sou · GOB329d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Enligt vår uppfattning kan en samordning av de traditionella konsumentfrågorna med andra slag av rådgivande och förebyggande verksamhet som är riktad till kommuninvånarna innebära såväl samordningsvinster för kommunen som en förenkling för konsumenterna när de söker råd och hjälp i olika frågor. Konsumentverksamhetens tjänster skall tillhandahållas utan kostnad för konsumenterna. En avgiftsfinansiering av vissa tjänster, t.ex. av den ekonomiska rådgivningen eller av reklamationshanteringen, skulle enligt vår mening riskera att motverka syftet med den lokala konsu- mentverksamheten. Uttag av avgifter skulle också kunna medföra t.ex. att konsumenterna i högre grad skulle vända sig direkt till , där prövningen av tvister är avgiftsfri. Kommu- nerna får dock ta ut ersättning för porto, kopiering och liknande samt för avgiftsbelagt material såsom böcker och broschyrer. 4.9.4Organisation och dimensionering av konsumentverksamheten Kommitténs förslag: Kommunerna får organisera konsumentverk- samheten på det sätt de finner lämpligt. Det är dock viktigt att den utformas på ett sätt som ger konsumenterna god tillgång till verk- samheten. I den kommunala självstyrelsen ligger att kommunerna i största möjliga utsträckning själva skall avgöra hur en viss verksamhet skall bedrivas. Möjligheterna för staten att styra är större inom de områden som är obligatoriska. Vi anser dock att kommunerna själva skall ta ställning till hur de vill organisera konsumentverksamheten. Ett skäl till detta är att konsumentverksamhet redan finns i majo- riteten av kommunerna. Ett annat skäl är de stora variationer som råder beträffande folkmängd, geografisk struktur och näringslivsförhållanden m.m. Ytterligare ett avgörande skäl är de skilda behov som kan finnas av att samordna verksamheten med andra kommuner, eller med andra verksamheter inom kommunen. Ett riktmärke för hur omfattande verksamheten bör vara är vad rege- ringen uttalade inför omstruktureringen av konsumentverk- samheten från regional till lokal nivå (departementspromemorian konsumentverksamhet innehåll och organisation, H 1974:1). I promemorian framförde regeringen att en utgångspunkt är härvid att verksamheten i kommuner med 20 000–30 000 invånare i ett utbyggt skede bör motivera en heltidstjänst för denna funktion. Vi menar att detta är en rimlig minsta nivå för en konsumentverksamhet med det innehåll som vi föreslår. Med hänsyn till att uppgifterna för den lokala verksamheten ökat i förhållande till vad som gällde bör dock 20 000 invånare, snarare än 30 000, utgöra ett riktmärke för en heltidstjänstgörande konsumentvägledare. Det innebär att det för vissa små kommuner i princip är tillräckligt med några timmars konsumentverksamhet . Mindre resurser än en halvtidstjänst är dock i de flesta fall enligt vår uppfattning knappast tillräckligt för en effektiv verksamhet. Att vara konsumentvägledare är en kvalificerad uppgift, som ställer stora krav på kompetens och erfarenhet. Verksamheten spänner över breda och stora områden, som dessutom förändras i snabb takt. Från konsumentvägledarhåll har ofta framförts att det är svårt att vara ensam konsumentvägledare i en kommun och sakna tillgång till kollegor med samma uppgifter. För konsumentvägledare som delar sin arbetstid med andra kommunala uppgifter är det också svårt att bygga upp den erfa- renhet och det kunnande som ett så stort verksamhetsområde kräver. Detta kan leda till att vägledaren har små möjligheter att bedriva ett aktivt och uppsökande konsumentpolitiskt arbete. För många kommuner kan ett alternativ till en egen konsumentverk- samhet vara att samarbeta och dela uppgiften med andra kommuner eller att köpa tjänsten från andra kommuner. Enligt vår uppfattning kan det ofta vara en fördel att samarbeta om uppgifterna, särskilt i små kommuner. Genom att gå samman skapas bl.a. möjligheter till erfa- renhetsutbyte och en viss specialisering i och med att uppgifterna kan fördelas på