sou · GOB339 · 2001-01-01 00:00:00 — Tyska skolan är som sagt den enda av de 40 utbildningarna som även placerar sig bland de 40 högsta utbildningarna enligt de övriga kriterierna (26:e plats efter social klass). Beträffande rangordningen utifrån andel elever med föräldrar i den högre klassen ser vi att bland de övriga utbildningarna är det endast Lycée Français och NVTE som placerar sig mellan 100 och 199 och hela 16 utbildningar placerar sig mellan 400 och 441. Det bör dock påpekas att detta delvis måste förstås mot bakgrund av att många av eleverna på dessa utbildningar har föräldrar som inte återfinns i FoB-90 och att där- för föräldrar med höga sociala positioner inte synligt påverkar rekryte- ringsprofilen för dessa utbildningar. Detta torde framför allt gälla sko- lor sådana som Tyska skolan och Lycée Français. Om vi i stället ser till rangordningen utifrån föräldrarnas högsta utbildningsnivå (baserad på RTB-98) så justeras de flesta utbildningar uppåt i rangordningen, men fortfarande intar flertalet utbildningar mycket blygsamma placeringar (även utifrån utbildningskriteriet återfinns endast en utbildning bland de hundra första, Tyska skolan på plats 44, och endast fem utbildning- ar – Lycée Français, NVNA, humanistiska läroverk IB samt NVNA och NVTE – placerar sig mellan plats 100 och 199). En slutsats är här att de flesta utbildningar dominerade av invand- rarelever även har en låg social rekrytering men att det finns intressanta undantag, framför allt vissa friskolor som Tyska skolan, Lycée Français och humanistiska läroverk som rekryterar betydligt mer socialt selektiva grupper av invandrarelever (och även elever som inte invand- rat i gängse mening utan som råkar befinna sig i därför att för- äldrarna för tillfället arbetar där, med andra ord barn till vad vi kan kalla en transnationell elit för vilka de nationella gränserna inte utgör något hinder för förflyttningar). Tydligt är vidare att om de södra förorterna är underrepresenterade enligt de övriga kriterierna (av de 40 mest selektiva utbildningarna ef- ter föräldrarnas inkomst återfinns endast tre utbildningar i Söderort; för de 40 mest selektiva utbildningarna efter andel elever med ett socialt ursprung i den högre klassen är motsvarande siffra fem), så är de desto mer överrepresenterade i fråga om låg andel elever födda i . De utgör här den numerärt största gruppen med 18 utbildningar (sju ut- bildningar återfinns i innerstaden och resterande 15 i de norra förorter- na). Vidare är dessa 18 utbildningar starkt koncentrerade till vissa kommuner/stadsdelar och skolor. Bland de 40 mest invandrartäta ut- bildningarna finner vi sex utbildningar vid Botvisgymnasiet, tre vid gymnasium och tre vid . Bland andra förorter är framför allt kraftigt överrepresenterat med fem utbildningar. Gymnasieskolan genomgick stora förändringar i avse- ende på organisation, styrning och läroplanernas innehåll. Det tidigare linjeuppdelade gymnasiet ersattes med en till formen mer homogen utbildningsstruktur, i huvudsak baserad på 16 nationella program som alla är treåriga och tänkta att, oavsett studieinriktning i övrigt, ge behö- righet till högre studier. En ambition med reform var att stärka gymnasiets studieförberedande funktion.54 Men reformen var i andra 54 Gymnasieskolan förväntas, med ord (1997:16-17), leva upp till tre syften: den skall vara en grundutbildning som skall ge vissa generella kun- avseenden motsatsen till homogeniserade. Centralstyrningen av gym- nasieskolan genom och länskolnämnder ersattes av en målstyrning som gav kommuner och skolor stora möjligheter att in- om ramen för uppsatta mål forma verksamheten efter eget huvud. Pro- filerade varianter av de nationella programmen kunde uppstå lokalt och möjligheterna att skapa skolor med andra än kommunala huvudmän, s.k. friskolor, ökade radikalt. Betingelser skapades med andra ord för en större differentiering mellan utbildningsprogram och mellan skolor. Vi har i detta avsnitt försökt beskriva vilka effekter