sou · GOB3105d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Medling skall vara frivillig för både gärningsman och målsägande. I paragrafen anges att medlingen skall var frivillig för både gärnings- mannen och brottsoffret. Utredningen har behandlat frågan om vikten av frivillighet i bland annat avsnitt 9.9.1. Varken gärningsmannen eller brottsoffret skall utsättas för påtryckningar att delta i ett medlingsförfarande. Särskilt viktigt är detta när det gäller brottsoffret. Det är väsentligt att båda parter redan i samband med att frågan om medling aktualiseras får klart för sig att ett deltagande är frivilligt. Det finns inget som hindrar att gärningsmannen upplyses om de fördelar medlingen kan innebära för honom när det gäller möjligheten att meddelas åtalsunderlåtelse eller få viss strafflindring. Emellertid bör informationen om medlingen även, och kanske i första hand, vara inriktad på de mer personliga aspekterna av medlingen, dvs. att den unge kan få möjlighet att ställa till rätta och be om ursäkt. För att undvika risken att brottsoffret ställer upp trots att han eller hon egentligen inte vill det, bör det i de inledande kontakterna framhållas de fördelar som ett medlingsförfarande kan innebära för offret. Som exempel kan nämnas att det kan vara ett bra sätt att bearbeta brottet och en möjlighet att få svar från gärningsmannen på olika frågor som uppkommit i anledning av brottet. För att ett ärende skall kunna anmälas till medling krävs att brottet är anmält till polisen samt att gärningsmannen påtagit sig skuld och samtyckt till medling. I paragrafen anges de grundläggande förutsättningar som skall vara uppfyllda för att ett ärende om ungdomsbrott skall anmälas till medling. För det första skall brottet i fråga vara anmält till polisen. Vidare skall den unge ha erkänt brottet eller i vart fall ha tagit på sig det huvudsakliga ansvaret för brottet. Den unge skall slutligen också ha samtyckt till medling. För att ett medlingsförfarande sedan skall kunna genomföras krävs självfallet att även brottsoffret samtycker till medling. Utredningen har dock ansett det mer lämpligt att företrädare för medlingsverksamheten frågar brottsoffret om denne vill medverka (se avsnitt 9.9.6), varför brottsoffrets samtycke inte utgör en förutsättning för att ett ärende anmäls till medling. Frågan om vilka brott som kan överlämnas till medling har utredningen behandlat i avsnitt 9.9.3. Inga brott är enligt lagen uteslutna från medling. Emellertid finns det vissa brott där medling normalt inte är lämplig, t.ex. vid s.k. brottsofferlösa brott och sexualbrott. Vid allvarliga och integritetskränkande brott bör speciell hänsyn tas till brottsoffret. I dessa fall bör man avstå från att ta upp frågan om medling med offret, eftersom detta kan upplevas som en ytterligare kränkning. Om brottsoffret själv på något sätt uttrycker önskemål om medling är det givetvis inget som hindrar ett medlingsförfarande. Utvärderingen av försöksverksamheten har visat att medlingen upplevts som mer positiv vid brott som har riktat sig mot en privat- person än när det gällt brott riktade mot juridiska personer. I först- nämnda fall, särskilt vid något mer allvarliga brott, torde medlingen få en mer brottsofferorienterad prägel. Medling kan dock ha en viktig funktion även vid brott mot juridiska personer. Medling vid butikssnatterier kan vara en lämplig åtgärd. Eftersom brottsoffret i dessa fall inte behöver en så omfattande förberedelse kan medlingsförfarandet genomföras något förenklat. Det- samma gäller vid andra lindrigare brott mot juridiska personer. En annan fråga är om och i så fall i vilka fall medling kan vara aktuell när den unge har återfallit i brott (se avsnitt 9.9.4). Om medling kan komma i fråga vid återfall får bedömas i det enskilda fallet. Görs bedömningen att medling kan ha positiva effekter för den unge och/eller för brottsoffret bör medling kunna komma i fråga även vid återfall. Detta gäller även om den unge har deltagit i medling. Om