sou · GOB3114 · 2001-01-01 00:00:00 — Sekretessen gäller emellertid inte enbart mellan myndigheter utan också mellan självständiga verksamhetsgrenar inom en och samma myndighet. Vad som avses med självständig verksamhetsgren inom en myndighet har inte definierats i lagen och tolkningen av begreppet har vållat stora svårigheter. Vissa jämförelser har gjorts med begreppet självständigt organ i 2 kap. 8 § TF (jfr KU 1979/80:37 s. 13). Det kan emellertid konstateras att TF:s och sekretesslagens be- stämmelser har olika syften. tar sikte på att av- göra frågan om en handling har lämnat en myndighet, dvs. expedierats, eller kommit in till en myndighet och därigenom blivit allmän. Med andra ord handlar det om att kunna bestämma om allmänhetens rätt att ta del av handlingen har uppstått eller inte. Sekretesslagens regel om sekretess mellan olika verksamhetsgrenar syftar till att upprätthålla sekretess mellan enheter som framför allt sysslar med olika verksamheter inom en och samma myndighet. I begreppet självständig verksamhetsgren torde nämligen ligga att grenarna ägnar sig åt verksamhet av olika slag. Detta får anses följa redan av ordalydelsen i den aktuella bestämmelsen (jfr prop. 1990/91:111 s. 22). Om de olika självständiga verksamhetsgrenarna ägnar sig åt samma verksamhet finns det inte samma behov av att upprätthålla sekretess mellan dessa. Den organisatoriska indel- ningen av en myndighet kan således inte ensam vara av avgörande intresse ur sekretessynpunkt. Viktigare torde myndighetens indel- ning i sakområden och funktioner vara (jfr SOU 1992:140 s. 23 f.). Frågan om olika organisatoriska enheter kan utgöra självständiga verksamhetsgrenar i förhållande till varandra har som redan antytts varit föremål för diskussioner i olika sammanhang, särskilt när det gäller hälso- och sjukvårds- och socialtjänstområdena (se bl.a. SOU 1984:73 s. 59 f och 77, SOU 1992:140, prop. 1984/85:89, prop. 1981/82:186 s. 47, prop. 1990/91:14 s. 85, prop. 1990/91:111 s. 19 ff. samt JO 1986/87 s. 198, JO 1987/88 s. 182 och JO 1995/96 s. 431). När det gäller främst hälso- och sjukvårdsområdet råder alltjämt olika uppfattningar härom och frågan måste därför på detta område betecknas som oklar. Bl.a. har i sina all- männa råd (1991:4) Sekretess inom hälso- och sjukvården och som sin uppfattning uttalat att en klinik inte är att betrakta som en självständig verksamhetsgren i nu avsedd mening. Från andra håll har dock en mer restriktiv hållning intagits. I JO 1986/87 s. 198 fann JO att det inte med säkerhet kunde på- stås att en klinik utgör en självständig verksamhetsgren i sekretess- lagens mening. Det kunde därför inte hävdas att ett utlämnande av en journal mellan olika kliniker vid samma sjukhus i strid mot patientens önskemål utgjorde ett brott mot sekretesslagen. JO framhöll dock att bestämmelserna i hälso- och sjukvårdslagen om att en god hälso- och sjukvård skall bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet samt att vården och behandlingen så långt det är möjligt skall utformas och genomföras i samråd med patienten medför att patientens uttryckliga önskemål i frågan om hans eller hennes journaler skall lämnas mellan kliniker skall respekteras. I propositionen Om sekretess inom och mellan myndigheter på vårdområdet m.m. (prop. 1990/91:111) behandlades frågan om att i sekretesslagen införa en särskild regel om att kliniker och andra s.k. basenheter inom hälso- och sjukvården skall anses som själv- ständiga verksamhetsgrenar. emellertid inte tillräckligt underlag för att införa en sådan bestämmelse utan konstaterade i stället att frågan om i vilka fall en sekretessprövning skall göras innan en uppgift lämnas inom hälso- och sjukvården får prövas enligt nu gällande regler (a. prop. s. 24). Som argument mot att införa en sådan bestämmelse anfördes bl.a. att den kunde medföra komplikationer vid införandet av nya organisatoriska lösningar inom sjukvården, t.ex. den s.k. Dala- modellen (jfr kapitel 4). I regeringens