dessa förändringar haft för sociala och andra skillnader inom gymnasieskolan. För detta ändamål har vi begagnat oss av statistiska register som tillåter en ana- lys av hur elever av olika kön, med olika mått av betygsframgång och med olika socialt ursprung fördelar sig i gymnasieskolan läsåren 1988/1989, 1994/95 och 1998/99. Den svenska gymnasieskolan är starkt präglad av skillnader mellan elever med olika kön, olika skolframgång och oli- ka socialt ursprung.55 Den kanske tydligaste differentieringen gäller kön. På mer än hälften av de 16 nationella programmen, nio stycken, utgör det ena könet av eleverna.56 Vissa av de yrkes- förberedande utbildningar där i synnerhet elever med lågt socialt ur- sprung och med låga skolbetyg från högstadiet i bagaget samlas är världar där könen i liten utsträckning möts. Det program där könsba- lansen är som störst, det naturvetenskapliga, är också det som mer än andra domineras av elever från högre sociala skikt och med de högsta skolbetygen. En annan differentierande faktor är elevernas skolfram- gång i och det medelbetyg därifrån som skiljer ut skolans elitelever från de mindre lyckade och de misslyckade. På IB- programmet, ett av de mest selektiva, tillhör en fjärdedel av eleverna den minoritet på av alla elever som hade ett medelbetyg över 4,4 i högstadiet. På gymnasiets elitprogram framför andra, det naturvetenskapliga, tillhör av eleverna samma betygskate- gori. IV-programmet och flera av de yrkesförberedande programmen, kaper, den skall vara yrkesförberedande och den skall vara studieförberedande. bygger på ett resonemang i . 55Det följande stycket baseras på uppgifter om samtliga elever i gymnasiesko- lan oavsett årskurs. De sociala skillnaderna blir än mer markanta om vi i stället utgår från elever i årskurs två då grenuppdelningen skett, se ovan slutet av avsnittet Sociala och andra skillnader inom gymnasieskolan . 56På de mest könssegregerade programmen, BP, EC, EN, FP och IP, utgör flickorna endast 2,2, 1,8, 2,5, , medan pojkarna inte är lika fåtaliga på de kvinnliga utbildningarna - vi finner pojkar på BF respektive OP. exempelvis BP, IP och FP, utmärks av motsatta förhållanden – här har av eleverna de lägsta medelbetygen från högstadiet, de under 2,5.57 Liknande skillnader mellan gymnasieskolans utbild- ningar återfinns när det gäller elevernas sociala ursprung.58 Den mest selektiva utbildningen är IB, där nästan hälften av eleverna (43 pro- cent) kommer från det vi här kallat för den högre klassen. På NV är motsvarande andel och på SP . För flera yrkesori- enterade program är förhållandena återigen motsatta. På IV, BF, FP, IP, LP och OP utgör elever från lägre arbetarklassen mellan och 35 procent.59 Dessa skillnader mellan gymnasieskolans utbildningar återspeglar skillnader i utbildningschanser mellan elever med olika kön, olika soci- alt ursprung och olika mått av skolframgång. Grundskolebetyget, som avgör mycket av elevernas framtid i gymnasieskolan, har statistiskt sett starkt samband med socialt ursprung. Inom båda könen har en elev med ursprung inom lägre arbetarklass ungefär fyra gånger mindre chans än en elev som kommer från en familj inom de högsta sociala skikten att få de högsta medelbetygen (över 4,4). För elever med ursprung i lägre arbetarklass är sannolikheten att få ett medelbetyg under genomsnittet (under 3,0) mellan åtta (för flickor) och tre (för pojkar) gånger större än för dem med härkomst i de högsta skikten. Till skillnaden mellan de sociala klasserna vad gäller deras förmåga att ackumulera skolkapital i kommer att de i valet av gymnasieutbildning i olika hög grad är beroende av skolans konsekrering av elevens förmåga genom medelbetyget. Bland pojkar med högt socialt ursprung och medelmåtti- ga betyg i högstadiet (mellan 3,0 och 3,5) gick tre av fyra vidare till studieförberedande program, medan knappt hälften av pojkarna med ursprung i den lägre arbetarklassen och med samma betyg gjorde det. Bland flickorna i samma grupper och med samma medelbetyg var skillnaderna ännu större. Tillsammans med den ojämna betygsfördel- ningen gör denna skillnad i vad vi kan kalla för habitus att andelen ungdomar med ursprung i samhällets lägsta skikt som går till studieför- beredande gymnasieprogram är nästan exakt hälften av andelen bland elever med ursprung i de högsta skikten. Vid sidan av dessa vertikala eller hierarkiska skillnader finns i gymnasieskolan också en annan po- 57Motsvarande siffror för eleverna på IB och NV är 0,6 respektive 0,4, vilka också är de lägsta andelarna för samtliga program. 