sou · GOB362d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Rätten skall höra TSM innan konkursförvaltare utses (7 kap. 3 § första stycket KL) eller när förvaltare skall entledigas (7 kap. 5 § andra stycket KL). TSM har vissa uppgifter i fråga om tvångsmedlen mot gäldenären. Bl.a. kan myndigheten initiera användningen av tvångsmedel och yttra sig till rätten därom (6 kap. 7 § och 10 § KL). TSM har även rätt att begära upplysningar av gäldenären (6 kap. 2 § KL) och närvara vid edgångssammanträdet (2 kap. 24 § första stycket 3 och 6 kap. 5 § tredje stycket KL). Som framgått ovan kan TSM begära upplysningar av förvaltaren (7 kap. 9 § KL) och ha kontakt med denne i anledning av förvaltarens skyldigheter enligt 7 kap. 10 § KL. Myndigheten har att motta ett stort antal handlingar, t.ex. bouppteckningen (7 kap. 13 § fjärde stycket KL), förvaltarberättelsen (7 kap. 15 § KL), halvårsberättelserna (7 kap. 20 § KL), utdelningsförslaget och förvalt- ningsredogörelsen (11 kap. 5 § KL). TSM:s åtgärder i anledning av för- valtarens slutredovisning redovisas nedan. Ett led i tillsynsfunktionen är att TSM mottar olika uppgifter från förvaltaren angående medelsförvaltningen (7 kap. 18 § och 21 § KL). TSM har vissa självständiga beslutsfunktioner, nämligen vid tvist rörande gäldenärens beneficium (3 kap. 6 § KL) och vid oenighet om viss förvaltningsåtgärd mellan flera förvaltare (7 kap. 4 § andra stycket KL). I några fall behövs TSM:s medgivande till viss åtgärd av förvaltaren, t.ex. till underhandsförsäljning av pantsatt lös egendom (8 kap. 7 § KL). TSM kan också överklaga ett avslagsbeslut från rätten efter begäran av förvaltaren att bevakningsförfarande skall äga rum (9 kap. 1 §, jfr 16 kap. 8 § första stycket 5 KL). I konkursens slutskede skall TSM an- tingen avge yttrande eller höras ang. förvaltarens yrkande om arvode m.m. (14 kap. 8 §, 10 § och 14 § KL). Härtill kommer TSM:s skyldighet att ta hand om gäldenärens räkenskapsmaterial m.m., om inte förvaltaren kan göra det (7 kap. 22 § KL). Regleringen av borgenärernas roll i konkursförfarandet kännetecknas av att den avser den enskilde borgenärens rätt till och behov av insyn. Som redovisats under avsnittet 2.1.2 har borgenärskollektivet inga formella befogenheter i konkursförfarandet. En borgenär kan begära att en gransk- ningsman utses att bevaka den borgenärens rättigheter i en konkurs (7 kap. 30 § KL). Borgenärernas möjligheter till inflytande i konkursen finns an- givna på olika ställen i KL. I 2 kap. 13 § KL stadgas rätt för borgenär att begära säkerhetsåtgärd inför ett konkursbeslut i form av t.ex. kvarstad eller reseförbud. En borgenär eller granskningsman kan initiera att flera än en förvaltare skall utses liksom att förvaltningen skall vara delad (7 kap. 3 § andra stycket KL). I 7 kap. 5 § andra stycket KL föreskrivs rätt för borge- när och granskningsman att väcka fråga om att entlediga en förvaltare. Enligt 7 kap. 9 § KL är förvaltaren skyldig att på begäran lämna borgenär eller granskningsman upplysning om boet och dess förvaltning samt enligt 10 § höra särskilt berörda borgenärer i viktigare frågor. I 7 kap. 28 § andra stycket KL stadgas skyldighet för TSM att lämna bl.a. borgenär och granskningsman upplysningar om boet och dess förvaltning. Den borgenär som begär det har rätt att få del av förvaltarberättelsen (7 kap. 15 § andra stycket KL). I 8 kap. KL finns bestämmelser som ger borgenärerna rättig- heter