sou · GOB3103d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Hur mycket ämnet behandlas blir en fråga om dels den individuelle lärarens, eller lärarlagets, intresse och kunskaper, dels vad som för övrigt konkurrerar om skolans undervisningstid. Lärare anser ofta att genteknik är för svårt för 1 Kursplan för , antagen av regeringen alla utom för eleverna på gymnasiets naturvetenskapsprogram. Det finns dock erfarenhet av undervisning i genteknik för barn, som tyder på att elever kan tillgodogöra sig sådan undervisning betyd- ligt tidigare, om undervisningen utgår från frågor som intresserar dem. Regeringen fastställde programmål för gymnasie- skolans nationella program att gälla från och med höstterminen 2000.2 Programmålen beskriver förhållningssätt och metodik, sna- rare än konkret innehåll. Programmens konkreta innehåll bestäms av timplaner, läroplaner och kursplaner för varje kurs som ingår. Av kursplanerna framgår att bioteknik tas upp på kurserna i biologi och naturkunskap. Biologi ingår i naturvetenskapsprogrammet med två obliga- toriska kurser (Biologi A, , respektive B, ), utom för de elever som valt att inrikta sig på matematik och datavetenskap, som bara läser Biologi A. Genetik och genteknik behandlas på A-kursen. Naturkunskap ingår i alla program med en A-kurs, och i samhällsvetenskapsprogrammet dessutom med en B-kurs som omfattar . A-kursen tar inte upp bioteknik, men efter avslutad B-kurs skall eleven ha kunskaper i genetik och modern genteknik samt kunna diskutera tillämpningar ur etisk synvinkel. Denna punkt är betydligt mer specifik än den text som gällde till och med , som endast nämner aktuell forskning inom några områden. gäller dock att momentets innehåll kommer att skilja sig från naturvetenskapsprogrammets, eftersom det inte bygger på kunskaper i biologi och kemi utöver grund- skolan. finns två nya valbara kurser: Biologi- breddning () och Bioteknik (). Valbara kurser kan ordnas av en skola om det framförts önskemål och om det finns praktiska förutsättningar, till exempel tillgång på lärare. Tiden tas i så fall från de som varje elev har för individuella val. En del kommuner har lokala kurser inom angränsande områden. Eftersom de beslutas om lokalt finns de 2 Programmål för gymnasieskolans nationella program, antagna av regeringen . dock inte med i sammanställningar över nationella program och kurser. En roll för journalister och informatörer Ett återkommande tema i debatten om bioteknik är den stora betydelse som massmedier har för att förmedla kunskap respektive skapa och återge debatt. Olika kategorier av journalister är berörda. Vetenskapsjournalisterna granskar och förmedlar nyheter från forskarvärlden och kan uppskattas till cirka 175 av totalt cirka 19 000 verksamma journalister. Till det kommer ett antal personer som arbetar som journalister eller informatörer vid företag, myndigheter, forskningsråd och forskningsstiftelser. Det är sär- skilt de stora tidningarna och radio och TV som anställer vetenskapsjournalister. En stor del av gruppen arbetar på frilansbasis. På de flesta tidningar bevakar allmänjournalister även nyheter inom forskning. Journalistutbildning på högskolenivå finns på åtta platser i . Av dessa har , och både långa (120 poäng) och kortare utbildningar, medan , och bara har kortare utbildningar. Med undantag för , vars utbildning omfattar 80 poäng, gäller det 40-poängskurser. De korta utbildningarna förutsätter tidigare studier på högskola eller universitet. Förkunskapskravet är 80 högskolepoäng i respektive 100–120 poäng på övriga orter. Konkurrensen om platserna har medfört att många sökande har betydligt fler än de poäng som krävs. Den enda av utbildningarna, som uttryck- ligen benämns en utbildning i vetenskapsjournalistik, finns i . De som söker till journalistutbildningarna kan ha mycket olika studier bakom sig. Vid några av utbildningarna tillämpas i viss mån kvotering för att få studenter med olika studiebakgrund (, och ). Uppskattningar av andelen studenter med