58Här kodad i fem kategorier, högre klasser, medelklass, lägre medelklass, högre arbetarklass och lägre arbetarklass. Den bland fadern och modern som har högst klasstillhörighet avgör kategori. Se Appendix för en mer detaljerad beskrivning av hur dessa klasser är konstruerade. 59De lägsta andelarna elever från den lägre arbetarklassen har NV och IB . laritet mellan å ena sidan naturvetenskapliga utbildningar och utbild- ningar med estetisk och kulturell inriktning och å andra sidan utbild- ningar inriktade mot ekonomi och teknik. De förra är relativt sett vikti- gare för elever ur sociala grupper vilkas ställningar främst vilar på kulturellt kapital och utbildningskapital (låt vara att NVNA är det program dit barn från sociala eliter av alla slag gärna söker sig, dock i synnerhet de vilkas föräldrar besitter ett särskilt starkt eget ut- bildningskapital), under det att de senare på motsvarande sätt tillmäts särskilt stort värde av elever med ursprung i grupper som står ekono- min nära. Har då skillnader av detta slag ökat eller minskat ? Det bör först påpekas att de skillnader mellan elevgrupper och mellan utbildningar som här lyfts fram för /99 i stort sett är de- samma som dem som strukturerade gymnasieskolan både åren före re- formen (1988/89) och åren efter den (1994/95). Vare sig utvecklingen i stort eller gymnasiereform har nämnvärt förändrat de grundläggande polariteterna i gymnasieskolan i avseende på kön, betygsframgång och socialt ursprung. Men har skill- naderna ökat eller minskat? Den frågan är svårare att svara på. En viktig förändring är att det slags elever som inte gick vidare till gymnasiet utan klarade sig på andra sätt i livet nu som regel hamnar i gymnasieskolan. Detta utgör sannolikt den främsta bakgrunden till det individuella programmets expansion. Elever av den sort som före reformen bara med ansträngning härdade ut under två studieår på de dåvarande praktiska linjerna har svårt att klara studier som dessutom rymmer ett större mått av studieförberedande inslag . En stor del av eleverna på det individuella program- met har invandrat till , och åtskilliga bland dessa har små möjligheter att leva upp till de krav den svenska gymnasieskolan ställer. En annan viktig förändring är att rekryteringen till de studieförbere- dande programmen allmänt sett ökat. , åren efter gymnasieskolereformen, fanns en viss tendens att även elever med ur- sprung i de högre sociala skikten och de med högre betyg än andra i högre grad än tidigare sökte sig till andra än de traditionellt studieför- beredande programmen, men denna förändring var av allt att döma till- fällig och karaktäriseras i stället av att framför allt NV- och SP-programmens ställning kraftigt stärkts. En rimlig tolkning är att den retorik som omgärdade reformen, enligt vil- ken alla de 16 nationella programmen skulle ge kompetens att söka till högskolan, tillfälligtvis vann en tilltro som snart försvann när högsko- lorna själva i praktiken underkände alla andra program än de traditio- nellt studieförberedande. Frågan är dock hur den se- nare hälft allt kraftigare investeringen från alla samhällsgrupper i de två studieförberedande programmen skall tolkas. Skall denna föränd- ring ses som uttryck för en social utjämning, om än en blygsam sådan, eller skall den förstås på andra sätt? Allt tyder på att denna förändring framför allt är ett uttryck för ökad utbildningskonkurrens i gymnasieskolan, vilket i sin tur fört med sig en