bl.a. i fråga om att påkalla försäljning av viss egendom (8 kap. 5 § KL) eller lämna samtycke till vissa åtgärder rörande försäljning av fast och lös egendom (8 kap. 6 § andra stycket och 7 § andra stycket KL). I 9 kap. KL finns regler om förlikningssammanträde och den s.k. jävsprocessen, enligt vilka en borgenär har vissa processuella befogenheter. Enligt 10 kap. 4 § KL har borgenärerna i vissa fall rätt att utfå medel även om konkursen avskrivits. Enligt 13 kap. 7 § första stycket KL har borgenär, vars rätt kan vara beroende av den, rätt att klandra slutredovisningen. I 14 kap. 8 § första stycket KL finns en bestämmelse som ger borgenär som begärt det rätt att yttra sig över förvaltarens arvodesframställning. Enligt 16 kap. KL har en borgenär rätt att överklaga de beslut under konkursförfarandet som angår honom. En konkurs kan avslutas på olika sätt: genom upphävande på grund av högre rätts beslut (jfr 2 kap. 25 § KL), genom avskrivning på grund av otillräckliga tillgångar eller på grund av att ingen fordran gjorts gällande i konkursen, genom utdelning, genom nedläggande på grund av överens- kommelse mellan gäldenären och borgenärerna och genom ackord. Avskrivning regleras i 10 kap. KL. Om rätten efter att ha hört förvalta- ren anser att boets tillgångar inte räcker till betalning av uppkomna och förväntade konkurskostnader och andra skulder som boet ådragit sig (massaskulder), skall rätten besluta om avskrivning enligt 10 kap. 1 § KL. Före avskrivningsbeslutet skall bouppteckningen ha beedigats och förval- taren fullgjort sina åligganden enligt 7 kap. 15 § KL (10 kap. 2 § KL). I 10 kap. 3 § KL stadgas att en konkurs skall avskrivas av rätten även i de fall någon fordran inte görs gällande eller så inte kan antas bli fallet. Som berörts kan enligt 10 kap. 4 § KL vid avskrivning enligt 10 kap. 1 § kvar- varande tillgångar överlämnas till bäst berättigad borgenär av förvaltaren. Det krävs då att TSM medger det. Utdelning i tillgångskonkurs regleras i 11 kap. KL. I 11 kap. 4 § KL föreskrivs att förvaltaren skall upprätta ett utdelningsförslag. Fördelnings- principerna beror på vilka fordringar och förmånsrätter som gjorts gällande antingen formlöst eller genom ett bevakningsförfarande. Vilka borgenärer som är förmånsberättigade framgår av förmånsrättsordningen enligt för- månsrättslagen (1970:979, FRL). Rätten kungör att ett utdelningsförslag har upprättats (11 kap. 6 § första stycket KL). Därefter kan invändningar framställas mot förslaget (11 kap. 6 § tredje stycket KL). Rätten fastställer utdelning i konkursen enligt utdelningsförslaget, om nå- gon invändning inte gjorts (11 kap. 7 § första stycket KL). I annat fall änd- rar rätten i förslaget och fastställer utdelning enligt ändringarna. Rätten kan även återförvisa det till konkursförvaltaren (11 kap. 7 § tredje stycket KL). Förvaltaren skall, efter att besluten om att fastställa utdelning och arvode till förvaltaren vunnit laga kraft, betala ut medlen till borgenärerna (11 kap. 9 § KL). Regler om förskottsbetalning finns i 11 kap. 14 – 17 §§ KL. I 11 kap. 19 – 21 §§ KL finns bestämmelser om hur man förfar när medel blir tillgängliga efter att ett utdelningsförslag upprättats, s.k. efter- utdelning. Bestämmelser om avslutande av konkurs när gäldenären träffar en fri- villig uppgörelse med borgenärerna eller när rätten fastställer ett ackord finns i 12 kap. KL. Vid en frivillig uppgörelse beslutar rätten om att