flera personer. Kommunallagen erbjuder två alternativ till sådan samverkan. Av 3 kap. 20–28 §§ följer möjligheten att bilda kommunalförbund och enligt 3 kap. 3 a–c § kan en gemensam nämnd bildas. Det är viktigt att konsumentverksamheten i kommunen organiseras på ett sätt som ger konsumenterna god tillgång till verksamheten. Den bör t.ex. inte placeras glesare än att det är rimligt för konsumenterna att besöka lokalerna. Vad som är ett rimligt avstånd måste avgöras från fall till fall, med utgångspunkt från geografisk struktur, befolkningstät- het m.m. Dessutom bör konsumentverksamheten i viss utsträckning ha flexibla öppettider och i hög utsträckning vara tillgänglig per telefon. En annan viktig faktor att ta hänsyn till är konsumentverksamhetens behov av närhet till och kännedom om den lokala marknaden, andra kommunala förvaltningar, organisationsliv m.m. Det kan vara lämpligt att som komplement till konsumentkontoret söka nya lösningar för att öka tillgängligheten främst till sådan infor- mation som går att söka fram i databaser, t.ex. genom att placera ut terminaler i butiker, på bibliotek, hos , barnavårds- centralen eller liknande. Som vi tidigare nämnde kan det finnas anledning att samordna kon- sumentverksamheten med annan rådgivningsverksamhet inom kommu- nen, t.ex. energi- eller miljörådgivning. Samarbete med ett medborgar- kontor kan vara ett annat alternativ. Vi vill dock betona att det vore olämpligt att införliva eller samordna konsumentverksamheten med kommunens socialtjänst. Enligt vår mening skulle förutsättningarna för att bedriva ett aktivt förebyggande arbete begränsas starkt om verk- samheten knöts till arbetsuppgifter och en sådan sam- organisation skulle utan tvivel få många konsumenter att tveka att över huvud taget ta kontakt med konsumentverksamheten. Ett av huvud- syftena med den lokala verksamheten, att utgöra en service till med- borgarna, skulle då förfelas. Ett exempel på en gemensam rådgivningsinstans finns i , som införde ett s.k. rådrum. I rådrummet har flera olika specialistkompetenser samlats. Rådgivningen gäller bl.a. konsumentfrågor, med målet att ge råd till konsumenter så att de kan använda sina resurser på bästa sätt – ekonomiskt, miljömedvetet och produktsäkert, energirådgivning, , avfallsrådgivning och transportrådgivning. Även det lokala näringslivet kan utgöra en viktig samarbetspartner för konsumentverksamheten. Näringslivets medverkan i t.ex. lokala reklamationsråd har gett positiva effekter i flera kommuner. Vi ser inget hinder mot att andra än kommunanställda utför kom- munens konsumentvägledande uppgifter, under förutsättning att den eller de aktuella personerna har den kompetens och erfarenhet som är nödvändig för arbetet och är opartiska. En sådan möjlighet att, i vissa fall, lämna över vården av kommunala uppgifter till annan än kommu- nen följer av 3 kap 16 § kommunallagen. Vi anser inte att det är nödvändigt att ställa några formella krav på konsumentvägledarnas utbildning eller kompetens. Det är naturligtvis angeläget att den som arbetar som konsumentvägledare har en gedigen utbildning och en erfarenhet som är lämplig för de kvalificerade arbetsuppgifterna. Högskoleutbildning med juridisk, samhällsveten- skaplig eller ekonomisk inriktning, eller utbildning eller erfarenhet som kan bedömas som likvärdig, är enligt vår mening en lämplig bakgrund för en konsumentvägledare. Liksom statsmakterna tidigare uttalat anser vi att det är en fördel om konsumentverksamheten får en tydlig politisk förankring i kommunen genom en särskild konsumentnämnd, ett konsumentutskott eller lik- nande. Ett alternativ till detta skulle kunna vara att samla olika typer av medborgarrådgivning under en särskild nämnd i kommunen. Till en sådan nämnd kan höra t.ex. konsumentrådgivning/vägledning, miljö- information, energirådgivning, budget- och skuldrådgivning samt ett eventuellt medborgarkontor eller liknande. 