proposition Om ändring i sekretesslagen (1980:100), m.m. (prop. 1981/82:186 s. 47) uttalades följande i fråga om självständiga verksamhetsgrenar inom . Här kan dock framhållas att det endast mera sällan inom förvaltningen under en socialnämnd eller inom en förvaltning som är gemensam för flera nämnder lär förekomma en organisatorisk uppdelning på olika verksamhetsgrenar med skilda slag av verksamheter (jfr 1 kap. 3 § SekrL). Om en sådan uppdelning inte finns, kan sekretessbelagda upp- gifter i princip lämnas fritt inom förvaltningen. Som exempel på att självständiga verksamhetsgrenar i sekretesslagens mening ändå före- kommer inom en förvaltning, kan nämnas de fall då hälso- och sjuk- vårdsverksamhet bedrivs inom ramen för . Detta är fallet vid de alkoholpolikliniker som socialnämnden är huvudman för. Den hälso- och sjukvård som kommunerna i samband med Ädelreformen fick ansvar för anses dock i sekretesshänseende till- höra samma verksamhetsområde som den kommunala social- tjänsten. Vid införande av Ädelreformen uttalades följande i denna fråga (prop. 1990/91:14 s. 85). Den hälso- och sjukvård som kommunerna kommer att få ansvar för samt den kommunala skall fungera som komplement till varandra i en integrerad organisation under socialnämndens ledning. Enskilda som behöver stöd och hjälp skall kunna få sådan, vare sig det rör insatser av social eller medicinsk natur, inom en samlad organisation för hälso- och sjukvård och socialtjänst. kommer också såväl medicinska som sociala insatser att ges av samma person. Den kommunala hälso- och sjukvården och kan därför inte betraktas som självständiga i förhållande till varandra i den mening som avses i 1 kap. 3 § andra stycket sekretesslagen. Det är i detta fallet inte fråga om verksamheter av olika slag. Det följer av reformens syfte och behöver inte särskilt lagfästas. Någon ändring av uppdelningen i självständiga verksamhetsgrenar i sekretesslagens mening mellan den kommunala och övriga fall då hälso- och sjukvården bedrivs inom avses inte, jfr prop. 1981/82:186 s. 47. Frågan om verksamhet enligt LSS skall behandlas som en själv- ständig verksamhetsgren i förhållande till i de fall båda verksamheterna sorterar under samma nämnd har behandlats i JO 1995/96 s. 431. I beslutet konstaterade JO att det fanns skäl som talade både för att den ifrågavarande verksamheten var en självständig verksamhetsgren och för att den inte var det. JO an- förde vidare att sekretess mellan olika verksamhetsgrenar som organisatoriskt handhas av en och samma nämnd blir väsentligen illusorisk samt att det kan ifrågasättas om det krav på självstän- dighet som lagen uppställer verkligen kan uppfyllas när den yttersta beslutanderätten tillkommer en för verksamheterna gemensam nämnd. I detta sammanhang hänvisade JO till de uttalanden som gjorde i sitt av godkända betänkande över sekretesslagen (KU 1979/80:37 s. 13 f.). Dessa uttalanden gick enligt JO:s mening i den riktningen att en verksamhetsgren för att vara självständig i normalfallet måste ha självbestämmanderätt i en utsträckning som egentligen inte är förenlig med att de olika verksamheterna handhas av samma nämnd. Det bör ligga inom ramen för uppdraget till Offentlighets- och sekretesskommittén (dir. 1998:32) att närmare analysera frågan om självständiga verksamhetsgrenar inom olika områden. Som tidigare framgått får kommuner och landsting enligt 3 kap. 3 a § kommunallagen fullgöra uppgifter genom en gemensam nämnd. Den gemensamma nämnden är en ny offentligrättslig samverkansform. Samverkan i en gemensam nämnd har dock den begränsningen att de uppgifter som lämnas över till nämnden måste vara gemensamma för de samverkande parterna. Vid införandet av bestämmelserna om gemensam nämnd konsta- terades (prop. 1996/97:105 s. 59) att en gemensam nämnd i offentlighetshänseende är, liksom övriga kommunala nämnder, att anse som en självständig myndighet och att sekretess därför som huvudregel gäller mellan nämnden och fullmäktige respektive