sou · GOB350d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Utredningens förslag: Några ändringar av lotterilagen med hänsyn till EG-rätten föreslås inte. Inslagen av monopol i det svenska lotterisystemet är enligt utredningen förenliga med EG-rätten. Detsamma gäller de särskilda rättigheter som tillerkänts svenska ideella föreningar. Även förbudet att främja deltagande i ett utom landet anordnat lotteri anses stå i överensstämmelse med EG-rätten medlemskap i unionen (EU) har medfört att EG-rätten (gemenskapsrätten) gäller i . När det gäller lotterier och spel förekommer inte någon särskild reglering inom EG-rätten. Det finns således varken förordningar eller direktiv som tar sikte på dessa verksamheter. De allmänna reglerna i EG-fördraget () gäller dock. Här bör nämnas att samtliga bestämmelser i har numrerats om fr.o.m. . I det följande kommer de gamla artikelnumren att anges inom parentes. De regler i EG-fördraget som här är av betydelse är bl.a. reglerna om fri rörlighet för personer och tjänster. Det gäller närmare bestämt artiklarna om etableringsrätt, främst artiklarna 43 (f.d. 52) och 46 (f.d. 56), och om tjänster, främst artiklarna 49 (f.d. 59) och 55 (f.d. 66). Artiklarna innebär i princip att det inte skall finnas några inskränk- ningar för medborgare i en medlemsstat att fritt etablera sig eller till- handahålla tjänster på en annan medlemsstats territorium. Av betydelse är vidare reglerna om förbud mot snedvriden konkurrens (inbördes avtal och missbruk av dominerande ställning) i artiklarna 81 (f.d. 85) och 82 (f.d. 86). Med hänsyn till uppbyggnaden av den svenska spel- marknaden är de regler som tar sikte på statliga monopol och liknande av särskilt intresse. Det gäller bl.a. artikel 31 (f.d. 37), som handlar om statliga handelsmonopol och artikel 86 (f.d. 90), som handlar om offentliga företag och företag som medlemsstaterna beviljar särskilda eller exklusiva rättigheter. Artiklarna föreskriver i princip att en anpassning av monopolen skall ske så att deras verksamhet bedrivs i enlighet med fördragets regler. I detta sammanhang bör slutligen pekas på artikel 295 (f.d. 222) som anger att fördraget inte i något hänseende skall ingripa i medlemsstaternas egendomsordning. Utredningen åter- kommer till den närmare innebörden av artiklarna i det följande och lämnar då också en närmare redogörelse för övrig EG-rätt av intresse. Som bakgrund till den redogörelsen kan det vara lämpligt att först kort beröra de svenska regler på lotteriområdet som kan komma i konflikt med EG-rätten. En grundläggande princip i den svenska lotterilagstiftningen har varit att privata vinstintressen inte skall få styra lotteri- marknaden utan att denna skall förbehållas det allmänna eller allmän- nyttiga ändamål. Lotterimarknaden är i enlighet härmed f.n. uppdelad på tre huvudaktörer, nämligen det statliga spelbolaget , det av staten och hästsportsorganisationerna samägda AB Trav och Galopp (ATG) samt ideella föreningar med syfte att främja all- männyttigt ändamål inom landet. Privata vinstintressen är tillåtna endast i mycket begränsad omfattning. Så är fallet i fråga om visst automatspel, restaurangkasinon – dvs. roulettspel, tärningsspel och kortspel – samt marknads- och tivolinöjen. Spel- och lotteriverksamheten är således i huvudsak förbehållen staten och folkrörelserna. Det är i praktiken till stor del fråga om en monopolsituation. När det gäller AB och har situationen lagstiftningsmässigt endast till liten del sin grund i särskilda regler som tillerkänner bolagen särskilda eller exklusiva rättigheter. Bolagen har i stället fått dessa rättigheter genom beslut av regeringen med stöd av 45 § lotterilagen. Enligt lagrummet får regeringen meddela särskilt tillstånd att anordna lotteri i andra fall och i annan ordning än som anges i lagen. Merparten av AB Svenska Spels spelrättigheter – t.ex. tips och lotto – och samtliga ATG:s spelrättigheter grundar sig på tillstånd enligt 45 §. Förutsättningarna för folkrörelserna