4.9.5Ett förstärkt statligt stöd till kommunerna Kommitténs förslag: materialservice, kursutbud och övriga stöd till den kommunala konsumentverksamheten bör utökas och förstärkas. Kurser och material skall tillhandahållas utan kostnad för kommunerna. svarar för ett omfattande stöd till den kommu- nala konsumentverksamheten i form av återkommande utskick av material, kurser, rådgivning per telefon och via kommunikations- systemet KOV Direkt. Verket ger även utvecklingsstöd i olika former till kommunerna, t.ex. genom kontakter med politiker och organisa- tioner, undersökningar och analyser och genom samarbetsprojekt. Kvaliteten i det kommunala konsumentarbetet är i hög grad be- roende av det stöd som kan ge, och vi anser att detta stöd ytterligare bör utökas och förstärkas. Vi har tidigare nämnt att det är angeläget att konsumentvägledarna har en hög kompetens. Det bör vara en uppgift för att tillhandahålla ett allsidigt utbildningsutbud för vägledarnas introduk- tionsutbildning och fortbildning. Det är rimligt att varje konsument- vägledare minst en gång genomgår en utbildningsaktivitet. Högskolekurser för konsumentvägledare skulle kunna utgöra en del av ett allsidigt kursutbud. bör undersöka möjlig- heterna att i egen regi eller i samarbete med någon högskola tillhanda- hålla högskolekurser i t.ex. konsumenträtt eller ekonomi. KOV Direkt används av cirka 230 konsumentvägledare i 180 kommuner. Samtliga kommuner bör anslutas till systemet. Nätverket används huvudsakligen som en kanal för konsumentvägledarna att ställa frågor till . Systemet bör utvecklas så att det i högre grad används för allmän information från till konsumentvägledarna, och bör också kunna göras mer effektivt. Vi anser också att det är angeläget att ansluts till KOV Direkt för att ytterligare stödja den lokala reklamationshanteringen. Det omfattande rådgivningsmaterialet, som sänds ut per post, bör göras tillgängligt för kommunerna på elektronisk väg, t.ex. via KOV Direkt. Genom att materialet kan hållas ständigt aktuellt och nå konsumentvägledarna så snart det färdigställts eller uppdaterats uppnås en väsentlig kvalitetshöjning. Som ett led i förstärkningen av det statliga stödet till kommunerna bör kursutbudet och materialservicen från tillhanda- hållas utan kostnad för kommunerna. Stödet till kommunerna bör enligt vår uppfattning förstärkas även i andra avseenden. Bl.a. anser vi att den kommunala verksamheten i större utsträckning och mer systematiskt bör följas upp och utvärderas. Modeller för hur verksamheten kan utvärderas togs bl.a. fram av Kon- sumentverket i samband med de regeringsuppdrag som följde på rege- ringens skrivelse 1991 om den kommunala verksamheten. För att ytter- ligare öka förståelsen hos kommunerna för konsumentfrågorna är det t.ex. viktigt att belysa de ekonomiska eller kvalitetsmässiga vinster som en konsumentverksamhet kan ge för kommunen och dess invånare. Effekterna av det förebyggande arbetet är en viktig del i analysarbetet. Vi anser också att aktivt bör söka utveckla, sti- mulera och effektivisera den kommunala verksamheten genom att ini- tiera utvecklingsprojekt inom olika områden. Likaså bör en fortsatt satsning ske på att informera lokala politiker och beslutsfattare om vikten av ett väl fungerande lokalt konsumentarbete. Vårt förslag innebär att den kommunala konsumentverksamheten bör ha vissa obligatoriska inslag. För att uppnå en större samordning av konsumentpolitiken och ge ett ökat stöd till kommunerna anser vi att , i samråd med kommunerna, bör upprätta årliga handlingsprogram för verksamheten. Dessa bör avspegla områ- den som är aktuella inom konsumentpolitiken samt utgöra underlag för de lokala diskussionerna om prioriteringar i arbetet. bör också ta fram ett nationellt registrerings- system för de lokala konsumentkontakterna och andra lokala insatser. Ett sådant system kan i första hand utgöra en snabb och effektiv väg för verkets problemuppfångning, men också förenkla uppföljningen av hur det kommunala arbetet utvecklas och utgöra en del av underlaget för verkets förmedling av kunskap mellan kommunerna och