andra nämnder. Vi återkommer i kapitel 7 och 12 till frågan om sekretessen i en gemensam nämnd. I 3 kap. kommunallagen finns bestämmelser om kommunalför- bund. Som tidigare redovisats togs det s.k. gemensamhetskravet bort i och med att bestämmelserna om kommunalförbund flyttades över till kommunallagen . En uppgift som lämnas över till ett kommunalförbund behöver således inte längre vara gemensam eller obligatorisk för de samverkande huvudmännen. Sekretesslagens bestämmelser är tillämpliga också i ett kommunalförbund. Detta gäller också de krav som sekretesslagen ställer bl.a. i fråga om förhållandet mellan olika myndigheter och mellan självständiga verksamhetsgrenar inom en och samma myndighet (jfr prop. 1988/89:1 s. 27). 3.9.8Vissa begränsningar i sekretessen av betydelse för samverkansfrågan I 14 kap. 1–3 §§ sekretesslagen föreskrivs vissa generella begräns- ningar i sekretessen mellan olika myndigheter och mellan själv- ständiga verksamhetsgrenar inom en och samma myndighet. 14 kap 1 § I 14 kap. 1 § sekretesslagen sägs att sekretess inte hindrar att upp- gift lämnas till regeringen eller . Vidare sägs att sekretess inte heller hindrar att uppgift lämnas till annan myndighet, om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. När det gäller uppgiftsskyldigheten bör det framhållas att en bestämmelse härom bör vara något så när tydlig för att omfattas av sekretessundantaget. Allmänna bestämmelser om samarbete mellan myndigheter medför normalt inte en sådan uppgiftsskyldighet som avses i paragrafen. Som exempel på uppgiftsskyldighet kan nämnas 2 kap. 11 § LYHS, 6 § och 7 § andra stycket LVM samt 65 § och 66 § andra stycket socialtjänstlagen. I 65 § andra stycket socialtjänstlagen har ett tillägg gjorts just för att underlätta samarbetet mellan olika kommunala nämnder med socialtjänstuppgifter inom en och samma kommun. Enligt bestäm- melsen skall en sådan nämnd på begäran lämna vissa uppgifter om enskilda till övriga sådana nämnder i kommunen. Detta gäller upp- gifter om att en person är aktuell i ett ärende inom och uppgifter som behövs för att administrera fördelningen av platser inom barnomsorg och särskilda boendeformer. Uppgifts- skyldigheten gäller dock inte uppgift som förekommer inom familjerådgivningen. Som ett annat exempel på föreskrifter om uppgiftsskyldighet kan nämnas anmälningsplikten i 71 § andra – tredje stycket social- tjänstlagen. Enligt dessa regler är bl.a. personalen inom hälso- och sjukvården och skyldiga att genast till socialnämnden anmäla om de i sin verksamhet får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. 14 kap. 2 § I 14 kap 2 § sekretesslagen regleras möjligheten att lämna uppgifter i vissa speciella situationer, bl.a. vad som gäller i fråga om möjlig- heten att till polis- och åklagarmyndighet lämna uppgifter som rör misstankar om brott. När det gäller hälso- och sjukvården och förutsätter detta – såvitt avser uppgift om enskild – att fråga är om brott med ett lägsta straff fängelse eller om vissa angivna brott mot underårig, bl.a. misshandels- och sexualbrott. I detta sammanhang skall i övrigt nämnas endast stadgandets sjunde stycke som ger möjlighet till uppgiftslämnande inom hälso- och sjukvården och i vissa situationer där sekretessen har ansetts försvåra samverkan och samtycke från den enskilde inte kan påräknas. I bestämmelsen sägs att sekretess enligt 7 kap. 1 § och 4 § första och tredje styckena inte hindrar att uppgift om enskild, som inte fyllt eller som fortgående missbrukar alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel, eller närstående till denne lämnas från myndighet inom hälso- och sjukvården och till annan sådan myndighet. Detsamma gäller i fråga om lämnande av uppgift om gravid kvinna eller närstående till henne, om det behövs för en nödvändig insats till skydd för det väntade barnet. Det bör observeras att undantaget endast gäller myndigheter inom hälso- och sjukvården och . Syftet är att vårdmyndigheterna skall kunna samverka