att anordna spel framgår däremot direkt av lagen (bl.a. 15–24 §§). Bestämmelserna innebär i princip att endast ideella föreningar som har till syfte att främja ett allmännyttigt ändamål inom landet och som uppfyller vissa andra krav får anordna vissa typer av lotterier, bl.a. s.k. egentliga lotterier och bingo. Den svenska lotterilagen gör i vissa paragrafer åtskillnad mellan svenska och utländska subjekt. Det gäller i första hand 15, 27 och 38 §§. Men även i 17, 19 och 22 §§ görs sådan åtskillnad genom att paragraferna hänvisar till subjekt som avses i 15 §. I 15 § stadgas att tillstånd att anordna ett egentligt lotteri får lämnas till en svensk juridisk person som är en ideell förening, under vissa närmare angivna förutsättningar, bl.a. att föreningen har till huvud- sakligt syfte att främja ett allmännyttigt ändamål inom landet. Vidare stadgas – såvitt här är av intresse – att tillstånd också får lämnas till en annan juridisk person än en ideell förening eller en juridisk person som har till huvudsakligt syfte att främja ett allmännyttigt ändamål utom landet, om det finns särskilda skäl för det. I 27 § föreskrivs bl.a. att tillstånd att anordna spel på värdeauto- mater bara får lämnas till ett spelföretag som ägs av staten, dvs. i praktiken endast till ett svenskt företag. I 38 § stadgas bl.a. att det inte är tillåtet att i yrkesmässig verk- samhet eller annars i förvärvssyfte främja deltagande i ett inom landet anordnat lotteri som inte är tillåtet eller ett utom landet anordnat lotteri. Till 38 § är, , knutet ett straffstadgande i 54 § vari anges att den som uppsåtligen bryter mot nämnda bestämmelse kan, om främjandet särskilt avser deltagande från , straffas med böter eller fängelse , eller, om brottet är grovt, fängelse i högst . Den fråga som utredningen har att ta ställning till är om den här beskrivna svenska ordningen är i överensstämmelse med EG-rätten. Det bör redan här påpekas att flera EU-medlemsstater har liknande statligt engagemang på lotteriområdet. har prövat två fall på området som är av intresse. Det ena fallet gällde det finska automatspelsmonopolet. Det andra fallet gällde den italienska ordningen enligt vilken vadhållning är förbehållen vissa organ. Domstolen fann att varken den finska eller den italienska lagstiftningen i ämnet stred mot EG-rätten. Utredningen återkommer till detta och till praxis på angränsande områden. Närmast redogör utredningen för de relevanta artiklarna i EG- fördraget. De artiklar som är av intresse i förevarande sammanhang är i huvudsak följande. Artikel 3 (f.d. 3) föreskriver bl.a. att för att uppnå de mål som anges iartikel 2 (f.d. 2) gemenskapens verksamhet skall, på de villkor och iden takt som anges i fördraget, innefatta en inre marknad som kännetecknas av att hindren för fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital avskaffas mellan medlemsstaterna. Artikel 12 (f.d. 6) anger att – inom fördragets tillämpningsområde och utan att det påverkar tillämpningen av någon särskild bestäm- melse i fördraget – all diskriminering på grund av nationalitet skall vara förbjuden. Artikel 28 (f.d. 30). Där anges principen att kvantitativa import- restriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan skall vara för- bjudna mellan medlemsstaterna. Artikel 30 (f.d. 36). Enligt artikeln skall vissa bestämmelser i lagen, bl.a. artikel 28 (f.d. 30), inte hindra sådana förbud mot eller restriktioner för import, export eller transitering som grundas på hänsyn till allmän moral, allmän ordning eller all män säkerhet eller intresset att skydda vissa företeelser bl.a. männi- skors hälsa. Sådana förbud eller restriktioner får dock inte utgöra ett medel för godtycklig diskriminering eller innefatta en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna. Artikel 31 (f.d. 37) föreskriver i punkt 1 att medlemsstaterna skall säkerställa att statliga handelsmonpol anpassas på sådant sätt att ingen diskriminering med avseende på anskaffnings- och