sou · GOB321d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Detta betraktelsesätt skall också kunna tillämpas på den som avviker eller uteblir. Även ordervägran inför trupp kan innebära att en konkret fara för avsevärt men för tjänsten skall anses föreligga. Avgörande för om en sådan ordervägran skall vara straffbar är därvid på vilket sätt den sker och det syfte den kan antas ha (t.ex. om den är provocerande/försöker få kamraterna med sig). Med uttrycket avsevärt men för totalförsvaret under höjd bered- skap avses exempelvis att någon som har en nyckelroll i en krigs- viktig industri avviker eller förorsakar ett långt produktionsstopp. Underlåtenheten att lyda order kan också – i kritiska situationer – medföra sådana konsekvenser att en ordervägran bör bedömas som grov (prop. 1994/95:9 s. 197 f). Hur vanligt är brottet? Antal tillfällen som bestämmelsen om brott mot totalförsvarsplik- ten har tillämpats sedan den nya lagen om totalförsvarsplikt trädde i kraft uppgår till omkring 250 (se 2 Men har ansetts föreligga i följande fall. Vid utevaro , trots att fråga varit om okvalificerad tjänst (NJA 1989 s. 847). Vid upprepad utevaro, , trots att fråga varit om okvalificerad tjänst (NJA 1994 s. 391). Vid utevaro från hel repetitionsövning – kvalifi- cerad tjänst (NJA 1989 s. 847). Påföljdsval och straffmätning för totalvägran 413 tabellen nedan)3. I dessa siffror ingår inte bara de som totalvägrar av ideella eller andra skäl utan också de som utan att anföra något skäl uteblir från tjänstgöringen (endast lättja). Antal tillfällen som lagrummet brott mot totalför- svarsplikten har tillämpats (1996–1998). Fällande dom i tingsrätt Källa: () Nyintagna i anstalt åren 1996–1998 dömda till brott enligt lagen om totalförsvarsplikt. Vad händer med den som har dömts för vägran en gång? Enligt uppgift från fanns något mer än 500 personer som var inkallelsebara och som hade vägrat tjänstgöring en gång (dvs. antingen hade åtalet ogillats eller så hade personen fällts till ansvar och verkställt straffet). Av dessa har 4 personer inkallats på nytt efter verkställt straff, 48 personer har skrivits in i utbildningsreserven, 7 har krigsplacerats på grund av sin anställning och 51 har befriats från skyldigheten att tjänstgöra. Övriga något mer än 400 personer står kvar som inskrivna med värnplikt eller civilplikt. 3Medlemmar i samfundet Jehovas vittnen kalls inte in. 4Åtal ogillat i två fall. 5Ingår påföljd även för annat brott. 414 Påföljdsval och straffmätning för totalvägran har begärt att Riksåklagaren skall yttra sig över frågan om verket fortsättningsvis är skyldigt att på nytt kalla in den som har dömts för vägran en gång. 16.5Principer för straffmätning och påföljdsval enligt praxis När det gäller straffet för vägransbrott har med hänsyn till brottets art oavsett om vägran grundats på ideella skäl eller andra över- väganden ansetts kräva en frihetsberövande påföljd. Vid t.ex. brott mot den tidigare gällande lagen (1966:413) om vapenfri tjänst utvecklades praxis till en början så att det i regel dömdes ut en månads fängelse för totalvägran första gången, för vägran och två eller för vägran tredje gången. Endast undantagsvis tillämpades villkorlig dom eller skyddstillsyn. När någon dömts till påföljd för vägran att fullgöra vapenfri tjänst föreskrev regeringen vanligen att han tills vidare inte skulle kallas in till tjänstgöring (SOU 1977:7 s. 130). I samband med att vapenfrilagstiftningen ändrades dis- kuterades sanktionssystemet och påföljdsvalet vid vägransbrott (se prop. 1977/78:159 s. 119 ff). I propositionen uttalade försvars- ministern vissa riktlinjer i fråga om påföljderna för vägransbrott. Försvarsministern anvisade följande huvudpunkter för rätts- tillämpningen. G Påföljden vid vägran första gången bör vara villkorlig dom jämte kraftiga böter G Vid förnyad vägran bör fängelse dömas ut G Hänsyn bör tas till återstående tjänstgöringstid – om t.ex. vägran skett vid en repetitionsövning bör straffet kunna sättas lägre