gärningsmannen har varit med om medling tidigare och inte fullföljt det avtal som då träffades, bör dock medling vid återfall normalt vara utesluten. Att brottsoffret uttryckt önskemål om medling kan vara ett skäl till att medling genomförs i annars tveksamma fall. Ett ärende kan anmälas till medling av polis, åklagare, socialtjänst eller domstol. Paragrafen anger vilken instans som kan anmäla ett ärende till medling. Utredningen har behandlat frågan i avsnitt 9.9.6. Med att anmäla ett ärende till medling avses att frågan aktualiseras för och således även för medlingsverksamheten. Detta ger verksamheten ett incitament till att undersöka om det finns förutsättningar att genomföra ett medlingsförfarande. Som kommenterats under den föreslagna 4 a § LUL skall polisen, under förutsättning att det inte bedöms olämpligt, tillfråga den unge i samband med förhör om han eller hon vill delta i medling. Vidare skall polisen enligt det tillägg som föreslås i 6 § LUL i underrättelsen till socialnämnden ange om den unge har tillfrågats och dennes inställning till ett deltagande. Det är inte någon förutsättning för medling att polisen har tillfrågat den unge om inställningen – det står fritt att på eget initiativ ta upp frågan om medling. Inte heller är formellt skyldig att inleda ett medlingsförfarande om frågan har aktualiserats av polisen. Som nämnts ovan skall polisen enligt utredningens förslag tillfråga den unge om det inte bedöms olämpligt. Polisen kan i de fall det framstår som tveksamt om frågan om medling bör tas upp med den unge kontrollera med förundersökningsledaren, vanligen en åklagare, om medling skall aktualiseras i samband med förhöret. En sådan kontroll kan vara motiverad om det är fråga om ett allvarligare brott eller om den unge inte fullt ut har erkänt gärningen. Även åklagaren förslås kunna anmäla ett ärende till medling, om det bedöms lämpligt. Anmälan går i detta fall normalt till på så sätt att åklagaren i samband med att han begär in yttrande från socialnämnden enligt 11 § LUL anger i sin begäran att förutsättningarna för medling skall undersökas. Detta torde främst komma i fråga om medling inte uppmärksammats av polisen tidigare under förundersökningen. har också möjlighet att initiera medling även om polis eller åklagare inte har aktualiserat frågan. Under arbete kan det framkomma omständigheter som gör att medling framstår som en lämplig åtgärd. Det bör påpekas att det i dessa fall är väsentligt att, i de fall ärendet handläggs även av en annan instans, denna underrättas om det eventuella medlingsförfarandet (jfr nedan under kommentaren till 8 §). Medling kan slutligen initieras av domstolen. Detta torde bli aktuellt endast i undantagsfall och då främst i samband med att domstolen inhämtar yttrande från socialnämnden. Medlingsförfarandet skall genomföras skyndsamt. Både gärningsman och målsägande skall informeras om vad förfarandet innebär och på annat sätt förberedas i erforderlig omfattning. Paragrafens första mening anger att medlingsförfarandet skall ske skyndsamt. Vikten av att ungdomsmål handläggs snabbt och att ett medlingsförfarande sker skyndsamt har behandlats i avsnitt 9.7.4 och 9.9.5. Att medlingsförfarandet sker skyndsamt är särskilt viktigt om det sker före den rättsliga prövningen. I de fall medling blir aktuell efter en avslutad rättsprocess är skyndsamhetskravet inte lika framträdande. Det är väsentligt att parterna får tillräcklig information om vad förfarandet innebär och förbereds på ett lämpligt sätt, vilket anges i paragrafens andra mening. Vikten av att parterna förbereds på ett adekvat sätt har utredningen tagit upp i avsnitt 9.9.6 och 9.9.7. Information om förfarandet bör ges både skriftligen och muntligen. S.k. förmöten kan i många fall vara viktiga att hålla för att förbereda parterna. I vart fall vid något allvarligare brott bör medlaren träffa de båda parterna och eventuella vårdnadshavare enskilt innan det är aktuellt med ett medlingsmöte. Vid ett sådant förmöte finns det tillfälle