sou · GOB33 · 2001-01-01 00:00:00 — SOU 2000:3 Välfärd, ofärd och ojämlikhet 225 Allt fler barn lever i hushåll med mycket låga inkomster Sammantaget tycks det vara barnfamiljer som upplevt den mest negativa utvecklingen vad gäller genomsnittliga inkomster och risken för låg inkomst. Detta framgår än mer tydligt i figur 3.2:10 där vi studerar hur stor andel av alla barn mellan 0 och 6 respektive som lever i hushåll där inkomsterna understiger socialbidragsnormen. Då vi jämför denna figur med de resultat som framkom i tabell 3.2:8 finner vi att barnen endast är marginellt överrepresenterade i gruppen med inkomster under socialbidragsnormen. är dock överrepresentationen av barn i lågi nkomstgruppen betydande, framför allt för de yngsta barnen. Lite grovt uttryckt kan man säga att risken för befolkningen i stort att tillhöra denna låginkomstgrupp nära nog har förd ubblats , medan barnens risk nästan har tredubblats . Andelen barn som lever i hushåll med inkomster som , 1991-1997. respektive mellan 7 och 17 understiger socialbidrags- Källa: Bearbetningar av (F:XI, se bilaga 2). 226 Välfärd, ofärd och ojämlikhet har i tidigare internationella jämförelser visat sig ha måttliga inkomstskillnader (, Rainwater och Smeeding 1995, och 1997). har också varit en smula unikt i den bemärkelsen att det funnits relativt låga andelar fattiga bland ensamstående mödrar (Jäntti och Danziger 1999, Förster 1994, Smeeding 1992), och att de sämst ställda barnen lever i fam iljer med högre inkomster än vad som gäller i de flesta länder (Rainwater och Smeeding 1995, och 1997). Vi har här visat att gått mot en ökad inkomstojämlikhet och att framför allt ensam- stående föräldrar – vilka i praktiken är i huvudsak kvinnor – har drab- bats mycket hårt av den ekonomiska nedgången. Det är också oroande att andelen barn som lever i familjer med inkomster under social- bidragsnormen har ökat så markant. Allt fler lever under stora ekonomiska svårigheter Människors ekonomiska situation fångas knappast upp fullständigt med hjälp av enbart information om årliga inkomster och det finns all anledning att studera ekonomisk utsatthet också utifrån mer direkta frågor till individer om deras ekonomiska situation. 19 Inom svensk lev- nadsnivåforskning har avsaknad av kontantmarginal ofta setts som en viktig indikator på knappa ekonomiska villkor. Att ha, eller kunna skaffa, en summa pengar20 för en oförutsedd utgift är självfallet en trygghet som är väsentlig för livsvillkoren. En annan indikator på kon- kreta ekonomiska svårigheter behandlar mer den vardagliga situationen och huruvida man har haft problem att få pengarna att räcka till de löpande utgifterna för mat, hyra, räkningar m.m. 19Avsnittet om ekonomiska svårigheter baseras på och underlag till kommittén (F:VII, se bilaga 2). 20Beloppet var 1998. Välfärd, ofärd och ojämlikhet Andelar med ekonomiska svårigheter. Svårt med löpande utgifter I Figur 3.2:11 framgår hur förekomsten av att sakna kontantmarginal respektive att ha problem med de löpande utgifterna har utvecklats . Vi definierar också en grupp som både saknar kontantmarginal och som har problem med löpande utgifter och som därför kan anses leva under stora ekonomiska svårigheter. Vi kan konstatera att det inledning skedde en markant ökning av andelen i befolkningen som saknar kontantmarginal och som har svårigheter att klara löpande utgifter. Ökningen har varit särskilt stark av andelen som är utsatta för båda dessa typer av problem och som därmed kan antas stora ekonomiska svårigheter. Trenderna vad gäller ekonomiska svårigheter liknar på många sätt dem som redovisats beträffande låga inkomster. De stora förändringarna i risken för att både sakna kon- tantmarginal och ha problem att klara löpande utgifter ser dock olika ut för olika åldersgrupper. Risken minskar för varje steg vi tar i ålders- trappan och skillnaderna är mycket stora mellan de yngre åldersgrup- perna och dem över pensionsåldern. Emellertid har samtliga ålders- grupper utom den allra äldsta (75 till ) erfarit försämringar vad gäller utsattheten för stora ekonomiska svårigheter, vilket framgår av figur 3.2:12. Det är alltså inte bara de yngre som erfarit ökade ekonomiska svårigheter. Det har blivit mycket vanligare att ha stora ekonomiska svårigheter också i de åldersgr upper där majoriteten av barnfamiljerna finns. Våra beräkningar har också visat att ensamstående med barn är kraftigt överrepresenterade bland dem som både saknar kontantmarginal och har svårt att klara löpande utgifter. 