naturvetenskaplig, teknisk eller medicinsk bakgrund, varierar mellan utom för som anger att andelen är cirka en tredjedel. presenterade rapporten i högskolan, en utvärdering.3 I rapporten konstaterar utredarna att utbildningarna generellt ligger på en högskolemässigt acceptabel nivå, men att det är nivån på de kortare utbildningarna som sannolikt motsvarar framtidens krav. Framför allt de teoretiska delarna i de längre utbildningarna behöver förstärkas för att ge framtidens journalister tillräckliga kunskaper och förmåga att analysera och kritisera olika företeelser. Det är också önskvärt med en större forskningsanknytning, inte bara till forskning om journalistik utan också till de sakområden en journalist kommer i kontakt med. Fort- och vidareutbildning av journalister framhålls dock som i stort sett väl fungerande, även om den är otillräcklig. Informatörssutbildningen omfattar minst 120 högskolepoäng och finns vid , och . Utbildningen vid är speciellt inriktad på naturvetenskap och teknik. Det finns dessutom kurser upp till 80 poäng i medie- och kommunikationsvetenskap vid universiteten i , , , och , liksom vid . Vid finns det dessutom ett medie- och kommunikationsvetenskapligt program (120 poäng). Arbetsmarknaden för informatörer/kom- munikatörer bedöms vara växande av fackförbund och verksamma inom området. Kompletterande utbildning för naturvetare och tekniker För naturvetare och tekniker, som vill arbeta med information om forskning, finns en tjugopoängs generalistkurs vid , som syftar till att lära personer med specialkunskaper inom naturvetenskap och/eller teknik att på ett lättfattligt sätt presentera vetenskap. För tillträde till kursen krävs minst 60 hög- skolepoäng. Kursen har huvudsakligen rekryterat biologer, naturgeografer, geologer och kemister. Av de cirka tio studenter som genomgår utbildningen, arbetar dock bara ett par som informatörer eller journalister, medan resten har andra arbeten. Även har tagit fasta på behovet av att vidareutbilda naturvetare genom en ny utbildning i vetenskaps- kommunikation som är planerad att starta . Utbildningen, som omfattar 40 poäng, skall utgöra en del av en fyraårig magisterutbildning, där studenten tidigare läst minst 80 poäng inom ett matematiskt-naturvetenskapligt program. För journalister finns ett särskilt fortbildningsinstitut, Fojo i . Fojo, som var en egen myndighet under , tillhör . En utredning, som gör om den framtida organisationsformen, beräknas vara klar /2001. Institutet vänder sig till yrkesverksamma journalister och ger kortare kurser i olika ämnen och uppdragsutbildning. Kurserna ges på förmånliga villkor och antalet sökande till plats- erna är stort. I Fojos reguljära kursutbud finns en kurs med inriktning på naturvetenskaplig forskning. Under /2001 anordnar Fojo seminarier som skall fungera som en gemensam plattform mellan journalister och forskare. På planeras kurser om kommunikation mellan journalister och forskare inom naturvetenskapen och kurser i att tolka och förstå forskningsresultat och forskningsmetoder. Dessutom planeras så kallade ämneskurser, som bygger på specifika ämnen och forsk- ningsresultat. Exempel på sådana ämnen är biokemi, biomedicin, miljö, teknik och energi. Att öka intresset för naturvetenskap och teknik En grundläggande förutsättning för tillgången på ett tillräckligt stort antal personer med naturvetenskaplig eller teknisk utbildning på högskolenivå är att elever väljer en sådan inriktning i gymnasie- skolan. Inte minst företrädare för industrin har länge beskrivit det som ett problem att för få elever väljer naturvetenskap eller teknik. Det kan bero på att intresset för naturvetenskap och teknik inte stimuleras tillräckligt i lägre åldrar. En rad initiativ har tagits för att stimulera intresset. Nedan beskrivs större nationella initiativ. Utöver dessa finns lokala initiativ, till exempel Naturvetenskapligt centrum vid gymnasium i , ett pedagogiskt centrum som startade . Det så kallade , Naturvetenskap Och Teknik, som och har