både att ge parterna den information som kan behövas och att få dem att känna sig tryggare inför själva medlingen. Den myndighet som anmält ärendet skall genast skriftligen underrättas om att ett medlingsförfarande skall inledas och om resultatet efter avslutad medling eller om att förutsättningar för medling saknas. Denna myndighet skall i förekommande fall underrätta den myndighet som handlägger ärendet. Paragrafen anger att den instans som har initierat medlingen genast skriftligen skall underrättas om att ett medlingsförfarande skall inledas och medlingens resultat eller om det saknas förutsättningar för medling. För främst polis och åklagare är det väsentligt att få veta om ett medlingsförfarande skall inledas, eftersom det för handläggning av ungdomsmål gäller ett skyndsamhetskrav och i många fall en tidsfrist inom vilken beslut i åtalsfrågan skall vara fattat. Det är också viktigt att den instans som handlägger ärendet får veta vad medlingsförfarandet resulterat i. Detta gäller kanske särskilt åklagaren och domstolen som vid sin prövning på olika sätt skall beakta medlingen. Om ett medlingsförfarande inleds kommer det således att utgå två SOU 2000:105 Författningskommentar 207 Saknas förutsättningar för medling krävs endast en underrättelse. Om det inte är den initierande myndigheten som längre handlägger ärendet när underrättelsen inkommer, skall den myndigheten i sin tur underrätta den myndighet som handlägger ärendet. Ett exempel kan vara att polisen har lämnat fallet till medling, men det handläggs vid åklagarmyndigheten när medlingen har avslutats. Utredningen har behandlat frågan om denna underrättelseskyldighet i avsnitt 9.9.8. Medlaren skall bevaka att båda parters intressen tillgodoses. Medlaren får inte obehörigen yppa vad som har förekommit under medlingsförfarandet. I paragrafens första mening anges att medlaren skall vara opartisk och hjälpa båda parter i den utsträckning som det behövs. Detta är en grundläggande utgångspunkt för medlingsverksamheten. Medlaren skall se till att ingen av parterna får alltför stort övertag vid medlingsmötet utan att båda parter kan komma till tals och ge sin syn på det inträffade. Medlaren bör vara särskilt uppmärksam på att brottsoffret under förfarandet inte utsätts för någon ytterligare kränkning. Paragrafens andra mening innehåller en erinran om att en medlare inte obehörigen får yppa vad som har förekommit under medlings- förfarandet. Den sekretess som gäller för verksamhet regleras i 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100) och medlingsverk- samheten omfattas av denna. Även om medlaren är lekman gäller socialtjänstsekretessen (jfr 1 kap. 6 § samma lag). Frågan om medlarnas tystnadsplikt har utredningen behandlat i avsnitt 9.9.9. Vårdnadshavare till både gärningsman och målsägande skall beredas tillfälle att närvara vid medlingsmötet, om det inte finns särskilda skäl mot det. Paragrafen innebär att båda parters vårdnadshavare skall ges tillfälle att medverka vid medlingsmötet, om det inte finns särskilda skäl mot det. Frågan har behandlats av utredningen i avsnitt 9.9.7. Enligt utredningen är det väsentligt att vårdnadshavarna till både gärningsmän och brotts- offer medverkar vid medlingen. Vid bedömningen av om det finns särskilda skäl mot att vårdnadshavare skall medverka, bör liknande hänsyn tas som vid bedömningen av om dessa skall underrättas och kallas till polisförhör med den unge gärningsmannen (se 5 § LUL och prop. 1994/95:12 s. 64 f.). Det bör således finnas starka skäl för att gå med på den unges önskan att slippa vårdnadshavares närvaro. Om den unge har svårt att prata när vårdnadshavarna är närvarande, kan det vara lämpligt att de får lämna rummet, i vart fall tillfälligt. Om vårdnadshavarna på något sätt stör mötet, kan det också vara lämpligt att de får vänta utanför. Om det framkommer att gärningsmannen inte uppfyller ett avtal som har träffats mellan denne och målsäganden, skall åklagaren genast underrättas om detta om det inte