salu- föringsvillkor föreligger mellan medlemsstaternas medborgare. I punkt 2 anges att medlemsstaterna inte skall vidta några nya åt- gärder som strider mot de principer som anges i punkt 1 eller som begränsar räckvidden av de artiklar som avser förbud mot tullar och kvantitativa restriktioner mellan medlemsstaterna. Artiklarna 43 (f.d. 52) och 46 (f.d. 56) rör den fria etableringsrätten. I artikel 43 anges att inskränkningar för medborgare i en medlems- stat att fritt etablera sig på en annan medlemsstats territorium – och att där upprätta kontor, filialer eller dotterbolag – skall förbjudas. Etableringsfriheten innefattar i princip rätten att starta och utöva verksamhet som egen företagare samt rätten att bilda och driva företag på de villkor som etableringslandets lagstiftning föreskriver för egna medborgare. I artikel 46 föreskrivs att bestämmelserna i kapitlet inte skall hindra tillämpning av bestämmelser i lagar som föreskriver särskild behandling av utländska medborgare och som grundas på hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa. Artikel 49 (f.d. 59) anger att inskränkningar i friheten att tillhanda- hålla tjänster inom gemenskapen, skall förbjudas beträffande med- borgare i medlemsstater som har etablerat sig i en annan stat inom gemenskapen än mottagaren av tjänsten. Artikel 50 (f.d. 60) definierar begreppet tjänster. Artikel 55 (f.d. 66) som anger att bl.a. artikel 46 (f.d. 56) skall tillämpas också i fråga om tjänster. Artiklarna 81 (f.d. 85) och 82 (f.d. 86) innehåller de grundläggande reglerna om förbud mot snedvridande konkurrens. Förbuden gäller dels konkurrensbegränsande avtal (artikel 81–f.d. 85), dels missbruk av dominerande ställning (artikel 82–f.d. 86) på den gemensamma marknaden, som kan påverka handeln mellan medlemsstaterna. Artikel 86 (f.d. 90). I punkt 1 föreskrivs att medlemsstaterna beträffande offentliga företag och företag de beviljar särskilda eller exklusiva rättigheter inte skall vidta och inte heller bibehålla någon åtgärd som strider mot reglerna i fördraget, i synnerhet artiklarna 12 (f.d. 6) samt 81-89 (f.d. 85-94; f.d. 91 är upphävd). I punkt 2 före- skrivs att företag som anförtrotts att tillhandahålla tjänster av all- mänt ekonomiskt intresse eller som har karaktären av fiskala monopol skall vara underkastade reglerna i fördraget, särskilt kon- kurrensreglerna, i den mån tillämpningen av dessa regler inte rättsligt eller i praktiken hindrar att de särskilda uppgifter som tilldelats dem fullgörs. Utvecklingen av handeln får inte påverkas i en omfattning som strider mot gemenskapens intresse. Artikel 295 (f.d. 222) anger att fördraget inte i något hänseende skall gripa in i medlemsstaternas egendomsordning. Som tidigare antytts är det för bedömningen av de aktuella EG-rättsliga frågorna av särskild betydelse hur man skall förstå de artiklar som behandlar statliga monopol o.d., främst artiklarna 31 (f.d. 37) och 86 (f.d. 90). Artikel 31 (f.d. 37) gäller statliga handelsmonopol. Handeln skall gälla varor. Det innebär att tjänstemonopol inte omfattas. Eftersom lotterier i huvudsak avser tjänster och inte varor torde artikel 31 i regel inte bli tillämplig i fråga om anordnandet av lotterier. Det bör påpekas att det inte finns någon motsvarighet till artikel 31 med avseende på tjänster. Däremot gäller artikel 86 (f.d. 90) såväl varor som tjänster. En utbredd uppfattning synes tidigare – fram – ha varit att beviljandet av särskilda eller exklusiva rättigheter i och för sig inte var otillåtet; vad som kunde ifrågasättas var utövandet av sådana rättigheter, inte deras existens. Stöd för denna uppfattning hämtades från bl.a. ordalydelsen av f.d. artikel 90.1 (numera artikel 86.1) som utgår från att monopol kan föreligga. I praxis ansågs uppfattningen ha kommit till uttryck bl.a. i Sacchi-målet (dom i mål 155/73, Sacchi, 1974 s. 409), som gällde ett italienskt företag som hade monopol på TV-sändningar. Domstolen fann att den omständlig- heten att ett företag har