ett gemensamt ansvar för, har arbetat med bland annat kunskapsspridning och attitydpåverkan samt strategier för metodutveckling i skola och högskola. I projektet samverkar bland annat företrädare för näringsliv, offentlig förvaltning och organisationer. Målgruppen är i första hand barn och ungdomar, men också lärare, rektorer och skolhuvudmän. Naturvetenskap och teknik för alla Projektet och teknik för alla leds av Kungl. () och Kungl. Vetenskaps- akademin (KVA) med ekonomiskt bidrag från regeringen. Pro- jektet organiserar och driver lokalt skolutvecklingsarbete utifrån kommunens egna förutsättningar i de kommuner som deltar. , och är de första projektkommunerna, men avsikten är att intressera fler kommuner. Det kan gälla utveckling av material, kompetensutveckling av lärare och utvärdering av barns och ungdomars lärande. Avsikten är att åstadkomma en lokal samverkan mellan skola, kommun, näringsliv och högre utbildning. Efter internationell förebild finns i ett tjugotal teknik- och naturvetenskapscentrum, så kallade science centers. Tanken bakom ett science center är att kombinera utbildning och underhållning. Genom att stimulera nyfikenheten på naturvetenskap på ett lustfyllt sätt hoppas man grundlägga ett intresse för området. Stat- ligt stöd förekommer, men centrumen drivs av kommuner, som del av ett museum eller som aktiebolag. Medan några specialiserat sig på ett visst område, till exempel energi, täcker andra hela det Storlek och antal besökare varierar mycket. Förbundet är en sammanslutning av 170 föreningar med cirka 4 500 medlemmar i hela landet. Föreningarna har olika grad av aktivitet och olika slags verksamhet, men med inriktning på naturvetenskap och/eller teknik. Förbundet har också gemensam verksamhet, till exempel att besöka gymnasieskolor, stimulera kontakt mellan skolelever, forskare och företag och utveckla undervisningen i . Förbundets verksamhet bekostas av företag, intresseorganisationer, forskningsfinansierande stiftelser, kommuner, universitet och högskolor. Förbundet bidrar eko- nomiskt till de anslutna föreningarna i förhållande till antal medlemmar och aktiviteter. Lärarnas utbildning som grund för elevernas intresse för naturvetenskap och teknik utbildar sig de blivande grundskollärarna till antingen så kallade tidigarelärare, som undervisar 1–7, eller så kallade senarelärare för år 4–9. För att bli tidigarelärare har det krävts minst 140 poäng och för att bli senarelärare i normalfallet minst 180 poäng. Inom respektive grupp har det funnits en eller flera inriktningar på naturvetenskap. Som jämförelse kan nämnas att en gymnasielärarutbildning har omfattat totalt 180 poäng med minst 80 poäng i ett ämne och minst 60 poäng i vart och ett av övriga ämnen. I betänkandet Att lära och leda. En lärarutbildning för samverkan och utveckling (SOU 1999:63) lade fram ett förslag till ny struktur för lärarutbildningen. Förslaget syftar till att göra det möjligt för de olika anordnarna att utforma utbildningen efter studenternas önskemål och lokala förutsättningar. En konsekvens av förslaget är att gränsen mellan grundskollärare och gymnasielärare suddas ut. Examensbeskriv- ningen anger hur många poäng som totalt skall krävas för undervisning på olika stadier. Nivån på ämneskunskaperna i form av inriktningar och specialiseringar bestäms av lärosätet. Det är den blivande läraren själv som inom vissa ramar bestämmer djupet på sina ämnesstudier genom de kombinationer i studierna som han eller hon väljer. Regeringen lade fram en proposition om den framtida lärarutbildningen som följer kommitténs förslag. Rekrytering av lärare med inriktning på matematik och naturvetenskap Det framförs ofta att med lärare som är bättre rustade att fånga upp de mindre barnens spontana intresse för naturvetenskap, hålls barnens intresse vid liv, och en större andel av dem väljer naturvetenskapliga eller tekniska studier. När en ny grundskollärarutbildning infördes var det en uttalad avsikt att höja kompetensen i naturvetenskap och