kon- kursen skall läggas ned (12 kap. 1 § KL). Ackord förutsätter att ett bevak- ningsförfarande har beslutats (12 kap. 3 § KL). Ett fastställt ackord är bin- dande för de borgenärer, kända och okända, som efter bevakning haft rätt att rösta om ackordsförslaget (12 kap. 21 § KL). I 13 kap. 1 § KL anges att förvaltaren skall avge slutredovisning för sin förvaltning och i 2 § 1 – 8 räknas upp när så skall ske. TSM har till uppgift att granska redovisningen och, i vissa fall, avge utlåtande över densamma (13 kap. 5 § KL). Slutredovisningen kan klandras av TSM, gäldenären och borgenärer vars rätt är beroende av den (13 kap. 7 § KL). I 14 kap. KL finns bestämmelser om kostnader i konkurs. Med kon- kurskostnad förstås bl.a. ersättning till förvaltaren för arvode och kostnads- ersättning (14 kap. 1 § första stycket 1 och 4 – 11 §§ KL). Ersättningen bestäms av rätten. I 14 kap. 4 § andra stycket och 5 § KL anges enligt vilka principer arvodet skall bestämmas. I 14 kap. 4 § tredje stycket föreskrivs att arvode utgår enligt taxa om konkursen avskrivs enligt 10 kap. 1 § KL. Konkurskostnaderna skall utgå ur boet framför andra skulder som boet ådragit sig. I den mån boets tillgångar inte förslår till att täcka konkurs- kostnaderna svarar staten för dem (14 kap. 2 § KL). Om en konkurs av- skrivs enligt 10 kap. 1 § KL och uppstått på ansökan av annan borgenär än staten, skall, i den mån konkurskostnaderna inte kan tas ur boet, borgenä- ren svara för dessa. Betalningsskyldigheten uppgår dock högst till ett be- lopp motsvarande en tiondel av det vid konkursbeslutet gällande prisbas- beloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (14 kap. 3 § KL). Förmår inte borgenären betala sin del av kostnaden, svarar staten för den. Konkursernas antal och fördelning på olika kategorier, m.m. – 1979, dvs. under huvuddelen av den tid då ÄKL gällde, uppgick det årliga antalet nya konkurser som högst till 4 000 – 4 500 (, 1933 och början av 1970- talet). I övrigt växlade konkursfrekvensen mellan ett knappt 1 000-tal och 4 000 (se vidare SOU 1983:24 s. 445). började antalet konkurser att stiga mera markant. 1980 var antalet konkurser drygt 4 600 för att uppgå till drygt 7 700. Med undantag för en ned- gång 1982, 1987 och 1988 var utvecklingen stigande under detta årtionde. Ett trendbrott kom 1990 då antalet konkurser kunde räknas till knappt 11 000. steg konkurserna kraftigt för att 1992 översti- ga 22 000. Därefter har konkurserna stadigt gått ned från knappt 20 000 1993 till drygt 7 000 1999.3 Om konkurserna delas in efter vem som är gäldenär, dvs. företagskon- kurs resp. privatperson, utgör aktiebolagskonkurserna den vanligaste typen i den först nämnda kategorien. Under så gott som utgjorde 2Se till det följande även SOU 1999:1, Del I, s. 123 ff. 3Källa: (), . aktiebolagskonkurserna mellan två tredjedelar och knappt tre fjärdedelar av samtliga fall. 1990 var andelen aktiebolagskonkurser knappt 7 500 av det totala antalet konkurser om knappt 11 000, 1991 var motsvarande siffra drygt 13 000 av knappt 18 500, 1992 knappt 16 500 av knappt 22 500, 1993 drygt 14 600 av knappt 20 000, 1994 cirka 11 000 av drygt 15 600, 1995 knappt 9 000 av drygt 12 500, 1996 drygt 8 700 av drygt 12 100, 1997 drygt 8 000 av drygt 11 000, 1998 drygt 6 600 av drygt 9 300 och 1999 knappt 4 700 av drygt 7 000. Vissa regionala skillnader kan konstate- ras. I har andelen aktiebolagskonkurser genomgående upp- gått