med varandra och i övrigt lämna varandra information om det är nödvändigt för att kunna bistå en enskild i de situationer som anges i bestämmelsen. Med fortgående missbruk avses de fall där missbruket är allvarligt och såvitt avser alkohol har viss varaktighet. Missbruket skall dock inte behöva vara så allvarligt att uppgifterna får lämnas endast då samtliga förutsättningar för tvångsvård enligt LVM är uppfyllda (jfr prop. 1990/91:111 s. 13 f.). I samband med tillkomsten av sjunde stycket uttalades att undantaget måste användas med urskillning och varsamhet. Endast i de situationer där det framstår som direkt påkallat att bistå en enskild bör undantag göras. En förutsättning för att tillämpa undantaget bör normalt vara att den berörde personen kan antas direkt motsätta sig att uppgifter om hans eller hennes personliga förhållanden lämnas ut eller att saken brådskar så att det inte finns tid att inhämta samtycke. I första hand bör därför ett samtycke in- hämtas (jfr prop. 1990/91:111 s. 41). 14 kap. 3 § I 14 kap. 3 § sekretesslagen finns den s.k. generalklausulen som föreskriver att sekretessbelagd uppgift får lämnas till myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har före- träde framför det intresse som uppgiften skall skydda. Med stöd härav kan sekretessbelagda uppgifter i viss utsträckning lämnas mellan myndigheter efter en intresseavvägning. Sekretessbestäm- melserna på såväl hälso- och sjukvårdens som om- råden har dock undantagits från bestämmelsens tillämpnings- område. Något uppgiftslämnande mellan vårdmyndigheter av upp- gifter som skyddas av denna sekretess kan således inte ske med stöd av generalklausulen. Enligt 14 kap. 4 § sekretesslagen gäller som huvudregel att sekre- tess till skydd för enskild inte gäller i förhållande till den enskilde själv och att sekretessen helt eller delvis kan efterges av honom eller henne. Bestämmelsen innebär bl.a. att ett utlämnande i normalfallet kan ske efter samtycke från den som sekretessbe- stämmelsen är avsedd att skydda. I paragrafens andra stycke regleras sekretess gentemot vårdnadshavare för uppgifter rörande underåriga. Hur bestämmelsen skall tolkas i denna del behandlas utförligt i JO 1998/99 s. 464. Enligt 14 kap. 8 § sekretesslagen får regeringen, förutom när det särskilt anges i bestämmelse om sekretess, för särskilt fall förordna om undantag från sekretess när det är påkallat av synnerliga skäl. Bestämmelsen torde vara av mindre intresse för samverkansmöjlig- heterna mellan vårdmyndigheter. Här skall slutligen nämnas något om undantaget från sekretess i fall av s.k. nödvändigt uppgiftsutlämnande. Detta regleras i 1 kap. 5 § sekretesslagen som föreskriver att sekretess inte utgör hinder mot att uppgift lämnas ut, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet. Paragrafen skall tillämpas restriktivt och sekretessen får efterges bara i sådana fall då ett utlämnande av sekretessbelagda uppgifter är en nödvändig förutsättning för att den utlämnande myndigheten skall kunna fullgöra ett visst åliggande. Ett utlämnande av sekretessbelagda uppgifter enbart i effektivitetshänseende eller för att tillgodose den mottagande myndighetens behov är således inte tillåtet med stöd av paragrafen. Bestämmelserna i 1 kap. 5 § sekretesslagen kan i princip inte heller tillämpas när fråga är om frivilliga åtgärder. Om en vård- eller omsorgstagare avböjer sådan hjälp kan åtgärder i de flesta fall inte vidtas mot hans eller hennes vilja. Eftersom insatser inom såväl hälso- och sjukvården som normalt bygger på frivillighet, är utrymmet för att tillämpa bestämmelsen för att underlätta samverkan på dessa områden således starkt begränsad. Som framgått ovan gäller sekretesslagens bestämmelser med vissa undantag enbart i offentlig verksamhet. Bestämmelser om tystnadsplikt inom enskild hälso- och sjukvård finns i 2 kap. 8- 10 §§ LYHS. Bestämmelserna innebär bl.a. att hälso- och sjuk- vårdspersonal inom sådan verksamhet inte obehörigen får röja vad han eller hon i sin verksamhet har fått veta om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden. Som obehörigt röjande anses inte att någon fullgör sådan uppgiftsskyldighet som följer av lag eller förordning. En motsvarande reglering på social- tjänstens område finns i 71 b och 71 c §§ socialtjänstlagen. För enskild verksamhet avseende insatser enligt LSS finns i 29 § LSS en liknande regel om tystnadsplikt. 