till politikerna i kommunerna. Kommitténs förslag: Staten bidrar till finansieringen av kommu- nernas konsumentverksamhet av kostnaden för löner, andra personalkostnader och driftskostnader. Kommunerna har genom skuldsaneringslagen en skyldighet att lämna råd och anvisningar till skuldsatta personer. Gränsen till den hushålls- ekonomiska rådgivningen inom ramen för konsumentpolitiken är ofta flytande. I propositionen till skuldsaneringslagen (prop. 1993/94:123, s. 74) skrev regeringen att det borde införas ett åläggande för kommunerna att lämna skuldsatta personer råd och anvisningar i frågor rörande skuldsanering. I den delen kan man arbeta vidare med vad som redan pågår i olika kommuner med budgetrådgivning inom eller inom den konsumentvägledande verksamheten. Regleringen i denna lagbestämmelse innebar, enligt regeringen, att den skyldighet för kommunerna att sörja för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp de behöver (jfr. 3 § socialtjänstlagen) preciseras vad gäller privatekonomisk rådgivning till skuldsatta personer. Enligt 3 § socialtjänstlagen (1980:620) har kommunerna det yttersta ansvaret för att de som vistas i en kommun får det stöd och den hjälp som de behöver. Med detta ansvar följer en skyldighet för kommunen att i samverkan med andra samhällsorgan medverka till att den enskilde får arbete, bereds sjukvård eller får det stöd eller den hjälp som han eller hon i övrigt behöver. Bestämmelsen är av generell karaktär. I socialtjänstlagens förarbeten nämns bl.a. att kommunen är skyldig att hjälpa den enskilde när han eller hon har svårt att finna vägarna till den hjälp och service som samhället i övrigt kan ge, bistå med sådana hjälp- och stödinsatser som inte faller inom något annat samhällsorgans ansvarsområde, ge den enskilde råd och anvisningar och att vid behov förmedla insatser från andra organ. Till huvud- funktioner, bland de insatser som är riktade mot den enskilde indivi- dens behov, räknas upplysningar, samtal och rådgivning om ekonomi. Allmänt förebyggande uppgifter som faller inom kan fullgöras inom andra nämnder än socialnämnden, t.ex. fritidsnämnden eller andra nämnder med allmänt förebyggande uppgifter. En ungefärlig uppskattning av kostnaden för en konsu- mentverksamhet med den omfattning vi föreslår, en heltidstjänst för cirka 20 000 invånare, är att denna uppgår till . Denna kostnad omfattar löner, andra personalkostnader och drifts- kostnader, t.ex. lokaler. Mot bakgrund av bestämmelsen i 3 § socialtjänstlagen kan det enligt vår bedömning hävdas att den konsumentverksamhet som är inriktad på konsumentens ekonomi är att betrakta som en uppgift som kommunen är skyldig att tillhandahålla. Till sådan verksamhet hör t.ex. förebyggande budgetrådgivning och hushållsekonomisk rådgivning, stöd och medling vid tvister, konsumenträttslig rådgivning och förköps- rådgivning. Vissa delar av konsumentverksamheten skulle i och med detta vara sådana uppgifter som kommunen, redan enligt socialtjänst- lagen, är skyldig att tillhandahålla sina invånare. Uppgifterna skall dock inte förväxlas med den verksamhet som bedrivs inom social- tjänsten, utan är att betrakta som sådana allmänt förebyggande upp- gifter som lämpligen bedrivs inom ramen för andra kommunala nämn- der än socialnämnden. Den kommunala konsumentverksamheten som vi föreslår innehåller dock omfattande uppgifter av annan karaktär, t.ex. marknadsbevakning och marknadskontroller på uppdrag av , stöd till sko- lans konsumentundervisning och allmän uppsökande informationsverk- samhet. En obligatorisk verksamhet inskränker dessutom i viss mån kommunernas rätt att själva besluta i konsumentpolitiska frågor. Det är därför skäligt att staten bidrar till finansieringen av det lokala konsu- mentarbetet. Vi föreslår att staten bidrar av den uppskattade årliga kostnaden för konsumentverksamheten, som med den omfattning vi föreslår kan beräknas till . Ett alternativ till generella statsbidrag är att skapa ett bidragssystem som motsvarar det stöd som utgår till