till mera än tre fjärdedelar. Motsvarande siffror för (efter 1998 ), län samt, för tiden , har legat nära riksgenomsnittet. Bland länen utanför de tre storstadsregionerna har aktiebolagskonkurserna i län och, i något mindre utsträckning, i genomgå- ende understigit två tredjedelar av totala antalet konkurser. I har aktiebolagskonkurserna i under första hälften av 1990- talet genomgående överstigit tre fjärdedelar.4 mer än tredubblades antalet handelsbolagskon- kurser från knappt 800 1990 till knappt 2 400 1992. Siffran har under sena- re år stabiliserats på drygt 1000 men utgör endast drygt 650 1999. I 1990- talets början utgjorde andelen privatpersoner som gick i konkurs mellan drygt 900 personer (1990) och som högst drygt 1200 (1992). Därefter har antalet privatpersoner som gått i konkurs stadigt sjunkit för att 1999 endast uppgå till drygt 500 personer. Bland företagskonkurserna har näringsidkare med hotell- och restau- rangverksamhet haft en relativt sett stor andel. Från att 1990 av företagen inom branschen gått i konkurs, steg siffran till 1991 för att 1999 åter sjunka till 2,1 pro- cent. Parti- och agenturhandeln, ej med motorfordon (benämnd partihandel och varuförmedling, då inkl. motorfordon resp. 1994 – 1995 benämnd övrig partihandel) har också uppvisat en högre andel procent 4Källa: (), PM 1991:1, , 9301, 9401, 9501, 9601, 9701, 9801, 9901 och 0001, samtliga tabell 5. Anm. ingick i SCB:s Centrala Företags- och Arbetsställe Register (CFAR) de företag som redo- visade anställd personal till () eller mervärdespliktig omsätt- ning, som regel 30 000/år till mervärdesskatteadministrationen (MER). höjdes gränsen för mervärdespliktig omsättning för att registreras som företag i , vilket innebar att åtskilliga företag utan anställda utgick ur CFAR. ingår som företag i samtliga företag som antingen är registrerade som arbetsgivare hos RSV, är momsregistrerade eller har F-skatt. Detta ha medfört att /97 cirka 190 000, mestadels enskilda firmor där merparten var lantbruk tillförts CFAR, se och 9901. 5Se fotnot 4. företag som går i konkurs, mellan drygt 3 à och omkring 6 pro- cent 1992 – 1993. Siffran tenderar att sjunka och 1999 utgjorde andelen företag i konkurs inom branschen . Inom industrin har under konkursuppgången trävarutillverkningen, mas- sa- och pappersindustrin, kemisk industri, metallframställningsindustri och verkstadsvarutillverkning svarat för en i förhållande till annan typ av indu- stri större andel företagskonkurser inom resp. bransch. 1991 var den mel- lan cirka 4,3 och och 1992 mellan drygt 5,6 och . Trenden höll i sig i stort då procenttalet uppgick till för tre av branscherna (uppgift saknas för en bransch). Verkstadsvarutillverkningen visade även 1994 en uppåtgående trend till . Därefter har andelen företagskonkurser sjunkit i dessa branscher. Andelen konkurser inom livsmedels-, dryckesvaru- och to- bakstillverkningsindustrin har i huvudsak legat mellan 3,5 och med undantag då siffran var . Även i fråga om denna bransch tenderar företagskonkurserna att sjunka och utgör . Riksgenomsnittet för hur stor andel företag (samtliga branscher) som gått i konkurs var , 1992 , 1993 , 1994 , 1995 , 1996 , 1997 , 1998 och 1999 0,8 procent.6 Vid en jämförelse mellan riksgenomsnittet och vissa län framkommer följande. I har andelen företagskonkurser överstigit riksgenomsnittet med genomgående . 