är uppenbart obehövligt. Paragrafen anger att åklagaren genast skall underrättas om det framkommer att ett medlingsavtal som har träffats inte uppfyllts av den unge. Frågan har behandlats i avsnitt 9.9.8. Som utredningen har anfört bör medlingsverksamheten kontrollera att medlingsavtalet uppfylls, lämpligen genom en kontakt med brottsoffret. Vem som bör utföra kontrollen beror på hur har organiserat sin medlingsverksamhet. Åklagaren skall genast underrättas om den unge inte fullföljer avtalet. På så sätt kan han göra en prövning av om ett beslut om åtalsunderlåtelse skall återkallas enligt 22 § andra stycket LUL. I detta sammanhang kan nämnas att det i 65 a § socialtjänstlagen (1980:620) föreskrivs en underrättelseskyldighet för socialnämnden gentemot åklagaren för de fall den unge i dom har överlämnats till vård inom och vården eller de andra åtgärder som redovisats i vårdplanen inte kommer till stånd. Underrättelseskyldigheten gäller även i fall då den unge bryter mot en föreskrift som har meddelats med stöd av 31 kap. 1 § tredje stycket . Om medling har ingått i vårdplanen eller om domstolen har meddelat en föreskrift om medling, kan åklagaren i dessa fall enligt 38 kap. 2 § vid domstolen ansöka om att överlämnandepåföljden skall undanröjas. Underrättelse enligt paragrafen behöver inte ske om det är uppen- bart obehövligt. Med detta avses att den unge avvikit från avtalet i liten grad eller att hans handlande annars framstår som ursäktligt. Även om det inte finns anledning för åklagaren att vidta någon åtgärd på grund av att den unge har brustit i fullgörandet av avtalet kan underrättelsen vara av värde. Som utredningen har uttalat (se avsnitt 9.9.4 och under kommentaren till 5 §) bör vid återfall i brott medling normalt vara utesluten om den unge har deltagit i medling och inte fullföljt medlingsavtalet. Genom underrättelsen får åklagaren kännedom om att den unge inte uppfyllt avtalet och kan således beakta detta vid ett eventuellt återfall. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får utfärda närmare föreskrifter angående tillämpningen av denna lag. I avsnitt 9.6 och 9.8 har utredningen gjort bedömningen att det inte är lämpligt att alltför detaljerat söka reglera hur medlingsverksamheten skall organiseras och att tiden ännu inte är mogen för att mer i detalj reglera formerna för medlingsverksamheten. Enligt utredningen kan det dock behövas viss ytterligare reglering inom ramen för vad som anges i den föreslagna lagen. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör därför ha möjlighet att i förordning utfärda närmare föreskrifter om lagens tillämpning. Med beaktande av att det krävs för förberedelse för och uppbyggnad av medlingsverksamheten i kommunerna bedömer utred- ningen att de föreslagna bestämmelserna kan träda i kraft tidigast . Även inom torde det behövas tid att bygga upp den kompetens som erfordras liksom för annat förberedelsearbete. I 2 kap. 10 § regeringsformen föreskrivs att svårare brottspåföljd inte får åläggas för en gärning än den som var föreskriven då gärningen förövades. Även om medling inte är någon ny påföljd bör denna princip vara vägledande. Enligt utredningens mening kommer den samlade reaktionen på ett brott dock inte att bli strängare än tidigare för att medling äger rum. Principen i 2 kap. 10 § regeringsformen uppfylls således även beträffande brott som har begåtts före de nya bestämmelsernas ikraftträdande. De kan därför tillämpas även på brott som har begåtts före ikraftträdandet och några övergångsbestämmelser krävs inte. Medling för unga lagöverträdare Beslut vid regeringssammanträde . En särskild utredare skall utreda och analysera frågan om medlingens roll i rättssystemet. Utredaren skall i detta sammanhang även belysa frågan om familjerådslag. Utredaren skall – om arbetet ger anledning till det – lämna förslag till sådan lagstiftning som övervägandena leder fram till. På flera orter i landet pågår medlingsverksamhet. Med medling avses i detta sammanhang att