större differentiering både mellan och inom de existerande nationella programmen. Att en allt större andel elever i betygsskikten kring och över genomsnittet och i de flesta sociala grupper nu söker sig till de traditionellt studieförberedande programmen, SP och NV, kan rimligt- vis ses som ett uttryck för en tilltagande oro för att inte göra de rätta konkurrenskraftiga investeringarna i gymnasiestudier som förbereder för konkurrensen om högskoleplatser. Att NV-programmets tekniska gren och SP-programmets ekonomiska tappat så mycket av sitt rekryte- ringsunderlag kan antagligen ses mot den bakgrunden. En bidragande orsak är sannolikt också att kommunerna av ekonomiska skäl ställt allt färre platser till förfogande på de yrkesförberedande och dyrare utbildningar som för många elever kunde ha varit ett alternativt studieval. En konsekvens av det allt större inflö- det av elever är att det skett en differentiering mellan å ena sidan NV- programmets NA-gren, som i stort behållit och sannolikt förstärkt sin selektiva rekrytering, och å andra sidan SP-programmet, som blivit allt mer heterogent sammansatt och i själva verket numer tar emot många elever ur de elevkategorier som tidigare sökt sig till icke-studie- förberedande program. Som analysen av gymnasieskolan i Stock- holmsområdet visat finns det en klar tendens till social och betygsmäs- sig differentiering inom SP-programmet, därigenom att elever med högt socialt ursprung och goda betyg söker sig till profilerade och mer se- lektiva lokala grenar inom detta program. Man kan med andra ord säga att utvecklingen efter gymnasierefor- men gått i riktning mot en ännu tydligare hierarkisering av gymnasie- skolans studieprogram. NVNA framstår ännu mer än tidigare som eli- tutbildningen framför andra. Denna gren rekryterar merparten av alla elever med högst medelbetyg från högstadiet och betydligt fler än som var fallet . Det utgör vidare det i särklass viktigaste alternativet för elever ur de högsta sociala skikten (en tredjedel av alla elever med denna bakgrund söker sig dit, mot en knapp femtedel för SP, under det att SP eller andra program för andra sociala skikt är lika viktiga eller viktigare). Att elever med starkt skolkapital och hög social bakgrund tillmäter NVNA sådan betydelse är också grundat på realism. Det är på detta program gymnasieskolans högsta betyg delas ut och övergången till högskolan är som störst. SP-programmet har allmänt sett tappat mark i förhållande till NV-programmet när det gäller rekry- teringen av elever med de bästa skolresultaten i , men har underkastats en inre differentiering mellan mer selektiva pro- filerade grenar och mindre selektiva. Denna differentiering framträder tydligt bara när vi tar hänsyn till skillnader mellan grenar och skolor. Den blir fullt synlig först i en analys som i likhet med den som här gjorts för omfattar hela det lokala utbildningsland- skap där eleverna väljer utbildning. Den ökade konkurrensen inom gymnasieskolan är särskilt synlig i – och förstärks sannolikt av – det som brukar kallas för dess profilering och i friskolornas ökande betydelse. En analys av relationerna mellan gymnasieutbildningar i avseende på deras rekry- tering ger vid handen att både lokala profilerade varianter av de na- programmen och fristående skolor i hög grad är en angelägen- het för elever som tillhör den av skolan definierade eliten, den socialt (genom sin härkomst) definierade eliten eller, vilket är vanligast, båda . Den grundläggande strukturen i fältet av gymnasieutbild- ningar i är stabil om vi jämför den och uppvisar tre huvudsakliga polariteter. I en vertikal, hierarkisk dimension åtskiljs studieförberedande utbildningar i allmänhet, och NVNA i synnerhet, belägna i innerstaden och i de norra förorterna, vilka har en särskilt hög social rekrytering, från framför allt yrkesförberedande utbildningar i södra med låg social rekrytering. I en andra, hori- sontell dimension åtskiljs utbildningar med få elever med invandrar- bakgrund mot