1999 överstiger andelen riksgenomsnittet . För har andelen överstigit genomsnittet med i början av decenniet (1991 – 1993) för att sjunka till ungefär en halv procent över genomsnittet. 1999 motsvarar siffran för ungefär riksgenomsnittet. län och tidigare har ungefär legat på riksgenomsnittet. har , och, i viss utsträckning, genomgå- ende redovisat lägst andel företag i konkurs. Konkursernas verkningar för de anställda känneteck- nas av i huvudsak följande. Inom byggnadsverksamheten/byggindustrin påverkades knappt 2 000 anställda av konkurser 1990 för att 1991, 1992 och 1993 uppgå till drygt 9 700, knappt 19 000 resp. drygt 15 200. Däref- ter har antalet anställda som påverkas inom branschen successivt sjunkit då en höjning inträffade, för att åter sjunka 1999 till drygt 1 700. Även parti- och agenturhandeln (ej med motorfordon), detaljhan- deln (ej med motorfordon), reparation (benämnd partihandel och varuförmedling samt detaljhandeln, då båda inkl. motorfordon och 1994 – 6Källa: SCB, PM och som ovan, samtliga tabell 7, tabell 7 a. 7Källa: SCB, PM och som ovan, samtliga tabell 6 a. 1995 benämnd övrig partihandel resp. övrig detaljhandel reparation av hushålls- och personliga artiklar) samt hotell- och restaurangverksamheten har genomgående svarat för en relativt stor andel anställ- da som berörs av konkurs. svarar dessa branscher för av det totala antalet anställda som påverkas (1999). Under den kraftiga konkursuppgången berördes totalt i samtliga branscher drygt 80 000 anställda (1992) 8 Av det totala antalet anställda som påverkats av konkurs i länen utgjor- de under större delen av andelen i lägre än riks- genomsnittet. För (numera ) gällde det omvända förhållandet. Beträffande län motsvarar siffran (1999) genomsnittet. Tiden kännetecknas för del av att andelen anställda som påverkades genomgående översteg riksgenomsnittet.9 Antalet vid tingsrätterna avslutade konkurser fördelat efter grunden för avslut. Vid tingsrätterna avslutades 18 000 konkurser, 1997 14 571, 1998 12 168 och 1999 9 880.10 Av konkurser avslutade var andelen utdel- ningskonkurser 7 468 och avskrivningskonkurser 10 532, 1997 var andelen utdelningskonkurser 5 899 och avskrivningskonkurser 8 672, 1998 var andelen utdelningskonkurser 4 770 och avskrivningskonkurser 7 398 samt 1999 var andelen utdelningskonkurser 3 926 och avskrivningskonkurser 5 954. Därmed utgjorde andelen konkurser som avslutats med avskrivning och utdelningskonkurserna . Av konkurser avslutade vid tingsrätter belägna inom region i utgjorde andelen avskrivningskonkurser drygt 74, cirka 72,5, 76 resp. för de fyra åren. Inom region i motsvarade siffror- na ungefär riksgenomsnittet. I var fördelningen ungefär lika mellan konkurstyperna. motsvarar för- delningen där ungefär riksgenomsnittet och 1999 utgjorde andelen av- skrivningskonkurser . Tingsrätterna inom Härnösands- och Gävleregionerna har samtliga år haft en större andel utdelningskonkur- ser än avskrivningskonkurser. Samma förhållande gäller Umeåregionen 1997 och 1998. 