3.9.10Andra integritetsskyddande bestämmelser av intresse för samverkansfrågan Sekretesslagens bestämmelser gäller i princip inte inom en och samma myndighet såvida det inte är fråga om olika verksamhets- grenar som är självständiga i förhållande till varandra (jfr 1 kap. 3 § sekretesslagen). Detta innebär emellertid inte att man får röja hemliga uppgifter för en kollega om det inte behövs för tjänsten. Det är däremot tillåtet att i ett pågående ärende eller i en behand- lingsfråga samråda med en kollega inom myndigheten respektive verksamhetsgrenen (jfr , Sekretess i hälso- och sjukvården, 3:e uppl. 1996, s. 27). Förutom sekre- tesslagens regler finns dock vissa andra bestämmelser av betydelse för den enskildes integritet. Dessa bestämmelser är tillämpliga både i allmän och enskild verksamhet. I 7 § patientjournallagen finns bestämmelser om vad som brukar kallas inre sekretess. Enligt detta stadgande skall varje journal- handling hanteras och förvaras så, att obehöriga inte får tillgång till den. Bestämmelsen syftar till att skydda patienten mot obehörig insyn i hans privatliv. Detta uttrycks i förarbetena till patient- journallagen (prop. 1984/85:189 s. 43) på så sätt att det vid vården av en patient på t.ex. en klinik endast är en begränsad del av perso- nalen som i sitt arbete behöver tillgång till patientens journal och att respekten för patientens integritet kräver att ingen utanför denna krets får tillgång till journalen. En annan integritetsskyddsbestämmelse finns i 2 a § hälso- och sjukvårdlagen. Där sägs bl.a. att hälso- och sjukvården skall be- drivas så att den bygger på respekt för patientens självbestämmande och integritet. Detta anses bl.a. innebära att journalhandlingar inte mot patientens önskemål får lämnas mellan kliniker under samma nämnd oavsett om klinikerna skall anses självständiga i förhållande till varandra eller ej (jfr JO 1986/87 s. 198). En motsvarande bestämmelse finns i 1 § tredje stycket socialtjänstlagen. Vidare gäller enligt 8 § vårdregisterlagen att det endast är den som för de ändamål som anges i 3 och 4 §§ samma lag behöver till- gång till uppgifterna för att kunna utföra sitt arbete som får ha direktåtkomst till uppgifter i ett vårdregister. Åtkomsten får endast avse de uppgifter som behövs för arbetets utförande. Bestämmelsen motsvaras av vad som sägs i 7 § patientjournallagen om s.k. inre sekretess, dvs. att varje journalhandling skall hanteras och förvaras så att obehöriga inte får tillgång till den. Vid tillkomsten av vårdregisterlagen uttalade regeringen bl.a. följande i fråga om innebörden av 8 § samma lag (prop. 1997/98:108 s. 99). Paragrafen innebär bl.a. att administrativ personal inte får ges direktåt- komst till samtliga uppgifter i ett vårdregister om detta förs för bl.a. patientjournalföring. Det krävs i stället att den personuppgifts- ansvarige gör en bedömning av vilka befattningshavare som på grund av sina arbetsuppgifter behöver tillgång till uppgifter ur registret samt vilka uppgifter respektive befattningshavare behöver tillgång till. Denna bedömning får göras mot bakgrund av innehållet i 7 § patient- journallagen samt vad som stadgas i 2 a § hälso- och sjukvårdslagen om att vården skall bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet. Vidare måste personuppgiftsansvariga inom offentligt be- driven vård beakta att sekretess enligt sekretesslagen (1980:100) råder mellan olika verksamhetsgrenar som är självständiga i förhållande till varandra. 