utbildningar med många sådana elever. Denna polaritet motsvarar också en i hög grad geografisk sådan, nu mellan invandrar- täta områden i främst södra och välbärgade områden i in- nerstaden och norra delen, där invandrade familjer är sällsynta. I en tredje dimension, slutligen, ställs mot varandra å ena sidan utbild- ningar som framför allt är belägna i innerstaden, i synnerhet NVNA och utbildningar med estetisk och humanistisk inriktning, mot utbild- ningar i främst de norra förorterna som ofta har en teknisk eller eko- nomisk inriktning. De förra befolkas i synnerhet av elever från sociala grupper med starkt kulturellt kapital, de senare av elever med härkomst i skikt som står ekonomin och privat sektor nära. Med undantag av den andra här nämnda dimensionen, kunde samma polariteter konstateras för åren 1998/89 och 1994/95. Denna struktur är med andra ord stabil och svarar antagligen mot grundläggande sociala polariteter. De fristående gymnasieskolorna och profilprogrammen har dock kommit att inta vikti- ga positioner i den del av detta fält som domineras av de högre sociala skikten, det vi kan kalla för fältet av elitutbildningar. De fristående gymnasieskolorna, och med undantag av i synnerhet de med anciennitet, är i första hand en angelägenhet för den yppersta soci- ala eliten, oavsett om vi definierar denna i termer av yrkesposition, ut- bildningskapital eller ekonomiska tillgångar60, under det att profilpro- grammen i första hand favoriseras av de elever som besitter ett starkt skolkapital men ofta har ett något mer modest socialt ursprung. Etable- ringen av såväl fristående skolor som lokala varianter av de nationella programmen tycks både vara en produkt av och en faktor som främjar den ökade konkurrensen inom gymnasieskolan. Dessa utbildningars värde uppstår i mötet mellan de institutionella strategier, som de en- skilda skolorna och utbildningarna utvecklar för att distingera sig, och de sociala gruppernas intresse att göra de utbildningssatsningar som förhindrar att de tappar mark i förhållande till andra grupper. Det är därför knappast förvånande att det är de grupper som besitter den största samlade volymen sociala, kulturella och ekonomiska tillgångar som har störst intresse av, och störst förmåga, att bevaka vad de profi- lerade utbildningarna och friskolorna har att erbjuda och att använda sig av de möjligheter till fördelar i utbildningskonkurrensen som de tillhandahåller. Ännu begränsas elevers fria rörlighet i rummet av gym- nasieutbildningar av kommunernas ovilja att betala för utbildningar i andra kommuner än den egna och av den närhetsprincip som för de kommunala skolornas del säger att företräde bör ges till elever för vilka skolan ligger närmast bostaden. Skillnaderna mellan skolor återspeglar därför fortfarande i hög grad de sociala gruppernas fördelning i det geografiska rummet, låt vara att det ökade antalet fristående skolor och profilerade program naggat närhetsprincipen i kanten. Om begränsande regler av detta slag sättes ur spel – om gymnasieskolor får större frihet att rekrytera elever enbart på grundval av deras grundskolebetyg och om elever fritt kunde konkurrera om platserna på de skolor de strävar att komma in på – skulle utbildningskonkurrensen sannolikt ytterligare öka och gymnasieskolans struktur möjligen i ännu högre grad anpassa sig till de sociala klassernas och klassfraktionernas intressen att repro- ducera de specifika arter av kapital på vilka de grundar sina ställningar. 