8Källa: SCB, PM och som ovan, samtliga tabell 7, tabell 7 b. 9Källa: SCB, PM och som ovan, samtliga tabell 6 a. 10Källa: RSV. I kategorien avskrivningskonkurser ingår konkurser som avslutas genom avskrivning enligt 10 kap. KL. 2.2Bakgrunden till nuvarande ordning och offentlig tillsyn i konkurs En förutsättning för ett behov av konkurslagstiftning är förekomsten av mera utvecklade kreditförhållanden. Utvecklingen i har kommit att bygga på likhetsprincipen, dvs. gäldenärens egendom skall fördelas mellan borgenärerna i proportion till fordringarnas storlek. Länge saknades emel- lertid regler både om förfarandet vid generalexekution och om den materi- ella konkursrätten. Beträffande äldre förhållanden, se , Det svenska konkursförfarandets utveckling, uppsats i ägnad lag, del II, 1934, s. 916 f. och Welamson, Konkursrätt, 1961, s. 10 f. Inte heller lag innehöll någon fullständig reglering i näm- na hänseenden. En viktig fråga var omfattningen av gäldenärens benefici- um. Gäldenären ansågs under vissa förutsättningar ha rätt att avträda sin egendom till borgenärernas förnöjande för deras inbördes fördelning av egendomen. Det blev därför av vikt att klargöra vilken egendom som om- fattades av konkursen (se Welamson, a.a. s. 10 f.) och , a.a. s. 918 f.). I 16 kap. handelsbalken, HB, lag fanns vissa regler om huru gäldenär må gods sitt til thes borgenärer på en gång afstå.... I 16 kap. 2 § HB stadgades en långt gående avträdesförmån om gäldenären gitter wisa, at fattigdom hans är tillkommen af siöskada, fiendens infall, eldswåda eller annan olycko, thertil han ej wållande warit.... Förmånen innebar att gäl- denären åtnjöt frihet från personal- och realexekution för de gamla skulderna (, a.a. s. 920 f.) I 16 kap. 3 § HB förvägrades gälde- nären avträdesförmånen om gäldenärens fattigdom finnes wara kommen av slöseri, dobbel, lättia och wårdslöshet... I 17 kap. HB fanns bestäm- melser om förmånsrättsordningen. Konkursförfarandet betraktades som ett tvistemål, där den ordinära civilprocessens regler i princip var tillämpliga. Förfarandet mynnade ut i en enhetlig konkursdom över samtliga anmälda anspråk (se Welamson, a.a. s. 12 f. och , a.a. s. 923 f.). lag fanns således inga bestämmelser om konkursförvaltning (det följande bygger på redogörelsen i Förslag till konkurslag och till lag om ackordsförhandling utan konkurs m.m. avgivet 1911, nedan kallat betänkande, s. 236 f.). Det var först genom en kunglig förklaring som det föreskrevs en rätt för borgenärerna att ta boet under förvaltning, utreda det och indriva fordringar. Borgenärerna kunde utse kuratorer, vilka bl.a. hade att bestrida kostnader för borgenärernas gemen- samma bästa. Borgenärernas befogenheter inskränktes genom en kunglig Då överflyttades ett flertal förvaltningsuppgifter på doma- ren. Denne hade bl.a. att ombesörja den lösa egendomens försäljning på auktion. Därutöver infördes ett förvaltarliknande institut genom om att två vederhäftige män skulle utses att förvalta den fasta egendomen intill den s.k. inställelsedagen. Om borgenärerna och gäldenären inte kunde träffa ett ackord på denna dag, skulle domaren sälja även den fasta egen- domen på offentlig auktion. Influtna medel skulle sättas in på bank. Regleringen innebar att borgenärernas rätt att själva ta del i förvaltningen successivt inskränktes. stad- ga fanns ganska utförliga bestämmelser om förvaltningen. Borgenärerna skulle, när gäldenären avlagt bouppteckningsed, välja gode män vilka hade att förvalta boet och utreda det. Valet skulle anmälas till rätten. I vissa fall, t.ex. om inga borgenärer fanns på orten eller endast borgenärer med ringa fordringar, ankom det på rätten, tillsammans med närvarande borgenärer att utse personer att ombesörja förvaltningen. männens befogenheter inskränkte sig i stort till att indriva fordringar och omsätta viss lös egen- dom. Sedan borgenärerna hade besvurit sina fordringar och