energirådgivning. Detta trädde i kraft . Bidraget är en del av ett fem- årigt program för ett ekologiskt och ekonomiskt uthålligt energisystem. Det kommunala energirådgivningsbidraget beskrevs i regeringens bud- getproposition (prop. 1997/98:1, utgiftsområde 21). Där fram- går att stödet till den kommunala energirådgivningen är utformat så att det skall bidra till att underlätta för kommunerna att ge en objektiv, lokalt och regionalt anpassad information och rådgivning, både till enskilda och till lokala organisationer. ansvarar för bidragssystemet. Alla kom- muner ges möjlighet att erhålla bidrag efter ansökan till Energimyndig- heten. Bidraget lämnas dels i form av ett grundbidrag, dels ett invånar- relaterat bidrag. En förutsättning för statligt stöd är att kommunen lämnar en beskrivning till energimyndigheten av hur medlen skall användas. Fördelningen av bidraget skall, enligt regeringen, ske enligt en prin- cip som inte resulterar i alltför stora skillnader mellan kommunerna avseende det bidragsbelopp de får. bör större kommuner kompenseras för de högre kostnader för rådgivning som ett större in- vånarantal kan motivera. beviljades 267 kommuner bidrag för energi- rådgivning. Totalt har beviljats i bidrag. Frivilliga eller fristående konsumentorganisationer är ett samlande begrepp för folkrörelser, ideella organisationer, aktionsgrupper etc. Vissa frivilliga organisationer är mycket stora och har konsument- politiska program som en del i en bred verksamhet. Inom bl.a. fack- föreningsrörelsen, pensionärsorganisationerna och handikappförbunden finns flera exempel. Att konsumentfrågorna engagerar många visas bl.a. av att antalet frivilliga organisationer som på något sätt arbetar med konsumentfrågor är mycket stort i . I en enkät till före- ningslivet 1992 svarade exempelvis drygt 50 organisationer att de var engagerade i konsumentfrågor. Många ungdoms- och invandrarorgani- sationer ingick bland de svarande. Organisationer med konsument- frågor som huvudprogram är t.ex. paraplyorganisationerna Konsumentråd och Konsumenter i Samverkan. Som stöd för organisationer som arbetar med konsumentfrågor finns ett särskilt ramanslag stöd till konsumentorganisationer som inne- varande år är på , varav fördelas av Kon- sumentverket till projekt efter ansökan, är bidrag till Konsumentråd och är bidrag till Konsumenter i Samverkan. I våra direktiv anges bl.a. att den svenska konsumentpolitiken berör människors vardag och är en del av välfärdspolitiken, som den är en del av och en drivande kraft i den gemensamma konsument- politiken i EU. Vidare anges att konsumentpolitiken måste anpassas till delvis nya områden och marknader varför viktiga konsumentpolitiska områden och arbetsformer behöver analyseras i syfte att uppnå en så effektiv konsumentpolitik som möjligt. Det finns därför enligt direk- tiven ett behov av att granska arbetsformer och de medel i form av bl.a. ekonomiska och andra resurser som står till konsumentpolitikens för- fogande. Enligt direktiven har konsumentorganisationerna fått nya uppgifter och spelar en allt viktigare roll som opinionsbildare inom konsument- politiken. Organisationerna har dock små ekonomiska resurser och vi skall därför analysera och lämna förslag om vilket engagemang det offentliga bör ha, t.ex. ekonomiskt, i konsumentorganisationerna. Vi skall också analysera om det behövs särskilda insatser för unga konsu- menter, eller om konsumentinformationen behöver göras tydligare för personer med bristande kunskaper i svenska språket. En kartläggning av de nordiska frivilliga organisationernas arbete på konsumentområdet gjordes 1992 (Kartläggning av konsumentpolitiskt arbete i frivilliga organisationer, Nordiske Seminar- og Arbejds- rapporter 1993:529 och Mångfald Ger Styrka – Kartläggning av de svenska organisationernas arbete på konsumentområdet i ett nordiskt perspektiv, 1993). I skickades en enkät till 66 organisationer av vilka 51 svarade. Kartläggningen omfattade inte fackliga organisationer som hade kartlagts