G I princip bör ingen åtskillnad göras beroende på skälen för vägran G Den som dömts för vägran två gånger bör inte kallas in igen () har härefter haft anledning att vid ett stort antal tillfällen ta ställning till straffmätningen. HD:s praxis avviker dock på några punkter från försvarsministerns tanke- gångar. Inga tydliga tendenser finns till åtskillnad med hänsyn till om fråga varit om grundutbildning eller en mindre del därav eller Påföljdsval och straffmätning för totalvägran 415 om korta repetitionsövningar. Tydlig åtskillnad har däremot gjorts beroende på skälen för en vägran, såtillvida att den som första gången vägrar att fullgöra vapenfri tjänst döms till villkorlig dom och böter, om det skett av ideella skäl, medan den som vägrar av andra skäl, t.ex. ekonomiska skäl eller bekvämlighetsskäl döms till ett kortare fängelsestraff. Tydlig åtskillnad mellan vägran att fullgöra värnplikt eller vapenfriutbildning kan inte spåras (se t.ex. NJA 1986 s. 511). En sådan enhetlig linje vinner även stöd av de uttalanden som gjordes i anslutning till det lagstiftningsarbete som föregick den nu gällande lagen om totalförsvarsplikt (prop. 1994/95:6 s. 197). 1978 har således sammanfattningsvis praxis ändrats så att den som första gången vägrat fullgöra vapen- fri tjänst döms till villkorlig dom och böter, om det skett av ideella skäl, medan den som vägrat av andra skäl döms till fängelse . Vid lagföring bestäms påföljden till fängelse . Härvid görs ingen skillnad i straff- mätningen mellan den som vägrat av ideella skäl och den som har vägrat av andra skäl. Sedan någon dömts för vägran kallas han inte vidare in till tjänstgöring. Följande typfall kan därmed urskiljas. Villkorlig dom och böter Praxis i anslutande frågar Till närmare belysning av den praxis som utvecklats i anslutning till brott mot totalförsvarsplikten lämnas i det följande en kort- fattad redogörelse för några av de viktigaste HD-avgörandena. En totalvägran bedöms på samma sätt oavsett om den skett genom vägran eller utevaro (NJA 1983 s. 897). Det är utan bety- delse för strafftidens längd om vägran sker först sedan en del av tjänstgöringen har fullgjorts (NJA 1981 s. 474). Standardpåfölj- den villkorlig dom och böter tillämpas vid förstagångsvägran även när totalvägraren har en så fast grundad uppfattning att det inte är troligt att han skulle komma att ändra ståndpunkt om han åter inkallas. HD har som skäl anfört att det inte går att utesluta att praktiskt taget alla de som vägrar fullgöra varje form av plikttjänst av ideella skäl i en förändrad situation kan komma till 416 Påföljdsval och straffmätning för totalvägran annan uppfattning (NJA 1986 s. 511 och 1983 s. 397). ändringar som inträtt i säkerhetspolitiska läge och som skapat i viss mån nya förutsättningar för försvarets och de värnpliktiga förbandens verksamhet har inte givit anledning till uppmjukning av praxis (NJA 1997 s. 862). Reglerna om villkorlig frigivning har ändrats sedan försvarsministern gav sina riktlinjer för rättstillämpningen lagstiftningsärende så att verkställigheten i praktiken har blivit kortare än som var fallet , men detta har inte ansetts motivera längre fängelsestraff (NJA 1983 s. 899)6. Skyddstillsyn med samhälls- tjänst har inte ansetts böra komma i fråga för värnpliktiga, som av ideella skäl för vägrat fullgöra militär grundutbild- ning. Som motiv härför har – utom annat7 – hänvisats till hänsyn till den militära disciplinen (NJA 1992 s. 590). De möjligheter till alternativ verkställighet av korta fängelsestraff som tillskapats genom lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll har inte medfört en förändrad syn på fängelsestraff för brott mot totalförsvarsplikten8 (NJA 1997 s. 862). Om ovanligt förflutit mellan brott och dom kan detta utgöra skäl till lägre straff än vad brottets straffvärde normalt skulle föranleda (29 kap. 5 § 7 ). Sådan strafflindring har också medgivits med hänsyn till ömmande personliga om- ständigheter i några fall. Fråga har därvid