uppropet på inställelsedagen passerat, valde de sysslomän. Valet ägde rum utan rättens inblandning men skulle anmälas inför rätten. Borgenärerna kunde ge syss- lomännen, vilka liksom gode männen företrädesvis borde höra till borge- närskretsen, instruktioner för förvaltningen samt kunde avkräva dem redo- visning för denna. Sysslomännen hade även rätt till arvode. Sysslomännens uppgifter var att överta vården av boet från gode männen eller annan, att utreda gäldenärens tillgångar, att driva in och omvandla tillgångarna till pengar, att rätta sig efter borgenärernas föreskrifter och beslut samt bestri- da kostnader ur boet för borgenärernas gemensamma bästa. Domaren hade inga befogenheter beträffande förvaltningen. Följande stadga, stadga, innehöll i stort samma regler som den föregående. En nyhet var bl.a. rätten för borgenärerna att vid vite förelägga gode männen och sysslomännen att avge redovisning för sin förvaltning. Konkurslagen , som ersatte stadga, följdes i sin tur av konkurslagen . konkurslag innehöll ungefär samma bestämmelser om gode män och sysslomän som föregåen- de författningar. Nyheter lag var bl.a. att rätten nu skulle utfärda förordnandena för gode männen och sysslomännen, att även gode männen kunde få föreskrifter om sin förvaltning, att sysslomännen oftare kunde avkrävas redovisning för förvaltningen, att rätten vid vite kunde förelägga gode män och sysslomän att fullgöra sina åligganden vid äventyr av skil- jande från uppdraget och att rätten kunde upphäva borgenärsbeslut på for- mell grund. Såväl gode männen som sysslomännen fick genom lagstift- ningen utökade uppgifter och förfarandet vid försäljning av egendom reg- lerades ytterligare. Även gode männen tillerkändes nu rätt till arvode. Om borgenärerna och gode männen eller sysslomännen inte kunde enas om arvodet, ankom det på rätten att avgöra frågan. En av nyheterna lag var att man i konkurser av enkel beskaffenhet kunde inskränka sig att utse endast en god man (betänkande, s. 239 f.). Nästa lag på området var konkurslag, vilken byggde på förslag . Denna lag karakteriserades av att handhavandet av konkursboet indelades i tre perioder. Den första perioden löpte till dess att bouppteckningen eller en borgenärsförteckning upprättats, dvs. kännetecknades av att, i staden, rätten och, på landet, domaren, utsåg personer att ombesörja sådana åtgärder vilka påkallades efter ett konkursutbrott, t.ex. att ta i förvar böcker och hand- lingar. Nästa period var den när gode männen ombesörjde förvaltningen. Principer och former för att utse gode männen samt deras kvalifikationer var i stort sett lika de som gällt enligt äldre lagstiftning. Rätten eller doma- ren höll det första förhöret. Vid detta uppgav borgenärerna sina fordringar och valde gode män eller, om t.ex. några borgenärer inte fanns tillstädes, utsåg rätten eller domaren annan person. Domaren eller rätten hade även beslutanderätten i de fall borgenärerna ansåg det vara tillräckligt att utse endast en god man i enklare konkurser. männens uppgift var främst att utreda vad som ingick i boet och förbereda realiseringen av detta. Den sista perioden började med inställelsedagen eller, om val av sysslomän inte företagits då, vid ett sammanträde inför rättens ombudsman (RO), en be- fattning som inrättades genom lag, vid vilket de borgenärer som bevakat sina fordringar valde syssloman. Dessa skulle utses bland borgenä- rer eller andra skickliga män.