gärningsman och brottsoffer möts inför en medlare med anledning av ett brott. Medlingsverksamheten har vuxit fram spontant och utan styrning från statsmakterna. De olika projekten bedrivs inom olika organisationer och med delvis olika målsättning. Medlingsverksamhet förekommer bl.a. inom polisen och och är i första hand inriktad på unga lagöverträdare. Det förekommer också på vissa håll medling inom ramen för den verksamhet som bedrivs av brottsofferjourerna. Det har även tagits initiativ till medlingsverksamhet inom andra frivilligorganisationer och inom näringslivet. Verksamheten är som regel inriktad på att en uppgörelse i någon form skall uppnås vid mötet mellan gärningsman och brottsoffer. Uppgörelsen kan bestå i att gärningsmannen åtar sig att betala skadestånd till den som blivit utsatt för brottet eller att han på annat sätt gottgör denne. Mötet kan också resultera i att den unge lagöverträdaren helt enkelt ber brottsoffret om ursäkt. Medling torde bara förekomma vid erkända brott. Den verksamhet som bedrivs har huvudsakligen varit inriktad på att låta unga lagöverträdare få konfronteras med följderna av sina brott. Det finns också medlingsverksamhet som primärt syftar till att utgöra ett led i rehabiliteringen av offren för brotten. Brottsofferfonden har lämnat ekonomiskt stöd till medlingsverksamhet. Behovet av en utredning behandlade frågan om medling i sitt betänkande Reaktion mot ungdomsbrott (SOU 1993:35). Kommittén konstaterade att man alltmer har framhållit betydelsen av att ungdomar som begår brott gör rätt för sig och uttalade att starka skäl talar för att unga lagöverträdare bör konfronteras med följderna av sina handlingar och få ta ansvar för dessa. Kommittén definierade medling som en alternativ sanktion som innebär att den unge och offret för brottet träffas inför en tredje person i syfte att få fram ett avtal eller ett s.k. förhandlingsresultat och att detta förfarande äger rum utanför det etablerade rättsväsendet. framhöll att det hos den unge skapar en medvetenhet om vad brottsligheten innebär för dem som drabbats av den om han direkt konfronteras med den skada som orsakats av brottet. avstod från att lämna något förslag till formaliserat medlingsförfarande men uttalade att det finns skäl att undersöka möjligheterna att införa ett medlingsförfarande som en alternativ reaktion i straffsystemet. Kommittén pekade därvid på den medling som finns i och och som förekommer på ett tidigt stadium av det rättsliga förfarandet. Genom att medlingen äger rum i ett tidigt skede av förundersökningen uppnås syftet att man kan undvika ett domstolsförfarande. Riksåklagaren fick regeringens uppdrag att kartlägga erfarenheterna av befintliga medlingsprojekt och att utarbeta en eller flera modeller för hur medlingsverksamhet för unga lagöverträdare skulle kunna bedrivas. Resultatet av detta uppdrag redovisades till regeringen (dnr Ju96/4689). Rapporten innehåller en beskrivning av bedrivna medlingsprojekt och ett förslag till modell för medling. Riksåklagaren menade emellertid att medlingsverksamheten bör få utvecklas ytterligare innan statsmakterna lägger fast formerna för en enhetlig medlingsverksamhet. En särskild fråga är enligt Riksåklagaren huruvida medling är förenlig med en av de grundläggande principerna för straffrättskipningen, nämligen att det allmänna ensamt ansvarar för de sanktioner som följer på brott. Enligt Riksåklagaren kan det mot bakgrund av denna princip finnas motiv för att medlingsinstitutet bör vara ett mer fristående förfarande från den ordinarie brottmålsprocessen. Riksåklagaren föreslog att regeringen skulle ta initiativ till en vetenskaplig utvärdering av den bedrivna verksamheten och att regeringen skulle ge ett uppdrag åt arbete att anordna en rikstäckande fortsatt försöksverksamhet. Något närmare underlag för hur en sådan rikstäckande försöksverksamhet skulle genomföras eller vilken inriktning en sådan försöksverksamhet skulle ha lämnades inte. har i betänkandet 1996/97:JuU12 Ungdomsbrott