sou · GOB316 · 2001-01-01 00:00:00 — Enligt vad som sägs i den paragrafen jämförd med 1 kap. 1 § tredje stycket fartygssäkerhetslagen, bör bestämmelserna meddelas i lag. Det sagda hindrar inte att tillämpningsföreskrifter får meddelas om t.ex. tillsynsförrättningarnas närmare innehåll. Vidare krävs ansvarsbestämmelser mot dem som bryter mot förbud att använda bristfälliga fartyg meddelade med stöd av de nya bestämmelserna. I den mån rättsverkan skall vara annan än böter, krävs att bestämmelserna meddelas i lag. Av 12 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen framgår att straffet för den som bryter mot ett förbud enligt 11 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen är böter eller fängelse i högst . Detsamma gäller enligt 10 kap. 3 § lagen om åtgärder mot förorening från fartyg för den som bryter mot ett förbud eller föreläggande som har meddelats med stöd av 7 kap. 4 - 5 §§. De ansvarsbestämmelser som vi föreslår, bör ha samma straffskala och skall därför meddelas i lag. Våra synpunkter på vilka bestämmelser som bör meddelas i lagform, stämmer överens med hur fartygssäkerhetslagen ser ut . Genom att placera de nya bestämmelserna på motsvarande nivå som de befintliga, blir det självfallet också lättare att överblicka lagstiftningen. 8Genomförandet av direktivet 95/21/EG Direktivet 95/21/EG anger följande om medlemsstaternas skyldigheter att vidta åtgärder mot bristfälliga fartyg. Enligt artikel 9 skall behörig myndighet försäkra sig om att sådana brister som har bekräftats av eller framkommit vid inspektion rättas till i enlighet med konventionerna. Innebär bristerna otvetydig fara för säkerhet, liv eller miljö skall myndigheten se till att fartyget kvarhålls eller att den drift i samband med vilken bristerna har upptäckts stoppas. Beslut om kvarhållande eller driftsförbud får inte upphävas förrän faran är obefintlig eller myndigheten försäkrat sig om att fartyget kan ge sig av till sjöss eller fortsätta driften utan fara för passagerares och besättnings säkerhet eller hälsa samt utan fara för andra fartyg och den miljön. Enligt artikel 9a skall kvarhållande ske om certifikat eller kopia av dokument angående godkänd säkerhetsorganisation saknas ombord på ett fartyg på vilket ISM-koden är tillämplig. Finns inte sådana brister som anges i artikel 9 på fartyget, får det dock ges tillstånd att lämna inspektionshamnen för att förhindra överbeläggning av hamnen. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att fartyget därefter inte ges tillträde till hamnar i gemenskapen till dess att fartygets ägare eller den som är ansvarig för fartygstransporten kan visa för 78 Genomförandet av direktivet 95/21/EG sjöfartsmyndigheten i den stat som beslutade om kvarhållandet att fartyget innehar certifikat enligt ISM-koden. Om ett fartyg är behäftat med sådana brister som anges i artikel 9, skall kvarhållandet i princip bestå till dess att bristerna är åtgärdade. Enligt artikel 11.1 får hamnstatens behöriga myndighet emellertid tillåta fartyget att fortsätta till närmaste lämpliga reparationsvarv om bristerna inte kan åtgärdas i inspektions- hamnen. En förutsättning för resan är att fartyget följer sådana villkor som uppställts av flaggstatens behöriga myndighet och godtagits av den medlemsstat där inspektionen skett. Om ett fartyg som avses i artikel 11.1 lämnar inspektionshamnen för resa till reparationsvarv utan att uppfylla villkoren för resan eller om fartyget inte anlöper det anvisade reparationsvarvet, skall medlemsstaterna enligt artikel 11.4 vidta åtgärder för att säkerställa att fartyget vägras tillträde till varje hamn inom gemenskapen. Fartyget skall få tillträde till hamnarna först när fartygets ägare eller den som ansvarar för fartygstransporten bevisat för den behöriga myndigheten i den medlemsstat där fartyget befanns vara undermåligt att fartyget uppfyller alla tillämpliga krav i konventionerna. Enligt artikel 11.6 skall ett fartyg trots vad som sägs i artikel 11.4 få tillträde till en hamn som anvisats av hamnstatens behöriga myndighet om force majeure eller bjudande säkerhetsskäl föreligger eller för att minska eller begränsa föroreningsrisk eller för att rätta till brister. Har brister påträffats vid en inspektion som innebär att fartyget skall hållas kvar i hamnen, skall