228 Välfärd, ofärd och ojämlikhet har den långvariga krisen satt sina tydliga spår i många människors ekonomiska villkor . Förändrade skillnader i förekomsten av stora ekonomiska svårigheter mellan olika åldersgrupper. Standardiserat för kön, födelse- land, familjetyp och social klass. Genomsnitt=1,0. Källa: Egna bearbetningar av (SCB). Välfärd, ofärd och ojämlikhet 3.3Förändringar i dödlighet och ohälsa Dålig hälsa är i många avseenden intimt förknippad med dåliga livs- villkor genom den nära kopplingen till smärta och lidande i såväl kroppslig som mental mening.21 Men en dålig hälsa kan också ha andra konsekvenser än det direkta lidande som sjukdomar eller andra hälso- problem medför. En dålig hälsa kan dramatiskt minska arbetsförmågan och därmed minska möjligheterna till egen försörjning, som fattigdom och arbetslöshet också ökar risken att bli sjuk. Förutom att vara en viktig välfärdsindikator i sig skulle befolkningens hälsa också kunna vara en indikator på konsekvenserna av 1990-talets ekonomiska kris. är det dock knappast så enkelt att ökad arbetslöshet och för- sämrade ersättningsnivåer ger avtryck i ökade hälsobesvär och ökad dödlighet. Folkhälsans bestämningsfaktorer är många och komplexa, och inte heller enskilda samhällsförhållanden som exempelvis arbetslöshet uppvisar några enkla och entydiga samband med hälsoläget i landet (se till exempel 1994, och 1996). är naturligtvis hälsolägets förändringar av största vikt för ett bokslut rörande välfärden . Även om döden är oföränderlig och jämlik i det att alla en gång ska dö, kan dödligheten totalt sett förändras och variera mellan olika grupper i samhället. 22 Dödlighet mäts på gruppnivå, och om fler människor i en befolkning lever allt längre går dödligheten ner, vilket också varit fallet i . mitten av till mitten av minskade dödligheten med för såväl kvinnor som män. Också har dödligheten minskat, men tycks utvecklingen gått snabbare för män än för kvinnor. Totalt sett sjönk dödligheten bland män med , medan minskningen för kvinnor stannade vid . Spädbarnsdödligheten, det vill säga dödligheten bland barn som är yngre än , brukar betraktas som en indikator på välstånd i vid mening. hade en internationellt sett mycket låg spädbarnsdöd- lighet inledning, men spädbarns dödligheten har ändå nästan halverats fram till slutet av decenniet. Av Figur 3.3:1 fram- 21Detta avsnitt bygger på och underlag till kommittén (F:VII, se bilaga 2). Analyserna baseras i huvudsak på årliga undersökningar om levnadsförhållanden (). 22Dödligheten beräknas som antalet dödsfall per 100 000 genomlevda år under risk. 230 Välfärd, ofärd och ojämlikhet går att det 1990 inträffade ungefär 6 dödsfall per barn, medan denna siffra var nere i 1998. Antal dödsfall under första levnadsåret per tusen levande födda barn, 1989–1998 Källa: SCB (1998). Sociala skillnader i dödlighet kvarstår Även om utvecklingen av dödligheten totalt sett indikerar en kraftigt förbättrad folkhälsa finns det fortfarande påtagliga skillnader mellan olika samhällsgr upper, såväl vad gäller dödlighetens nivå som dess utveckling . Det föreligger stora skillnader mellan kvinnor och män och självfallet uppvisar dödligheten också stora skillnader efter ålder. Dödligheten ökar med ålder, men ökningstakten är högre bland män än bland kvinnor. Bland de äldre föreligger därmed en stor skillnad i dödlighet mellan kvinnor och män, men även är skillnaderna till männens nackdel. ökade dödlighetsskillnaderna mellan män