varit dels om en fastighetsskötares hänsyn till hyresgäster (100 dagsböter; NJA 1989 s. 31), svårigheter i egen rörelse (60 dagsböter; RH 1992:27), ett fullföljande av samhällsnyttiga åtaganden (60 dags- böter; RH 1992:28), hänsyn till kunder i egen rörelse (100 dags- böter; RH 1992:97) och omsorg om sambos hälsa (80 dagsböter; RH 1994:26). Motiveringen har i samtliga fall byggt på följande uttalande av HD i NJA 1989 s. 31. Den tilltalades underlåtenhet att inställa sig har inte skett av bekvämlighetsskäl eller eljest syftat till att tillgodose egna intressen. Hans handlande har i stället dikterats av ... De speciella skäl som han sålunda haft för sitt handlade måste anses i sådan grad minska straffvärdet för gärningen att påföljden kan stanna vid böter. 6Reglerna om villkorlig frigivning har ändrats igen så att verkställighet i anstalt har blivit längre (SFS 1998:604, prop. 1997/98:96). Ändringen innebär att möjligheten till villkorlig frigivning efter halva strafftiden upphävs och ersätts med en obligatorisk 2/3-frigivning. 7Skyddstillsyn förutsätter risk för återfall, 30 kap. 9 § första stycket brotts- balken. 8Den totalförsvarspliktige hade underlåtit att inställa sig till grundutbildning. Påföljdsval och straffmätning för totalvägran 417 Den som är värnpliktig kan fullgöra värnplikten i försvaret eller i räddningsberedskapen eller som biståndsarbete i ett utvecklings- land eller som civilt arbete. Enligt uppgift från i har inte förekommit att värnpliktiga har vägrat fullgöra någon form av tjänstgöring. Den som har skrivits in för tjänstgöring i försvaret och vägrar tjänstgöra kan dömas till böter eller fängelse . Vid höjd beredskap är straffet fängelse i högst och i krig högst . Straffbestämmelserna motiveras av en önskan att upprätthålla disciplinen och effektiviteten i försvaret. Bestämmel- serna i den militära strafflagen är föremål för en översyn. Tjänstgöringsskyldig värnpliktige eller civilpliktig som vägrar fullgöra militär eller civil tjänst kan dömas till fängelse enligt värnpliktslagen eller civiltjänstlagen. Normalpåföljden är fängel- se. Utgångspunkt för beräkning av strafftiden är den tid som återstår att tjänstgöra. Fängelsestraffet får högst motsvara hälften av den tid som återstår att tjänstgöra, dock aldrig mer än hälften av civiltjänsttiden. Det innebär att den som vägrar kan dömas till fängelse i . Omkring 10 till 20 personer döms för vägransbrott. Döpt och aktiv medlem i samfundet Jehovas vittne får uppskov i sänder med tjänstgöringen. Det kalenderår han fyller kan han få befrielse från tjänstgöringsskyldigheten. Värnpliktig som första gången vägrar fullgöra sin tjänstgörings- skyldighet straffas med böter eller fängelse . Vid vägran är straffet fängelse från till . Regeringen har också möjlighet att i vissa fall besluta att den som har dömts för vägransbrott skall avtjäna tjänstgörings- tiden under tvång. Den som vägrar värnplikt inkallas inte mer än två gånger. Det gäller även den som vägrar civiltjänst. 418 Påföljdsval och straffmätning för totalvägran Enligt praxis döms den som vägrar första gången till fängelse (betingat jfr med villkorlig dom) och den som väg- rar till fängelse , varav verkställs (obetingat). 16.7Utredningens överväganden och förslag Vägransbrottet skiljer sig från andra brott på flera sätt. I princip alla som gör sig skyldiga till brottet upptäcks och lagförs. Brottet begås vanligen efter ett rationellt val. Skälen att begå brottet är ofta etiska, ideella, ekonomiska eller sociala. – i det här fallet den tid som gärningsmannen slipper fullgöra som värnplikt eller civilplikt – kvarstår även vid upptäckt. Många av gärningsmännen är unga. Straffet för vägran är böter eller fängelse i högst . tillämpas för totalvägran en mycket fast praxis när det gäller påföljdsval och straffmätning. Den som första gången vägrar att fullgöra plikttjänst av ideella skäl döms i normalfallet till villkorlig dom och böter, medan den som vägrar av andra skäl döms till fängelse . Vid lagföring