kräva en avgiftshöjning motsvarande . Utredningen har inte funnit underlag för att fler eller färre karensdagar skulle kunna påverka den nuvarande utvecklingen av den långa sjukfrånvaron. Det förefaller heller inte vara en motive- rad eller i övrigt prioriterad åtgärd att satsa på att ta bort karensdagen. Utredningen ser därför ingen anledning att ifrågasätta en karensdag som en rimlig initial självrisk för den försäkrade. 11 Bilaga 6. Taket för ersättning från sjukförsäkringen skall höjas till 10 prisbasbelopp och ersättningsnivån bibehållas oförändrad, dvs. Ersättningsnivån i sjukförsäkringen har förändrats vid flera till- fällen . är ersättningsnivån av beräknad inkomst upp till ett tak på 7,5 prisbas- belopp. Taket motsvarade , . Allt fler sjukskrivna har inkomster över sjukförsäkringens inkomsttak. Andelen sjukskrivna män med inkomst över taket var år . Motsvarande siffror för kvinnor är (RFV:s årsredovisning ). Arbetsmarknadens parter har i kollektivavtal etablerat egna ersättningsnivåer och ersättningstak, som då naturligen tar över som reella incitament. Också enskilda sjukförsäkringar ökar i snabb takt. Marknaden har således funnit att sjukförsäkringens villkor är otillräckliga. En rationell och marknadsmässig sjukförsäkring som speglar arbetsmarknadens parters önskemål skulle ha ett betydligt högre ersättningstak och en ersättningsnivå på . Utred- ningen har inte underlag för att bedöma nettoeffekterna av att i den allmänna sjukförsäkringen införa marknadsmässiga villkor med hänsyn till de som erläggs för de kollektiva tilläggsförsäkringarna. En sådan lösning bör diskuteras i samband med en övergång till ett fristående system. Utredningen anser emellertid att en allmän sjukförsäkring måste utformas så att flertalet försäkrade kan inrymmas under taket och att ersättningsnivån ger ett tillräckligt skydd. Med nuvarande inkomstutveckling kommer hälften av den heltidsarbetande befolkningen att ha en inkomst över taket. Försäkringens legitimitet kommer därmed att urholkas. Utredningen föreslår därför att taket för beräkning av ersättning från sjukförsäkringen höjs till 10 prisbasbelopp, motsvarande . av de försäkrade skulle med en sådan förändring inrymmas under taket. Utredningen uppskattar att en höjning av taket skulle innebära ca 600–i ökade utbetalningar från sjukför- säkringen. Därtill kommer ökade betalningar från föräldraför- Dessa kan uppskattas till ca . (Se också kapitel 5). Utredningen anser vidare att det nuvarande beskattnings- elementet i sjukförsäkringssystemet inte är förenligt med ett av direktivens huvudmål – ett generellt offentligt försäkringssystem. Försäkringsavgiften borde mot denna bakgrund därför endast tas ut på den del av inkomsten/lönen som är försäkrad. Den av andra skäl politiskt bestämda inkomstomfördelningen bör tillgodoses på annat sätt t.ex. genom skattesystemet. Utredningen konstaterar dock att en begränsning av avgiftsunderlaget till viss lönenivå är förenad med stora administrativa problem. Till exempel måste års- visa avstämningar göras av de månadsvist beräknade och inbetalade sjukförsäkringsavgifterna, speciella avstämningar vid flera arbets- givare under etc. En direkt koppling mellan avgift och möjlig ersättning kan enligt utredningens uppfattning endast ske genom finansiering via personliga egenavgifter. Utredningen föreslår att taket för ersättning från sjukförsäk- ringen höjs till 10 prisbasbelopp och att ersättningsnivån bibehålls oförändrad, dvs. Partiell ersättning från sjukförsäkringen skall kunna utgå efter individuell prövning, dock lägst . Ersättningsgraden är en form av självrisk för att minimera antalet utbetalningar för mycket begränsade nedsättningar av arbetsför- mågan. är den lägsta nivån fastställd till . Nedsättning av arbetsförmågan under den nivån kvalificerar således inte till ersättning från sjukförsäkringen. Viktiga motiv för den regeln är att mer begränsad nedsättning av arbetsförmågan dels är relativt ovanlig, dels att sådan begränsad nedsättning av arbetsförmågan skulle komplicera handläggningen. Ytterligare ett motiv är att ersättning på lägre nivå inte fyller ett väsentligt behov för de försäkrade. Nuvarande gradering av arbetsförmågan 25, 50, innebär att partiell sjukskrivning normalt sett inte kan omfatta hela arbetsdagar. Detta förhållande försvårar i vissa fall möjligheterna för såväl försäkrad som arbetsgivare att på ett ända- målsenligt och korrekt sätt anpassa arbetstid och arbetsuppgifter till en partiell sjukskrivning. Utredningen har också erfarit att regeln dessutom framtvingar en viss översjukskrivning. Exempelvis kan den som klarar att arbeta endast få 25 procents sjukersättning, vilket i praktiken innebär att personen bara arbetar för att få 50 procents sjukersättning. Utredningen föreslår att partiell ersättning från sjukförsäkringen skall kunna utgå efter individuell prövning, dock med lägst . Utredningen är medveten om att den föreslagna förändringen kan få konsekvenser för en rad andra system.