och kvinnor, men inledning har skillnaderna minskat genom en markant nedgång i dödligheten bland män (Hemström 1996). Orsakerna bakom männens högre dödlighet är av såväl social som biologisk natur (Hemström 1998) och sammantaget kan både köns- och åldersskillnader i dödlighet till viss del tolkas som utslag av välfärdsskillnader. Dessutom måste köns- och ålderssammansättningen beaktas då man jämför dödligheten mellan andra grupper, såsom individer i olika samhällsklasser och individer med olika etniskt ursprung. Välfärd, ofärd och ojämlikhet finns alltjämt påtagliga sociala sk illnader i dödlighet (se exempelvis 1998, Vågerö och 1995). Arbetare har högre dödlighet än tjänstemän, vilket är tydligast bland män även om det föreligger klasskillnader också i kvinnors dödlighet (1998). Man kan även konstatera att dödligheten skiljer sig åt mellan olika utbildningsgr upper i samhället i så måtto att dödligheten blir lägre för varje steg uppåt i utbild- ningshierarkin. Skillnaderna mellan klasser och utbildningsgrupper genereras inte av någon specifik form av dödlighet, utan alla slags sjukdomar liksom olycksfall bidrar till ojämlikheten i dödlighet. 23 Huvudintresset här är dock om, och i så fall på vilka sätt, dödlighets- skillnaderna i förändrats . I Figur 3.3:2 redo- visas dödlighetsutvecklingen för klasstrukturens ytterlighetskategorier, nämligen högre tjänstemän och arbetare i okvalificerade yrken. 23Man kan dock notera att hjärt- och kärlsjukdomar är den sjukdomskategori som i störst utsträckning bidrar till ojämlikheten. 24Klasstillhörigheten baseras på det yrke individerna angivit i Folk- och bo- stadsräkningarna 1980, 1985 respektive 1990. Dödligheten avser femårsperio- den efter respektive folkräkning. 232 Välfärd, ofärd och ojämlikhet Dödlighet i åldrarna (antal döda per 100 000 levda år) mellan 1981–1985 och 1991–1996. Högre tjänstemän respek- tive okvalificerade arbetare. Kvinnor och män separat. Män, högre tjänstemän Män, okvalificerade arbetare Kvinnor, högre tjänstemän Kvinnor, okvalificerade arbetare Källa: (1998). I absoluta tal har dödligheten bland män minskat lika mycket bland okvalificerade arbetare som bland högre tjänstemän . I det avseendet är alltså klassojämlikheten i dödlighet oförändrad för män. För kvinnorna ser dock utvecklingen annorlunda ut. Till att börja med kan vi som konstatera att dödlighetsnivåerna över lag är lägre för kvinnor än för män. Klasskillnaderna är också mindre för kvinnor. Det är värt att notera att arbetarkvinnor i okvalificerade yrken har lägre dödlighet än vad män i högre tjänstemannapositioner har. Bland arbetarkvinnorna har dödligheten inte förändrats över perioden, medan den minskat bland kvinnor i högre tjänstemannapositioner. Detta innebär att klasskillnaderna i dödlighet ökat bland kvinnor . Sammantaget tycks det därmed som om väl- färdsutvecklingen i termer av dödlighet varit minst gynnsam bland kvinnor i okvalificerade arbetaryrken. Välfärd, ofärd och ojämlikhet Tendenser till ökad ohälsa första hälft Även om dödlighet är en relevant ofärdsindikator genom att den repre- senterar den yttersta formen av ohälsa, finns det påtagliga nackdelar med att använda dödlighet som enda indikator på ohälsa. Många sjukdomar som orsakar lidande och besvär är inte dödliga och omvänt orsakas många dödsfall, särskilt , av olycksfall snarare än av sjukdom och ohälsa. Därför finns det goda skäl att gå vidare och analysera andra uppgifter som speglar hälsoproblem i befolkningen. En allmänt använd metod för att mäta hälsotillståndet i en befolkning är att helt enkelt be de intervjuade att själva ange hur de mår. Trots att denna typ av fråga kan synas väl enkel och grov finns studier som visar att den fungerar väl (för en genomgång, se Manderbacka 1998). Ungefär en fjärdedel av befolkningen i åldrarna anger att deras häl- sotillstånd inte är gott. Av Figur 3.3:3 framgår att det skett en måttlig ökning av ohälsan mellan 1989/1990 och 1993/1994, varefter det skett en tendens mot minskning /1998. Andelen som uppger att de har ledvärk ökade något inledning (från ) varefter det skett en stabilisering. Vi återfinner alltså samma mönster som för den självskattade ohälsan, det vill säga en viss ökning första hälft. Olika former av nervösa besvär, ängslan, oro och ångest har ökat i omfattning . Det har skett en nära nog 60- procentig ökning av dessa typer av besvär i befolkningen mellan 1989/1990 och 1993/1994. 