60 De fristående gymnasieskolorna är med andra ord högt placerade bland eli- tutbildningarna, men befinner sig inte närmare den ekonomiska polen än den kulturella eller tvärtom. Ett undantag utgör fyra Waldorf- skolor som alla står den kulturella elitpolen i fältet av gymnasieutbildningar nära. Använda förkortningar för program och grenar. närliggande nationellt program, iKursiv stil markerar lokal gren. Här har endast lokala grenar som omnämns i texten, tabellerna eller graferna tagits med. Dessutom förekommer några lokala grenar av yrkesförberedande pro- gram i texten, tabellerna och graferna vilka ej satts ut i tabellen ovan. Dessa lokala grenar anges genom att ett L fogas till programbeteckningen. Kategorisering av socialt ursprung och andra variabler Klassificeringen av elevernas sociala ursprung bygger på Folk- och bostadsräkningens uppgifter om föräldrarnas yrkespositioner (FoB-85 för dataregistret över elever i gymnasieskolan 1988/89). Kon- struktionen av 34 sociala grupper (inklusive internt och externt bort- fall) syftar till att synliggöra skillnader inte bara mellan olika gruppers totala mängd tillgångar eller kapital, utan också mellan olika arter av kapital. Den bygger på ett flertal i Folk- och bostadsräkningen tillgäng- liga koder – den socio-ekonomiska indelningen (SEI-koden), yrkesklas- sificeringen (NYK-koden), uppgifter om sektorstillhörighet och an- ställningsart. Den här använda klassificeringen omfattar ursprungligen tre nivåer om 32, 14 respektive 5 grupper (en endimensionell repre- sentation), av vilka de mer aggregerade nivåerna bygger på de tidigare. För alla analyser har vi utgått från familjens position och kodat enligt den av föräldrarna som haft den högsta yrkespositionen enligt klassifi- ceringsschemat. 1. civilingenjörer o arkitekter 2. läkare, veterinärer, präster 6. högre tjänsteman i offentlig sektor 7. högre tjänsteman i privat sektor 12. tekniker offentlig sektor 13. tekniker privat sektor 14. tjänstemän på mellannivå i offentlig sektor 15. tjänstemän på mellannivå privat sektor 17. sjuk- och hälsovårdande yrken 18. kontorsanställda, offentlig sektor 19. kontorsanställda privat sektor Kvalificerade arbetare (högre arbetarklass) 26.kvalificerade arbetare inom produktion 27.kvalificerade arbetare inom service Okvalificerade arbetare (lägre arbetarklass) 29. okvalificerade arbetare inom produktion 30. okvalificerade arbetare inom service 31. okvalificerade arbetare inom reproduktion 33. internt bortfall 34. externt bortfall Föräldrarnas högsta utbildningsnivå är hämtad dels från FoB-90, dels från RTB-98. Vi har här använt den andra siffran i den femställiga SUN-koden (Svensk utbildningsnomenklatur), vilken avser utbild- ningsnivå, enligt följande: 1.Folkskola (förgymnasial utbildning kortare än ) 2.Grundskola (förgymnasial utbildning 9 [10] år [motsvarande]) 3.Gymnasium, högst två år 4.Gymnasium, tre år 5.Universitets- och högskoleutb., kortare än (inkl. fyraårigt tekniskt gymnasium) 6.Universitets- och högskoleutb., (exklusive forskarutbildning) Ingen uppgift (Ospecificerad nivå) Uppgift om föräldrarnas inkomst är hämtad från RTB-98 och avser den sammanräknade inkomsten (inkomst av förvärvsarbete samt av övriga tillgångar såsom aktier, räntor, etc.). Vi har i analyserna slagit samman båda föräldrarnas inkomst till en familjeinkomst. Detta inne- bär att familjer med två familjeförsörjare generellt får högre familjein- komster än familjer med en familjeförsörjare. Anledningen till att vi inte delat familjeinkomsten med antalet familjeförsörjare är att vi i första hand är intresserade av att få en indikator på familjens ekono- miska tillgångar. Inkomstuppgifterna för hela populationen har sedan delats upp i decentiler, vilka legat till grund för analyserna. I graferna återges inkomstvariablerna som Ink1-10, där 1 står för den första de- centilen och därmed lägsta familjeinkomsten och 10 för den tionde de- centilen och den högsta familjeinkomsten. Uppgifter om elevens och föräldrarnas invandrarstatus har hämtats från RTB-98. Vi har använt oss av information om elevens och föräldrarnas födelseland kodad enligt FNs indelning i tre utvecklings- nivåer: hög, medelhög och låg. I graferna heter dessa variabler ElevUtv.niv.1-3 resp. FarUtv.niv.1-3, där 1 står för hög utvecklingsnivå och 3 för låg utvecklingsnivå. Uppgift om bortfall är utsatt i graferna som Fad-ej uppg. om födelseland (och motsvarande för elev och mo- der). Uppgifter om elevens och föräldrarnas invandringsår har också hämtats från RTB-98.