behandlat frågan om medling. uttalade att det enligt utskottets uppfattning finns skäl att försöksvis använda medlings- verksamhet i större omfattning än som sker och att det framstår som överflödigt att avvakta beredningen av Riksåkagarens rapport i denna del. Enligt utskottet bör regeringen genast utarbeta en samordnad och rikstäckande försöksverksamhet med medling och denna försöksverksamhet bör inledas . biföll hemställan (rskr. 1996/97:179). I brottsofferutredningens betänkande BROTTSOFFER Vad har gjorts? Vad bör göras? (SOU 1998:40) har frågan om medling uppmärksammats. Enligt utredningen kan medling kan vara positivt för brottsoffret under förutsättning att han eller hon visas tillbörlig hänsyn. Frågan om medling har således varit föremål för mångas intresse. Någon genomgripande analys av medlingens funktion och dess betydelse i rättssystemet har dock inte gjorts. Enligt regeringens mening kan medling vara ett sätt både att göra den unge lagöverträdaren medveten om effekten av sina gärningar och att på ett konstruktivt sätt ge brottsoffret möjlighet att bearbeta sina upplevelser. Innan det är möjligt att ta ställning till frågan om medlingens roll måste ett antal frågor besvaras. En grundläggande fråga är vad som avses med begreppet medling. Andra frågor är i vilken form och i vilken organisation medling bör bedrivas, om verksamheten bör göras enhetlig, vilken betydelse medling skall tillmätas i rättsprocessen och om det finns något behov av en reglering. Man kan tänka sig att medling utgör ett komplement till den traditionella lagföringen, men också att den blir ett alternativ. Regeringen anser därför att det finns skäl att låta frågan om medlingens former, funktion och ställning i rättssystemet bli föremål för en genomgripande analys. För att ge ett ordentligt underlag för en sådan analys har regeringen gett i uppdrag att inleda en försöks- verksamhet med medling för unga lagöverträdare. har också fått i uppdrag att utvärdera försöksverksamheten. Regeringen har vidare gett arbete i uppdrag att efter samråd med och den särskilde utredaren välja ut de projekt som skall omfattas av försöksverksamheten samt att fördela medel till dessa projekt. Medlingens innehåll och funktion Som redan har nämnts innebär medling att ett möte kommer till stånd inför en opartisk medlare mellan den som har begått ett brott och den som har drabbats av det. Ett sådant möte kan vara värdefullt av flera skäl. Ett möte mellan brottsoffer och gärningsman kan vara betydelsefullt för den unge lagöverträdaren. Vid ett medlingsmöte får han tillfälle att försöka förklara för brottsoffret varför han har begått brottet och brottsoffret får i sin tur möjlighet att förklara för den unge lagöver- trädaren hur han har upplevt det. Genom att den unge lagöverträdaren på detta sätt får konfronteras med följderna av sitt brott kan han komma till insikt om vad det inneburit för den som drabbats av det. En sådan insikt kan leda till att han avhåller sig från att begå brott och verkar på så sätt rehabiliterande och därmed också brottsförebyggande. Den unge lagöverträdaren får vid mötet möjlighet att be den som blivit utsatt för brottet om ursäkt. För brottsoffrets del kan ett möte med gärnings- mannen vara ett sätt att kunna bearbeta händelsen och lägga den bakom sig. Medling mellan gärningsman och brottsoffer kan resultera i en uppgörelse om hur gärningsmannen skall gottgöra offret för brottet, exempelvis genom att åta sig att utföra visst arbete åt denne. Av hänsyn till den som har drabbats av ett brott är det ett viktigt principiellt krav att rättssystemet bidrar till att den som begår brott gör rätt för sig. Det viktigaste medlet för detta är allmänt sett att den som har begått ett brott betalar skadestånd till målsäganden. I många fall kan det emellertid anses vara till fördel om den unge, i stället för att betala skadestånd, genom egna insatser hjälper till att reparera det som har blivit skadat eller på annat sätt ställer till rätta efter brottet.