bestäms påföljden till fängelse oavsett skälen för vägran. Valet mellan fängelse, å ena sidan, och en icke frihets- berövande påföljd, å andra sidan, styrs i huvudsak av bestäm- melsen i 30 kap. 4 § (BrB). Enligt första stycket i paragrafen skall domstolen vid val av påföljd fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Det föreligger således en presumtion för att en lindrigare påföljd skall väljas. I andra stycket anges tre om- ständigheter som kan bryta denna presumtion, nämligen brottslig- hetens straffvärde och art och den tilltalades tidigare brottslighet. Domstolen kan således åberopa brottslighetens art som skäl för att döma den tilltalade till fängelse, trots att varken brottslighetens straffvärde eller den tilltalades tidigare brottslighet talar för fängelse. Artbrottslighet kan beskrivas som brott av sådan art att det bedöms lämpligt att av i huvudsak allmänpreventiva skäl ingripa med en sträng påföljd trots att straffvärdet i sig inte är påtagligt högt (dvs. mindre än fängelse). Vad man härigenom förväntar sig att uppnå är en på generell nivå både Påföljdsval och straffmätning för totalvägran 419 moralbildande och moralförstärkande effekt och en avskräck- ningseffekt som motverkar den aktuella typen av brott (se prop. 1987/88:120 s. 32 f och prop. 1997/98:96 s. 115–117). Vilka brottstyper som med hänsyn till sin art kan föranleda särbe- handling i påföljdshänseende har i första hand fastslagits genom HD:s avgöranden. Det mest tydliga exemplet på denna praxisbild- ning är de mycket specifika riktlinjer för påföljdsvalet som HD har formulerat när det gäller totalvägran. HD:s praxis har utvecklats när alla män i en årskull som hade förutsättningar för att fullgöra värnplikt eller civilplikt togs i anspråk för plikttjänstgöring i fredstid. På grund av den ändrade säkerhetspolitiska utvecklingen kommer emeller- tid endast en mindre andel av de tjänst- göringsbara i en årskull att tas i anspråk för sådan tjänstgöring i fredstid. Regeringen bedömer att den för i grunden posi- tiva säkerhetspolitiska utvecklingen skall fort- sätta och att ett invasionshot syftande till ockupation av inte ter sig möjligt , förutsatt att vi har en grundläggande försvarsförmåga (se regeringens proposition 1998/99:74 Förändrad omvärld – omdanat försvar, bet. 1989/99 FöU5). Försvarsmaktens behov av värnpliktiga har beräknats till drygt 15 000 och för åren därefter till 16 350. Det civila försvarets behov av civilpliktiga har beräknats till omkring 900 personer . Med beaktande av antalet avgångar före och under tjänstgöringen innebär detta att endast av de tjänstbara männen i en årskull kommer att tas ut för någon form av plikttjänstgöring med lång grundutbildning. Även med ett numerärt sett kraftigt minskat försvar kommer en förhållandevis stor del av totalförsvarets personalförsörjning i grunden behöva tryggas genom systemet med plikttjänstgöring. Systemet skall även fungera i ett ändrat omvärldsläge. Det gör att de förfaranden som går under benämningen totalvägran även fort- sättningsvis skall vara kriminaliserade på grund av att de kan för- anleda påtaglig skada eller fara och inte kan bemötas på annat sätt. Men när allt färre i varje årskull tas ut för sådan tjänstgöring väcker detta helt naturligt frågan om samma påföljdsreglering alltjämt är lämplig. Vid denna prövning skall följande frågor besvaras. G Bör samma påföljd användas oavsett skälen för vägran? G Är behovet av sanktion lika vid vägrad grundutbildning och vägrad repetitionsutbildning? 420 Påföljdsval och straffmätning för totalvägran G Är böter en tillräcklig sanktion i fredstid? G Skall samhällstjänst kunna ersätta fängelse i anstalt? G Bör den som en gång dömts för vägran kallas in på nytt? G Finns det andra lösningar för att undvika fängelse, skall t.ex. den som redan vid mönstringen totalvägrar skrivas in i utbildningsreserven med tillämpning av reglerna om att bara de bäst lämpade skall tas ut för plikttjänstgöring eller skall liberalare regler införas för att få uppskov med tjänstgöringen eller för att få avbryta en påbörjad tjänstgöring? 