teknik för lärare i de tidigare skolåren. Att rekrytera studenter till lärarutbildning med matematik och naturvetenskap som ämnesinriktning har visat sig vara svårt. Lärar- utbildningen konkurrerar med andra högskoleutbildningar som kräver genomgånget naturvetenskapsprogram på gymnasiet. När mer attraktiva utbildningar, som till exempel läkar- och civil- ingenjörsutbildningarna, fyllts, finns det inte tillräckligt många elever för att fylla lärarutbildningarna. Det har lett till att under- visningen i matematik och naturvetenskap i lägre klasser ibland sköts av lärare som inte ens har läst dessa ämnen på gymnasienivå. Frågan om rekrytering av lärare i naturvetenskap och teknik diskuteras utförligt av . I betänkandet konstateras att problemet funnits som det offentliga utbildningsväsendet. Flera fortbildningsinsatser har gjorts för att öka lärarnas kompetens och göra undervisningen i dessa ämnen mer attraktiv. Utöver läroböcker används TV och radio i undervisningen. Utbildningsradion har bland annat gjort en serie videoprogram om genetik och genteknik.4 Lärare har också tillgång till gratismaterial från företag och organisationer. Dessutom finns flera webbplatser på Internet, både sådana som har skolan som målgrupp och andra. 4 Programmen gjordes och finns på AV-centraler för skolan men går också att låna från bibliotek. En del av de senare är utformade för att kunna användas av alla medborgare och kan vara lämpliga för skolundervisning. Det pågår flera projekt för att utveckla Internetbaserad under- visning, både i och i andra länder. I ett europeiskt nätverk under det tolfte generaldirektoratet samlas erfarenheter från projekten. startade European Initiative for Biotechnology Education () för att främja skicklighet, öka förståelse och underlätta för en saklig offentlig debatt genom förbättrad utbildning i bioteknik i skolan och högskolan i den europeiska unionen. På EIBE:s webbplats5 finns bland annat anvisningar för laborationer och information om kurser och konferenser. Genom länkar kan man nå andra organisationer jorden runt som arbetar med bioteknik i undervisningen, bland annat ett par webbplatser i . När alltmer av undervisningen bygger på material som kan hämtas hem på detta sätt, ökar kraven på att svenska elever kan tillgodogöra sig information på engelska. Det finns även svenska webbplatser som vänder sig direkt till skolan. Ett exempel är Genvägar till genteknik,6 ett interaktivt läromedel utvecklat vid på . Genvägar till genteknik behandlar grundläggande begrepp och aktuell forskning, och innehåller övningar som eleverna kan arbeta med. För mindre barn finns naturvetenskapliga företeelser beskrivna genom bilder.7 Information kan också sökas via Gensyn,8 ett populärvetenskapligt centrum för genetik och växtförädling i . Nuvarande former för lärarfortbildning Med fortbildning avses lärarens förmåga att fullgöra sitt yrke, medan vidareutbildning leder till annan yrkeskompetens. och regeringens proposition om den framtida lärarutbildningen föreslår att båda termerna ersätts av uttrycket kompetensutveckling. avgör kommunerna hur mycket pengar som skall avdelas till personalens kompetens- utveckling. Detta ledde, åtminstone till en början, till att högskol- ornas roll som utbildningsanordnare minskade till förmån för andra aktörer, till exempel konsulter på personalutvecklings- området. Den del av lärarnas kompetensutveckling som består i att Bokmärket är inte definierat. delta i ordinarie kursutbud på universitet och högskolor finns kvar, men för övrigt skall universitet och högskolor konkurrera med flera olika typer av utbildare. Initiativ till kurser kan komma från såväl skolan och kommunen som utbildningsanordnaren. På lokal nivå kan universitet och högskola samarbeta med kommuner och skolor i planeringen av kursutbudet. Eftersom kurserna kan bli dyra om antalet deltagare är litet och kurserna betalas av skolorna, kan ett sådant samarbete vara viktigt för att få verksamheten att fungera. I ett avtal som slutits mellan , och () finns en bestämmelse om tid för kompetensutveckling. I genomsnitt skall varje heltids- anställd lärare ägna sig åt kompetensutveckling per verksamhetsår. Kompetensutveckling ges här en vid definition och kan avse annat än reguljär fortbildning, till exempel handledning och planeringsarbete. Statliga anslag till kompetensutveckling åren 1999–2001 1999 redovisade regeringen ett initiativ till ett kompetensutvecklingsprogram i naturvetenskap, teknik och miljö för lärare i förskolan, och gymnasieskolan. För de tre har totalt avsatts. Bakgrunden var undersökningar som låtit genomföra och som visat på behovet av kompetensutveckling av en stor grupp lärare som undervisar i dessa ämnen. Medlen fördelas efter ansökan från skolor och kommuner och kan gälla både ämnesmässig kompetens och pedagogik. Så kallade nationella resurscentrum finns för fysik (), kemi (), teknik () och matematik (). De finansieras med såväl statliga medel som medel från näringslivet. Av den proposition (prop 1993/94:177), som lades innan det första centrumet startade, framgår att tanken var att verksamheten skulle utgöra en länk mellan forskning, skola och näringsliv. Företrädare för universitet och högskolor samt näringslivet hade gemensamt uppvaktat regeringen om att skapa ett nationellt resurscentrum i kemi. Centrumen verkar för att undervisningen i naturvetenskap och teknik i och gymnasiet skall bedrivas på ett stimu- lerande, intressant och pedagogiskt sätt. De medverkar bland annat i lärarfortbildning med både ämneskunskaper och praktisk hjälp, till exempel med att utforma laborationer. De utvärderingar som gjorts har visat att centrumen är mycket uppskattade och efterfrågade av landets lärare. Ansökan om de medel för kompetensutveckling, som beskrivits ovan, skall vara utformad i samarbete med den som skall anordna utbildningen, till exempel en högskola, ett pedagogiskt utvecklingscentrum eller ett nationellt resurscentrum. Av de ansökningar som kommit in under ansökningstidens framgår att nästan inga utbildningar avser biologi. De ansökningar som kommit in visar att nationella resurscentrum haft stor betydelse vid utformningen av ansökningarna. Om det fanns ett resurscentrum för bioteknik skulle därför sannolikheten öka för att skolorna skulle ansöka om medel för kompetensutveckling i bioteknik. Att välja naturvetenskapliga eller tekniska studier Flera av bioteknikens tillämpningar ställer krav på utbildning. Inom vården medför nya tekniker, som till exempel genetisk diagnostik, krav på kunskaper och färdigheter hos olika yrkes- grupper. Inom industrin är tillgången på personer med lämplig utbildning en förutsättning för tillväxt. Företrädare för industrin har påpekat att det är ett hinder för den industriella tillväxten i att det inte finns tillräckligt många högskole- utbildade personer med naturvetenskaplig eller teknisk utbildning. Det gäller inte minst för den bioteknikrelaterade industrin. Antalet studenter som uppfyller förkunskapskraven för naturvetenskaplig eller teknisk högskoleutbildning är färre än antalet högskoleplatser som har sådana förkunskapskrav. Examinationen från gymnasie- nivå är alltså begränsande. Av dem som skulle kunna är det långt ifrån alla, som väljer naturvetenskaplig eller teknisk utbildning efter gymnasieskolan. I hopp om att öka antalet studenter har antalet studieplatser på högskoleutbildningar med inriktning på naturvetenskap och teknik ökats. Det har emellertid visat sig svårt att på det sättet påverka rekryteringen. En ny utbildning vid , Humanistingenjörsprogrammet, som kombinerar humaniora, samhällsvetenskap och teknik, har däremot inte haft problem med för få sökande. Det är möjligt att ett sådant tvärvetenskapligt angreppssätt kommer att få fler att välja naturvetenskaplig eller teknisk högskoleutbildning. Naturvetenskap eller teknik i gymnasieskolan Gymnasieskolan har omfattat 16 nationella och ett individuellt treårigt program. Även om alla ger allmän behörighet att studera vid universitet och högskola, har