4 Samverkan i praktiken ägde en betydande utbyggnad av sam- hällets socialtjänst och primärvård rum. Stora ansträngningar gjordes därvid för att samordna resursutbyggnaden och för att för- stärka samverkan mellan personalen inom de båda organisatio- nerna. Viktiga inslag i detta arbete var bl.a. att skapa gemensamma distriktsindelningar, samarbetsgrupper av olika slag, lokalmässig samordning och samverkan vid informations- och fortbildnings- insatser. Framför allt i samband med diskussionerna om en ändrad ansvarsfördelning mellan kommuner och landsting om äldre- omsorgen aktualiserades frågan om huvudmannaskapet för primär- vården. Genom lagen (1985:1089) om försöksverksamhet inom hälso- och sjukvårdens område öppnades möjligheter för de kom- muner som ingick i det s.k. frikommunförsöket att på försök helt eller delvis bedriva primärvård i kommunen, men med bibehållet huvudmannaskap för . Lagen kan sägas utgöra bakgrun- den till det försök med primärvård som inleddes genom lagen (1991:1136) om försöksverksamhet med primär- vård (jfr avsnitt 4.1.3). 1985-års lag utvidgades sedermera till att gälla även kommuner som ingick i en landstingskommun som fick bedriva försöksverksamhet inom ramen för frikommunförsöket. Detta för att möjliggöra ett överförande av driftsansvaret för primärvårdsuppgifter enligt den s.k. Dalamodellen (jfr avsnitt 4.1.2). Försöksverksamheten, som förutsatte medgivande av regeringen, fick i nu avsedd form pågå till utgången av . Med stöd av 1985-års lag övertog kommun genom avtal med läns landsting driftsansvaret för primär- vården inom kommundel. avtal mellan och i om övertagande av ansvaret för primärvården inom primär- vårdsområde. I samband med att frikommunförsöket upphörde gavs genom en ändring i 1985-års lag (SFS 1991:1590) en generell möjlighet för kommuner att efter medgivande av på försök bedriva primärvård utan att huvudmannaskapet övergick till kom- munen. Lagen utsträcktes då också till att gälla till utgången av . Anledningen härtill var bl.a. att man från kommuns och läns landstings sida hade anmält intresse av att fortsätta med den påbörjade försöksverksamheten utan över- tagande av huvudmannaskapet för primärvården. Enligt lagen (1988:1419) om försöksverksamhet inom social- tjänstens, hälso- och sjukvårdens samt omsorgsverksamhetens område kunde regeringen medge läns landstings- kommun och kommun att på försök gemensamt få fullgöra uppgifter inom , viss hälso- och sjukvård (primärvård) samt omsorgsverksamheten (senare verksamhet enligt lagstiftningen om stöd och service till vissa funktionshindrade). Regeringen medgav att dessa huvudmän på försök gemensamt fick driva primärvårdsuppgifter i ett kommunalförbund inom kommundelen . var ett försök att samverka under en gemensam huvudman – – och gemensam förvalt- ning för hela och hela primärvården i samma geogra- fiska område. Verksamheten innefattade ett utvecklings- och utbildningsarbete med inriktning på arbetslag för all personal. Det bildades bl.a. hemvårdsgrupper med ansvar för hemtjänst och hem- sjukvård. Lagen gällde – efter utsträckning av försöksperioden – till utgången av . beslutade att – inom ramen för fri- kommunförsöket – möjliggöra en försöksverksamhet med en ny organisation för hälso- och sjukvården i enligt den s.k. Dalamodellen (prop. 1990/91:44, KU17, rskr 52). De bestämmelser som behövdes togs i huvudsak in i lagen (1984:382) om försöksverksamhet med en friare nämndorganisation (frikommunlagen). Regleringen gällde vidgade möjligheter att delegera uppgifter dels från till särskilda organ (nämnder), dels från ett särskilt organ till anställda samt möjlighet att ge närvarorätt i vissa nämnder åt representanter för pensionärs- och handikapporganisationer. Dessutom öppnades möjlighet att genomföra organisationsförändringen under löpande mandatperiod. I Dalamodellen låg emellertid också att skulle kunna uppdra åt någon annan vårdgivare att utföra primärvårdsuppgifter. Det kunde gälla t.ex. en kommun, en företagshälsovårds- organisation, ett personalkooperativ eller någon annan enskild vårdgivare.