234 Välfärd, ofärd och ojämlikhet Förändringar i självskattad ohälsa, värk samt ängslan, oro och ångest. Standardiserat för kön, ålder, familjetyp, födelseland och social klass. Ängslan, oro, ångest Källa: Egna bearbetningar av (SCB). Sammanfattningsvis kan vi utifrån figur 3.3:3 konstatera att de olika typerna av hälsoproblem ökade i omfattning /1994, var- efter det skett en tendens till återgång /1998. Det är fres- tande att tolka mönstret av ökad ohälsa utifrån den ekonomiska krisen. Även om förändringarna är så stora att de knappast kan återspegla slumpmässiga variationer bör man dock vara försiktig att tolka den ökade ohälsan som en effekt av den ekonomiska utvecklingen . Ohälsan är ojämnt fördelad mellan befolkningsgrupper Ofärd i termer av dålig hälsa är inte jämnt fördelad över olika befolk- ningsgrupper definierade utifrån kön, ålder, ursprungsland, familjetyp och social klass. Som väntat är åldersskillnaderna betydande oavsett vilket mått på ohälsa som studeras. Förekomsten av värk ökar dock med stigande ålder endast fram till pensioneringsåldern, varefter den minskar något. Denna utplaning i högre åldrar har även befunnits gälla hälso- utvecklingen (och 1993). Av Figur 3.3:4 framgår att kvinnor i något större utsträckning än män uppger att deras allmänhälsa inte är mycket god. Det finns också påtagliga könsskillnader i värk till kvinnornas nackdel. Välfärd, ofärd och ojämlikhet är kvinnors relativt ogynnsamma situation vad gäller det psykiska väl- befinnandet. Trots att dödlighetstalen är lägre för kvinnor än för män är det kvinnor som uppvisar mest hälsoproblem. Denna så kallade könspa- radox är väl känd och kan bland annat hänföras till det faktum att kvin- nor i högre grad lider av sjukdomar som inte är dödliga, samt att de drabbas av hjärt- och kärlsjukdomar senare i livet jämfört med män (för en diskussion, se och 1996). Skillnader i självskattad ohälsa, värk samt ängslan, oro och ångest mellan kvinnor och män. Standardiserat för år, ålder, familjetyp, födelseland och social klass. Ängslan, oro, ångest Källa: Egna bearbetningar av (SCB). Av Figur 3.3:5 framgår att det finns förhållandevis stora skillnader mellan personer födda i och personer som är födda utomlands vad gäller hälsoproblem. Att döma av de höga oddskvoterna har utrikes födda personer över lag sämre hälsotillstånd än vad personer födda i har. Skillnaderna är särskilt slående vad gäller självskattad ohälsa. 236 Välfärd, ofärd och ojämlikhet Skillnader i självskattad ohälsa, värk samt ängslan, oro och ångest mellan utrikes och inrikes födda. Standardiserat för år, ålder, kön, familjetyp och social klass. Källa: Egna bearbetningar av (SCB). Klasskillnaderna i ohälsa kvarstår Det finns påtagliga skillnader i hälsa mellan personer i olika sociala klasser. Dessa skillnader är som mest tydliga vad gäller värk och själv- skattad hälsa, men det finns också en klar relation mellan social klass och nedsatt psykiskt välbefinnande, vilket framgår av Figur 3.3:6. Tjänstemannagrupperna är alla friskare än genomsnittet, som det finns en tydlig skillnad också mellan tjänstemannagr upperna såt ill- vida att högre tjänstemän har bättre hälsa än tjänstemän på mellannivå, vilka i sin tur har bättre hälsa än tjänstemän på lägre nivå. Det föreligger dock inga större hälsoskillnader mellan de olika gr upperna av arbetare, även om tendensen är att arbetare i kvalificerade positioner har något bättre hälsa än vad andra arbetare har. Det föreligger betydande hälsoskillnader mellan klasstrukturens extremgr upper, nämligen högre tjänstemän och