två en sådan struktur att de är mer studieförberedande än de andra: samhällsvetenskaps- programmet och naturvetenskapsprogrammet. Programmen omfattar totalt var. finns ytterligare ett program, teknikprogrammet. Avsikten med det nya programmet har varit att skapa ett teoretiskt mindre krävande program än naturvetenskaps- programmet, utan att göra ytterligare ett yrkesförberedande program. I stället skall det kunna göras flexibelt och anpassas efter lokala förhållanden, till exempel i form av kurser förlagda till olika företag. inleddes i 17 gymnasieskolor en försöks- verksamhet med teknikprogram baserade på kombinationer av befintliga kurser. I försöksverksamheten har det funnits 51 olika inriktningar, varav tre avsett bioteknik. Totalt har cirka 1 000 elever omfattats av försöksverksamheten, det vill säga cirka en procent av eleverna. De nationella programmen kan ha olika inriktningar. Det nya teknikprogrammet saknar sådana nationella inriktningar men naturvetenskapsprogrammet har tre: naturvetenskap, matematik och datavetenskap samt miljövetenskap. Till de nationella inriktningarna kommer lokala varianter. Dessa inriktningar har i de flesta fall utformats i nära samarbete med företrädare för närings- livet. Utöver lokala varianter kan en skola eller en elev påverka utformningen av utbildningen genom den del av timplanen som är individuellt valbar. En skola kan på så sätt ha till exempel ett naturvetenskapsprogram med forskningsinriktning. Elever kan också välja att använda de timmar de har till individuellt val till att följa ett annat programs kurser – om de uppfyller förkunskaps- kraven och det är möjligt av schematekniska skäl. Statistik över elevernas val av program i gymnasieskolan åren 1993–1999 visar att mellan av eleverna valt naturvetenskapsprogrammet i årskurs 1. Eftersom en del elever senare byter till ett annat program, är andelen som lämnar gymnasieskolan från detta program dock något lägre. Naturveten- skapsprogrammet är det näst största programmet efter samhälls- vetenskapsprogrammet, som valdes av mellan av eleverna. Elever som läst ett annat program i gymnasieskolan har kunnat komplettera sin utbildning i den kommunala vuxenskolan, Komvux. Framför allt finns det också ett tekniskt- naturvetenskapligt basår, som är en ettårig utbildning för den som gått ut gymnasiet med avgångsbetyg från annat studieförberedande program. Dessa kompletterande utbildningar har varit av betydelse för att få ett tillräckligt antal sökande till de universitets- och högskoleutbildningar som kräver avgångsbetyg från naturveten- skapsprogrammet. Det gäller inte minst de högskolor som annars inte kunnat fylla platserna till lärarutbildningen. Andelen elever, som kompletterat sin utbildning, kan uppskattas till i storleksord- ningen en femtedel av dem som har naturvetenskaplig gymnasie- kompetens. startade en försöksverksamhet med att åstadkomma en god eftergymnasial utbildning som är starkt kopplad till och efterfrågad av arbetslivet, så kallad kvalificerad yrkesutbildning (KY). Den kvalificerade yrkesutbildningen blandar lärande på en arbetsplats med skolförlagd utbildning. Med kvalificerad kan avses att den präglas av ett större djup och ger ett större kunnande än vad motsvarande grundläggande utbildningar ger. Det kan också betyda att den omfattar kunskaper som inte förekommit i utbildningsväsendet, men som finns i arbetslivet eller kombinerar kunskaper från utbildningsväsende och arbetsliv på ett nytt sätt. Utbildningen har omfattat 40–, och hade cirka 12 000 platser på 266 olika utbildningar över hela landet. Kommuner, högskolor, företag och organisationer har kunnat ansöka om att ordna kvalificerad yrkesutbildning. Försöksverksamheten med KY har utretts (SOU 1999:122). Utredningen föreslår bland annat att det skall bli lättare att inte- grera den kvalificerade yrkesutbildningen med såväl gymnasie- studier som högskolestudier och att verksamheten skall övergå i reguljär form . Högskoleutbildningar med inriktning på bioteknik