fått monopol inte i och för sig strider mot för- dragets regler om konkurrens i f.d. artikel 86 (numera artikel 82). I förhållande till andra parter måste dock monopolföretaget följa kon- kurrensreglerna. En ändring i praxis anses ha inträtt , bl.a. genom Terminal Equipment-målet som gällde ett av de monopol som alla medlemsstaters teleföretag tidigare hade i fråga om teleutrustning såsom telefoner m.m. (dom i mål C-202/88, mot Kommissionen, 1991 s. I-1223). Domstolen konstaterade att, även om f.d. artikel 90 (numera artikel 86) förutsätter existensen av företag med särskilda eller exklusiva rättigheter, detta inte nödvändigtvis innebär att alla sådana rättigheter är förenliga med fördraget utan är beroende av de olika regler till vilka f.d. artikel 90.1 (numera artikel 86.1) refererar. I senare mål (dom i mål C-260/89, ERT, 1991 s. I-2925; dom i mål C-320/91, Corbeau, 1993 s. I-2533; och dom i mål C-393/92, Almelo, 1994 s. I-1477) har domstolen fullföljt denna linje och även funnit att ett monopol i sig kan stå i strid med fördraget. I sammanhanget bör dock uppmärksammas det s.k. Franzén-målet angående bl.a. det svenska systembolaget (mål C-189/95, 1997 s. 5909). Domen i målet har av vissa författare ansetts som ett trendbrott i praxis genom att domstolen prövade monopolet endast på grundval av f.d. artikel 37 (numera 31). Man har bl.a. framhållit att domstolen inte gjorde någon prövning enligt f.d. artiklarna 30-36 (numera 28-31; f.d. artiklarna 31-33 och 35 är upphävda) eller f.d. artikel 90 (numera 86); beträffande sistnämnda artikel har påpekats att domstolen inte på vanligt sätt frågade sig om monopolet var absolut nödvändigt för att kunna fullgöra den uppgift av allmänt intresse som anförtrotts före- taget. Som en slutsats har anförts att domstolen utan vidare tycks godta giltigheten av vissa monopol. Rättsläget får således betecknas som i viss mån osäkert. I nära anslutning till fördragstexten torde rättsläget dock kunna sammanfattas enligt följande. Beviljandet av exklusiva rättigheter (monopol) i enlighet med artikel 86.1 (f.d. 90.1) medför att ett företag kommer att inneha en sådan dominerande ställning som avses i artikel 82 (f.d. 86). Beviljandet i sig anses emellertid normalt inte strida mot fördraget. Beviljandet av ett monopol blir i regel fördragsstridigt först om det är konstruerat så att företaget inte kan undvika att bryta mot artikel 82 (f.d. 86) vid utövandet av monopolet. Undantaget i artikel 86.2 (f.d. 90.2) – som gäller företag som anför- trotts att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse eller som har karaktären av fiskalt monopol – innebär att ett monopol kan anses förenligt med fördraget även om det i enlighet med det anförda strider mot artikel 86.1. och 82. Som förutsättning för undantaget gäller enligt artikeln dels att en tillämpning av fördragets regler skulle förhindra fullgörandet av de uppgifter som företaget anförtrotts, dels att handeln mellan medlemsstaterna inte påverkas i en omfattning som strider mot gemenskapens intresse om företaget undantas från fördragets regler. Domstolens inställning har ansetts innebära att en avvikelse från fördragets regler får ske bara om avvikelsen är nödvändig för att monopolföretaget skall klara av de upp- gifter som anförtrotts detta. Beviljandet av särskilda eller exklusiva rättigheter kan också komma i konflikt med reglerna om fri etableringsrätt, bl.a. artiklarna 43 (f.d. 52) och 46 (f.d. 56), och om fritt tillhandahållande av tjänster, bl.a. artiklarna 49 (f.d. 59) och 55 (f.d. 66). I själva verket är det i första hand dessa artiklar som har varit föremål för prövning när det gäller mål på lotteriområdet. I princip torde det inte medföra någon skillnad om prövningen av särskilda eller exklusiva rättigheter enligt artikel 86 (f.d. 90) sker i kombination med å ena sidan artiklarna om fri etableringsrätt och fritt tillhandahållande av tjänster eller å andra sidan artiklarna om fri konkurrens. Av intresse i sammanhanget