okvalificerade arbetare. Risken för att ha dålig själv- skattad hälsa eller värk är mer än 2,5 gånger så stor bland okvalificerade arbetare som bland högre tjänstemän, medan motsvarande överrisk för ängslan, oro och ångest är 1,5. Företagarna har mer värk än genomsnittligt, men är i övrigt vare sig mer eller mindre sjuka än vad befolkningen i allmänhet är. Välfärd, ofärd och ojämlikhet Skillnader i självskattad ohälsa, värk samt ängslan, oro och ångest mellan sociala klasser. Standardiserat för år, ålder, kön, familjetyp och födelseland. Ängslan, oro, ångest Källa: Egna bearbetningar av (SCB). Ojämlikheten i hälsa har inte ökat i omfattning En viktig fråga gäller huruvida ojämlikheter i ohälsa mellan kvinnor och män, mellan personer i olika åldrar, med olika födelseland och i olika sociala klasser har förändrats . Vi kan konstatera att dessa skillnader mellan olika befolkningsgrupper i nästan samtliga fall förblivit oförändrade . Den försämring av hälsan som skedde första hälft tycktes gälla i ungefär lika stor omfattning i samtliga grupper. Detta gäller även minskningen av ohälsoproblemen andra hälft. Med andra ord har de relativa skillnaderna mellan kvinnor och män, mellan åldersgr upper, mellan inrikes och utrikes födda och mellan sociala klasser ha förblivit desamma genom . När det gäller olika former av nervösa besvär, ängslan, oro och ångest är bilden på vissa punkter annorlunda jämfört med den som beskrivits ovan, även om de grundläggande mönstren liknar varandra. Ökningen första hälft är större för olika former av nervösa besvär än för andra typer av ohälsoproblem. Vidare är ålders- och klasskillnaderna svagare och mer utslätade än vad som är fallet för 238 Välfärd, ofärd och ojämlikhet de övriga hälsoutfallen. Det har också skett en förändring av skillnaderna mellan olika åldersgr upper i utsattheten för ängslan, oro och ångest. Som framgår av Figur 3.3:7 ökade förekomsten av nervösa besvär i alla grupper mellan 1988/1989 och 1993/1994, men ökningen var kraftigare för yngre och medelålders än för äldre. Mellan 1993/1994 och 1997/1998 sker en minskning av problemen i form av ängslan, oro och ångest, men minskningen Gäller framför allt bland dem i åldrarna . I den yngsta åldersgr uppen sker ingen minskning, utan snarare finns en tendens till en svag ökning. Sammantaget har åldersskillnaderna utjämnats /1990 till 1997/1998, men utjämningen är inte ett resultat av en positiv hälsoutveckling, utan beror på att det psykiska välbefinnandet försämrats mer bland de yngre än bland de äldre. Det är också värt att notera att de förbättringar av det psykiska välbefinnandet som skett andra hälft inte kommit alla åldersgrupper till del. Förändrade skillnader i ängslan, oro och ångest mellan olika åldersgrupper. Standardiserat för kön, födelseland, familjetyp och social klass. Källa: Egna bearbetningar av (SCB). Vi har genomgående kunnat konstatera att hälsoläget i befolkningen försämrades första hälft, men att hälsoläget därefter utvecklats svagt positivt eller i vart fall inte fortsatt att förvärras. Gene- rellt sett har kvinnor har sämre hälsa än män, äldre sämre hälsa än Välfärd, ofärd och ojämlikhet yngre, personer födda utomlands sämre hälsa än personer födda i Sve- rige och arbetare sämre hälsa än tjänstemän. Dessa skillnader mellan olika befolkningsgrupper har dock förblivit stabila , med undantag för minskade skillnader mellan åldersgr upper vad gäller det psykiska välbefinnandet. 