16.7.2Samma påföljd oavsett skälen för vägran Utredningens förslag: Någon åtskillnad med avseende på skälen för en vägran skall i princip inte göras vid valet av påföljd. Enligt den praxis HD utvecklat görs en tydlig åtskillnad beroende på skälen för en vägran. Den som första gången vägrar att fullgöra plikttjänst av ideella skäl döms till villkorlig dom och böter, medan den som vägrar av andra skäl, t.ex. på grund av arbete, studier, familjeförhållanden eller av ren lättja m.m. döms till ett kortare fängelsestraff. I många fall anför emellertid den total- försvarspliktige flera slag av skäl, både ideella skäl och andra skäl för sin vägran. Detta väcker frågan om valet av påföljd skall styras av de skäl som kan ligga bakom den enskildes handling. De riktlinjer för rättstillämpningen som försvarsministern lämnades i samband med att vapenfrilagstiftningen ändrades utgick också från att någon åtskillnad med avseende på skälen för en vägran i princip inte skulle göras vid valet av påföljd. Den praxis som har utvecklats för vägran grundad på ideella skäl är närmast ett utslag av tanken att ingen skall straffas för sin åsikts skull. Detta ligger i linje inte bara med den svenska grund- lagen utan också med konventioner för mänskliga rättigheter. Det kan därför finnas anledning att behandla den som vägrar av ideella skäl mer generöst än den som vägrar av andra skäl. Mot ett sådant resonemang kan å andra sidan anföras att det skall inte vara möjligt för den enskilde att sätta sig över i demokratiskt ordning beslutad lag under hänvisning till ett på moraliska skäl grundat ställningstagande. För de som är anslutna till sekten vittnen är plikt- tjänsten i realiteten avskaffad. Med tillämpning av 10 kap. 8 § 2 Påföljdsval och straffmätning för totalvägran 421 lagen om totalförsvarsplikt och 7 kap. 3 § förordningen (1995:238) om totalförsvarsplikt får besluta att en totalförsvarspliktig som är ansluten till denna sekt tills vidare inte skall kallas till mönstring eller inkallas till värnplikt eller civil- plikt9 (prop. 1994/95:6 s. 200). Vilka konsekvenser en utvidgning av tillämpningsområdet för denna bestämmelse skulle få är emellertid svårt att överblicka. Att undanta från plikt endast de som anför ideella skäl för sin vägran men behålla plikten i alla övriga fall skulle sannolikt leda till besvärliga gränsdragnings- problem och därmed till ett mycket grannlaga prövningsför- farande liknande det förfarande som tillämpades för att få rätt att göra vapenfri tjänst års reform. Det vore orimligt att utgå från, om en ordning införs där plikten är beroende på den enskildes moraliska inställning, något annat än att den enskilde skulle vidta de mått och steg som då passar honom bäst. Bibel- och traktatsällskapet Vakttornet har i en skrivelse till regeringen anfört att medlemmar i sekten vittnen inte har något emot att numera utföra någon form av samhällsnyttig tjänst i stället för värnplikt. Det gör också att utredningens inställning i denna fråga kan tillämpas utan undantag. Enligt utredningens mening bör någon åtskillnad mellan skälen för vägran i förhållande till skyldigheten att göra plikttjänst inte göras. De skäl som den enskilde anför som grund för sin vägran eller utevaro värderas som framgått av redovisningen av praxis olika. Från den enskildes perspektiv kan en åtskillnad i praxis vid förstagångsvägran leda till taktiska dispositioner. Villkorlig dom jämte böter anses av lagstiftaren som en lindrigare påföljd än fängelse (se BrB). Detta innebär emellertid inte med nödvändighet att den enskilde alltid delar detta synsätt. En totalvägran på grund av ideella skäl kan i det enskilda fallet innebära ett mycket kännbart bötesstraff, särskilt om den enskilde har goda inkomster och saknar försörjningsplikt. I en sådan situation kan det löna sig att i stället anföra andra skäl än ideella för en vägran. Fängelse som är den normala påföljden vid andra skäl än ideella kan verkställas utom anstalt genom intensivövervakning med elektronisk kontroll. Den enskil- de får betala en avgift på per dag som övervakningen pågår. kan han utföra sitt arbete och få sin lön. Man kan även tänka sig exempel på motsatsen. Den som t.ex. saknar inkomster kan vid en vägran av ideella skäl räkna med 9 kom in till totalt 179 anmälningar från personer anslutna i sekten vittnen. 