är tre mål från senare tid från EG-dom- stolen som gäller just lotteriområdet, nämligen Schindler-målet, Läärä- målet och Zenatti-målet. Utgången i målen bekräftar i stort sett den sammanfattning av rättsläget som redovisats. I Schindler-målet (dom i mål C-275/92, , 1994 s. I-1039) ställde den nationella domstolen i sex frågor till enligt f.d. artikel 177 (numera 234) i EG- fördraget beträffande tolkningen av f.d. artiklarna 30 (numera 28), 36 (numera 30), 56 (numera 46) och 59 (numera 49) i fördraget för att få veta om den nationella lagstiftningen i om förbud mot tillhandahållandet av vissa lotterier var förenligt med fördraget. Målet gällde bröderna som i egenskap av agenter för ett tyskt lotteriföretag (Süddeutsche Klassenlotterie) hade till uppgift att marknadsföra vissa lotterier, "Klassenlotterierna", och sälja lotter i dessa lotterier. De marknadsföringsåtgärder som det var fråga om var bl.a. att via post sända kuvert innehållande ett erbjudande att delta i lotteriet, beställningsblanketter och förtryckta svarskuvert till enskilda personer inom och utom . och sände dessa kuvert från till bl.a. , där det rådde förbud mot att anordna motsvarande (storskaliga) lotterier och mot import av lotteritjänster Kuverten togs i beslag på ett postkontor i , dit de anlände, på den grunden att importen av dem utgjorde ett brott mot inhemsk lagstiftning. I sin dom slog fast bl.a. följande: –Lotteriverksamhet (lottery activities) är att betrakta som tjänst (services) enligt EG-fördraget. Dessa tjänster är gränsöverskrid- ande när de, som i det aktuella fallet, erbjuds i någon annan med- lemsstat än den i vilken lotterianordnaren är etablerad (p. 24, 25 och 29). –I enlighet med ett tidigare domstolsavgörande (se dom i mål C-76/90, Säger, 1991 s. I-4221 p. 12) kan nationell lagstiftning, även om den är tillämplig utan åtskillnad, falla inom tillämpningsområdet för artikel 59 (numera 49) om den innebär förbud eller på annat sätt stör verksamheten för den som tillhanda- håller tjänster och är etablerad i en annan medlemsstat där han lagenligt tillhandahåller motsvarande tjänster (p. –Nationell lagstiftning som förbjuder tillhandahållandet av lotterier i en medlemsstat utgör ett hinder mot friheten att tillhandahålla tjänster. Om en sådan förbudslagstiftning tillämpas oberoende av nationalitet på de involverade i lotteriverksamheten är den inte diskriminerande i detta hänseende (p. 45 och 48). –Vad gäller frågan i vad mån artikel 59 (numera 49) förbjuder lag- stiftning som, trots att den inte är diskriminerande, hindrar friheten att tillhandahålla tjänster konstaterar domstolen bl.a.: Inskränk- ningar kan vara berättigade om de har till syfte att förhindra brott, att garantera att spelarna behandlas på ett ärligt sätt, att undvika att efterfrågan inom spelsektorn stimuleras eller att garantera att lotterier inte anordnas för att ge personlig eller kommersiell vinst utan bara för välgörande, idrottsliga eller kulturella ändamål. Det går inte att bortse från de moraliska, religiösa eller kulturella aspekterna på lotterier i de olika medlemsstaterna. Den allmänna tendensen i medlemsstaterna är att inskränka eller till och med förbjuda utövandet av spel och att förhindra det från att bli en källa för privata vinstintressen. Lotterier medför också en stor risk för brott eller bedrägeri. Lotterier utgör ett incitament för människor att spendera pengar, vilket kan få allvarliga individuella och sociala konsekvenser. En ytterligare omständighet som inte är utan betydelse, även om den inte i och för sig kan anses utgöra en omständighet som berättigar till inskränkning, är att lotterier också kan innebära ett märkbart tillskott till finansiering av välgörande eller allmännyttiga ändamål ( p. 57, 58 och 60). –De nu uppräknade faktorerna rättfärdigar nationella myndigheter att ha en tillräcklig grad av spelrum att bestämma vad som erfordras för att skydda spelarna och – mer allmänt, sett i ljuset av de särskilda sociala