i en särskild studie. Av resultaten kan nämnas att av organisationerna hade en konsumentpolitisk målsättning i sina program och att lika många hade ett särskilt utskott/arbetsutskott för konsumentfrågor. Informations- kampanjer, pris- och marknadsundersökningar, bojkotter, uppvakt- ningar av myndigheter och företag samt medverkan i massmedia var de vanligaste formerna av aktiviteter. De svenska organisationernas inriktning och arbete skiljer sig i flera viktiga avseenden från förhål- landena i de andra nordiska länderna. I hade betydligt fler organisationer en uttalad konsumentpolitisk målsättning och flest kon- sumentansvariga på lokal nivå. Antalet avlönade personer med konsu- mentansvar hos organisationerna var betydligt fler i och Fin- land än i . Antalet ideellt arbetande med konsumentansvar var mer än tio gånger fler i än i och . hade inga ideellt arbetande med konsumentansvar. För att stärka och samordna konsumentintresset har bildats två så kallade paraplyorganisationer, Konsumentråd och Konsumenter i Samverkan. De har båda som verksam- hetsidé att fånga upp konsumentproblem och konsumentintresset för att kunna väcka debatt och skapa opinion i övergripande konsumentfrågor och att företräda konsumenter nationellt och internationellt. Konsumentråd som bildades är en fristående och partipolitiskt obunden samarbetsorganisation för organisationer som företräder medlemmarnas konsumentintressen. såg i samband med bildandet som sin uppgift att påverka beslutsprocessen i EU i konsumentfrågor. arbetar med övergripande frå- gor som annars inte ingår i medlemsorganisationernas basverksamhet. LO och TCO från fackföreningsrörelsen samt PRO och SPF som före- träder pensionärernas intressen är förutom KF och Hushållningssäll- skapens Förbund de till medlemsantalet största av de femton med- lemsorganisationerna. Handikapprörelsen representeras av tre förbund: (), Handikappförbundens Sam- arbetsorganisation (HSO) och (). Dess- utom ingår ett antal mindre organisationer t.ex. och Hälsa – Kilen och Konsumentgrupp. Totalt har Konsumentråd 15 medlemsorganisationer och repre- senterar på så vis indirekt en stor del av befolkning. Konsumentråd arbetar för ett ökat konsumentinflytande och har som mål att stärka konsumenternas ställning på marknaden genom att bedriva upplysning och opinionsbildning i konsumentpolitiska frå- gor, framföra synpunkter på såväl offentligt som privat producerade varor och tjänster, verka för varors och tjänsters tillgänglighet för alla, främja att sådana produktions- och konsumtionsmönster utvecklas som minskar påfrestningarna på miljön och bidrar till en långsiktigt hållbar utveckling, aktivt delta i det europeiska och internationella samarbetet på kon- sumentområdet, och påverka myndigheter, institutioner, näringslivets organisationer m.fl. som arbetar med frågor av betydelse för konsumenter. På initiativ av Konsument-Forum bildade femton ideella och partipoli- tiskt obundna frivilligorganisationer organisationen i Samverkan (1993) som skall vara fri från inflytande från handel, pro- ducenter och partipolitik, dvs. en fristående konsumentorganisation. Efter namnbyte heter den Konsumenter i Samverkan. I Sve- riges Konsumenter i Samverkan ingår 24 ideella organisationer, ett antal lokala samverkansgrupper och enskilda stödmedlemmar. Före- ningen har som målsättning att öka konsumentinflytandet på markna- den och i politiken. En viktig uppgift är att hävda kraven på god kvali- tet, rättmätig och ärlig information om varor och tjänster och att konsumenten även skall ha rätt till deltagande i beslutsprocessen så att man via konsumtionen kan åstadkomma en ekologisk, etisk och socialt hänsynsfull utveckling i samhälle, produktion och handel, lokalt såväl som globalt. För att uppfylla sin målsättning vill Konsumenter i Samverkan; bevaka och aktualisera viktiga konsumentfrågor, fokusera konsumtionen, dess mål och konsekvenser samt konsumen- tens möjligheter att påverka, informera, bilda opinion och samordna aktioner, och