422 Påföljdsval och straffmätning för totalvägran villkorlig dom i förening med en förhållandevis låg dagsbot () och därmed också ett förhållandevis lågt bötesbelopp. För den som studerar och inte vill avbryta studierna eller skjuta på en tentamensperiod och inte i övrigt ha några begränsningar i sin rörelsefrihet ligger det därför nära till hands att i första hand anföra ideella skäl framför t.ex. studieskäl som grund för sin väg- ran. För att komma till rätta med den här typen av taktiska disposi- tioner bör den som vägrar eller uteblir från plikttjänstgöring i påföljdshänseende behandlas lika även vid förstagångsvägran. Straffnedsättning med hänsyn till ömmande personliga omstän- digheter bör dock alltid vara möjligt. Härvid avses regler om strafflindring och HD:s praxis. 16.7.3Behovet av sanktion bör inte göras beroende av de återstående tjänstgöringstiden Utredningens bedömning: Det framstår som mest konsekvent att vid valet av påföljd inte göra det beroende av den åter- stående tjänstgöringstiden. Det innebär bl.a. att straffet vid vägrad repetitionsutbildning – i den mån repetitionsutbildning förekommer – inte bör sättas lägre än vid vägrad grund- utbildning. Inledningsvis skall framhållas att det över huvud taget inte hålls några repetitionsutbildningar. I samband med lagstiftningsärende angav försvars- ministern i sina riktlinjer för rättstillämpning vid valet av påföljd att hänsyn bör kunna tas till den återstående tjänstgöringstiden och att straffet vid repetitionsutbildning därför borde kunna sättas lägre än vid grundutbildning. Praxis har inte följt dessa riktlinjer. Det finns inga tydliga tendenser till åtskillnad med hänsyn till om fråga varit om grundutbildning eller mindre del därav eller om korta repetitionsövningar. Den som har fullgjort grundutbildning och som är krigs- placerad skiljer sig emellertid från den som ännu inte har fullgjort någon sådan utbildning så till vida att han ingår i krigsorga- nisationen, kanske som en nyckelperson. Mot bakgrund härav framstår det som mer angeläget att sanktionera en vägran att Påföljdsval och straffmätning för totalvägran 423 fullgöra en repetitionsutbildning än en vägran att fullgöra en grundutbildning. Alla som vägrar grundutbildning vägrar emellertid inte alltid innan utbildningen har påbörjats. Fall av vägran förekommer . Sker vägran t.ex. i slutet av en grund- utbildning skiljer sig denna inte nämnvärt från den situationen att någon vägrar att fullgöra repetitionsutbildning. I det fallet skulle således en vägran framstå som lika straffvärd som vid repetitions- utbildning. Att dra en gräns mellan grundutbildning och repetitionsutbildning framstår därför inte som motiverat. Men även en koppling till tjänstgöringstiden ger upphov till gräns- dragningsproblem. Sker vägran i anslutning till inryckningen finns enligt vad som ovan sagts inget behov av sanktion, men sker vägran efter en tids tjänstgöring kan bedömningen bli annorlunda. Det går således inte att bortse från att en sådan ordning kopplad till fullgjord tjänstgöringstid ger upphov till gränsdragnings- problem. Det framstår därför som mest konsekvent att behandla båda fallen av vägran lika. 16.7.4Fängelse eller böter i fredstid? Utredningens bedömning och förslag: De förfaranden som sammanfattningsvis går under benämningen brott mot totalför- svarsplikten är av sådan art att det av allmänpreventiva skäl bör leda till ingripande med en sträng påföljd. Fängelse bör således även fortsättningsvis ingå i straffskalan. Påföljden vid s.k. totalvägran bör i normalfallet kunna stanna vid fängelse .