och kulturella särdragen i varje medlemsstat – bibehålla ordning i samhället med avseende på de sätt på vilka lotterier anordnas, storleken på insatserna och tilldelning av vinster. Under dessa förhållanden är det varje medlemsstat som har att fastställa inte bara om det är nödvändigt att inskränka lotteri- verksamheter utan även om lotterier bör förbjudas, under förut- sättning att dessa restriktioner inte är diskriminerande i sig (p. Domstolens slutsats i Schindler-målet gavs i form av svar på de tre frågor som den engelska domstolen ställt. Dessa svar blev följande: 1.Införseln av lotteriannonser och lotter till en medlemsstat med avsikt att de boende där skall delta i ett lotteri som anordnas i en annan medlemsstat är att betrakta som tjänster i enlighet med vad som avses i artikel 60 (numera 50) i EG-fördraget och faller därmed inom tillämp- ningsområdet för artikel 59 (numera 49) i fördraget. 2.Nationell lagstiftning som i likhet med den engelska lag- stiftningen beträffande lotterier förbjuder, med specifika undantag, inrättandet av lotterier i en medlemsstat utgör ett hinder för friheten att tillhandahålla tjänster. 3.EG-fördragets bestämmelser om frihet att tillhandahålla tjänster hindrar inte lagstiftning som den engelska lotterilagstiftningen, med hänsyn till de överväganden av socialpolitisk karaktär (social policy) och för att förebygga bedrägerier som motiverar denna lagstiftning. Det är viktigt att komma ihåg att dåvarande lagstiftning i Stor- , som ovan nämnts, i princip förbjöd alla storskaliga lotterier; det fanns en viss möjlighet att anordna lotterier av mindre omfattning. Eftersom förbudet gällde både inhemska och utländska lotterier ställdes frågan om inhemska monopol och diskriminering i detta hänseende inte direkt på sin spets. Den frågan uppkom däremot i det s.k. Läärä-målet. Läärä-målet (dom i mål C-124/97, Läärä, 1999 s. I-0000) gällde det finska statliga monopolet för spelautomater. Domen innebär att fördragets bestämmelser om friheten att tillhanda- hålla tjänster inte utgör hinder för en sådan nationell lagstiftning som den finska lagstiftningen, enligt vilken en enda offentligrättslig för- ening, med beaktande av de allmännyttiga ändamål som den grundas på, har ensamrätt att till begagnande hålla penningautomater. Bakgrunden till målet är följande. Det engelska bolaget ingick ett avtal med det finska bolaget och anförtrodde därvid detta bolag den exklusiva rättigheten att i installera och driva spelautomater tillverkade av CMS, vilka ger vinster på mindre belopp. Enligt avtalet förblir CMS ägare till apparaterna och TAS erhåller som vederlag en provision i proportion till avkastningen från de installerade apparaterna. Läärä som är styrelseordförande i har i ett brottmål dömts till böter för att ha överträtt den finska lagstiftningen om hasardspel. I den finska lagstiftningen om hasardspel föreskrivs nämligen, i syfte att begränsa vinsten för den som utnyttjar lidelsen för spel, att enbart ett offentligrättsligt organ får bedriva lotteriverksamhet, vadhållning, kasinoverksamhet eller hålla spelautomater. Det krävs dessutom att ett administrativt tillstånd har utfärdats till detta organ. Innehavaren av tillståndet är vidare skyldig att anskaffa medel för välgörande ändamål. Det offentligrättsliga organ som i har beviljats tillstånd (), är en sammanslutning av 96 organ- isationer verksamma inom området för hälsovård och social verk- samhet. Detta organ har även rätt att tillverka och försälja spel- automater och förströelseanordningar och är innehavare av tillståndet till driften av kasinot i . Under förfarandet vid den finska hovrätten gjorde Läärä gällande att den finska lagstiftningen stred mot de gemenskapsrättsliga reglerna om fri rörlighet för varor och tjänster. I synnerhet utgjorde beviljandet av en exklusiv rättighet till ett offentligrättsligt organ en oproportionerlig åtgärd i förhållande till syftet att bekämpa lidelsen för hasardspel och faran för skattebedrägeri.