240 Välfärd, ofärd och ojämlikhet 3.4Social förankring, boende och hemlöshet Kontakter mellan människor utgör en central del i livet, men sociala relationer utgör också ett viktigt kitt för att hålla ihop grupper och samhällen. Bristande sociala relationer i termer av ensamhet, isolering och utanförskap utgör därmed ett problem för den enskilde, men kan utgöra ett samhällsproblem i form av marginalisering, social desintegration och minskande tillit människor emellan. Sociala relationer kan därmed analyseras på flera nivåer. På en nivå finns relationer mellan grupper i ett samhälle, exempelvis mellan sociala klasser och mellan etniska grupper. På en annan nivå sker samspel inom grupper, såsom skolklasser och arbetslag och på en tredje nivå finns relationer mellan enskilda människor. i stort sammanhänger frågor om individuella sociala nätverk och personliga band med frågor som rör regionala karakteristika, liksom bostadsområdens och bostäders utformning. Välfärd, ofärd och ojämlikhet 3.4.1Människors sociala förankring har inte försvagats Vi skiljer här mellan två aspekter av social förankring, nämligen socialt stöd och sociala nätverk. 25 Med socialt stöd avses att individen har per- soner i sin närhet från vilka hon vid behov kan erhålla hjälp, uppmuntran och stöd. Sociala nätverk avser förekomsten av och strukturen på de relationer och band individen har med andra. Såväl socialt stöd som sociala nätverk är av stor betydelse i sig, men kan också ses resurser för andra aspekter av välfärd och välbefinnande. Ett välkänt exempel är att socialt stöd och sociala nätverk utgör resurser med vars hjälp människor bättre kan hantera stress och sålunda i större utsträckning undvika stressrelaterade sjukdomar (1976; Berkman och 1979). Det har också visat sig att även ytliga kontakter mellan människor kan skapa trygghet och bryggor mellan olika grupper i exempelvis ett bostadsområde (Granovetter 1982). Med bristande eller svaga sociala nätverk avser vi här när individen endast har glesa kontakter med vänner och med föräldrar, barn och syskon som inte bor i hushållet. Att sakna en riktigt nära vän innebär att man också har ett svagt socialt stöd. Skälet till varför vi valt att endast studera avsaknad av relationer utanför det egna hushållet är bland annat att tillgång till sociala nätverk utom familjen utgör basen för social integration i samhället. är det självfallet viktigt att komma ihåg att flertalet människor lever i familjer. De som är sammanboende med en partner, liksom de ungdomar som bor hemma hos sina föräldrar, lever i en familj med de sociala relationer detta innebär. Förändringar av familjesituation . Sammanboende/bor med föräldrar Källa: Egna bearbetningar av (SCB). Av Tabell 3.4:1 framgår att andelen ensamstående ökar något . Ensamstående utan barn utgör cirka en fjärdedel av befolk- ningen i åldrarna . En liten del av dessa bor dock med någon annan, exempelvis genom att dela bostad med en vän eller ett syskon. 25 Detta avsnitt bygger på och underlag till kommittén (F:VII, se bilaga 2). 242 Välfärd, ofärd och ojämlikhet Det har skett en svag ökning också av denna gr upps storlek. Det finns en klar tendens mot att det blivit vanligare bland ungdomar att bo kvar hos sina föräldrar relativt . Av dem i åldrarna var det som b odde kvar i föräldrahemmet, medan motsvarande siffra var i slutet av decenniet. Det är vanligare bland unga män i denna åldersgrupp att bo hemma hos föräldrarna, men ökningen har skett bland ungdomar av båda könen. Däremot är det mycket få av de äldre som lever tillsammans med sina barn eller andra släktingar (Szebehely 1998). Att ha ett svagt socialt nätverk såsom det definieras här är ganska ovanligt och det har skett måttliga förändringar härvidlag under 1990- talet. av befolkningen uppger att de sällan har kontakter med personer utanför hushållet, men det finns en svagt ökande tendens under periodens mitt. Andelen som uppger att de inte har någon nära vän har minskat något . I Figur 3.4:2 visas skillnader mellan män och kvinnors sociala för- ankring. Män är i högre grad än kvinnor socialt isolerade i den meningen att de sällan träffar vänner eller släktingar utanför hushållet. Före- komsten av bristande sociala nätverk ökar också med stigande ålder. Detta beror delvis på att människor i högre åldrar ofta mist sina föräldrar och även sina syskon, men även umgänget med vänner minskar med ökad ålder. Att sakna en riktigt nära vän att tala med är vanligare bland män än bland kvinnor, och vanligare bland äldre än bland yngre.