kostnaderna för förrättningen enligt artikel 16.1 ersättas av fartygets ägare eller av den som är ansvarig för fartygstransporten eller av hans representant i hamnstaten. Enligt artikel 16.3 skall ett kvarhållande inte upphävas förrän betalning skett eller säkerhet ställts för betalning av kostnaderna. Vad som sägs i direktivet 95/21/EG om åtgärder mot bristfälliga fartyg skall jämföras med motsvarande bestämmelser i svensk rätt. Bestämmelser om inskränkningar i rätten att använda fartyg finns i 11 kap. fartygssäkerhetslagen och i 7 kap. lagen om åtgärder mot förorening från fartyg. Enligt 11 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen får den beslutande myndigheten förbjuda ett Genomförandet av direktivet 95/21/EG 79 fartygs resa eller, om bristen avser anordningar för arbete, arbetsredskap, användning av en lokal, arbetsprocess eller arbetsmetod eller användandet av ett viss ämne, förbjuda användandet härav. Om tillräckliga skäl för förbud inte föreligger får myndigheten enligt 11 kap. 5 § fartygssäkerhetslagen i stället förelägga fartygets redare eller ägare att åtgärda bristen. 7 kap. lagen om åtgärder mot förorening från fartyg innehåller bestämmelser om särskilda åtgärder mot förorening. Enligt 4 § får den beslutande myndigheten meddela förbud för fartygs avgång eller vidare resa, förbud att använda viss utrustning, föreläggande att fartyget skall följa en viss färdväg, föreläggande att fartyget skall anlöpa eller avgå från en viss hamn eller annan uppehållsplats samt föreläggande i fråga om fartygets framförande eller drift. Alternativt kan myndigheten enligt andra stycket meddela föreläggande att bristerna skall åtgärdas. Vid risk för ett utsläpp i strid mot gällande bestämmelser av olja eller annat skadligt ämne kan ett förbud dessutom enligt 5 § avse att påbörja eller fortsätta lastning, lossning, läktring eller bunkring. I ett avseende, nämligen om det beträffande ett visst fartyg inte fullgjorts vad som föreskrivs om försäkringsskyldighet eller skyldighet att ställa säkerhet i 10 kap. sjölagen, får myndigheten enligt 6 § meddela förbud för fartyg att anlöpa eller avgå från en svensk hamn. Med undantag för den sistnämnda bestämmelsen kan inte svenska tillsynsmyndigheter förbjuda fartyg att anlöpa viss hamn. I de fall som avses i artiklarna 9a och 11.4 i direktivet 95/21/EG saknas alltså laga möjligheter att vidta åtgärder för att förhindra fartygens tillträde till svenska hamnar. Enligt 11 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen får ett fartygs resa förbjudas tills rättelse har skett. I lagen om åtgärder mot förorening från fartyg anges inte uttryckligen hur länge ett förbud skall bestå. Förbudet kan dock inte utan lagstöd bestå längre än till dess att bristerna är rättade. Vare sig i fartygssäkerhetslagen eller i lagen om åtgärder mot förorening från fartyg finns alltså laga stöd för att därefter hålla kvar fartyget i inspektionshamnen tills kostnaderna för tillsynsförrättningen är betalda. 80 Genomförandet av direktivet 95/21/EG I beaktande av vad som sagts ovan, fordrar genomförandet av direktivet 95/21/EG ändringar i svensk rätt som innebär dels att fartyg i vissa fall inte skall få tillträde till svenska hamnar, dels att förbud för fartyg att lämna inspektionshamnen skall bestå till dess att förrättningskostnaderna är betalda. Direktivet avser i och för sig inte åtgärder mot hamnstatens egna fartyg. Vi anser dock att tillsynsmyndigheterna bör ha i vart fall samma möjligheter att vidta åtgärder mot svenska fartyg som mot utländska fartyg. De nya bestämmelser som krävs för att införliva innehållet i artiklarna 9a, 11.4 och 16.3 bör därför gälla alla fartyg oavsett flagg. 8.2 Ändring i fartygssäkerhetslagen för att genomföra artikel 9a (punkterna 1 och 2) Vi har tidigare ingående behandlat förutsättningarna för att meddela förbud enligt 11 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen. Bl.a. gäller att ett fartygs fortsatta resa får förbjudas om fartyget eller dess rederi saknar ett certifikat, dokument angående godkänd säkerhetsorganisation. Denna del av bestämmelsen infördes i lagen 1995 tillsammans med möjligheten att förbjuda fortsatt resa om rederiet eller fartyget inte uppfyller kraven på säkerhets- organisation (SFS 1995:927). Genom bl.a. dessa ändringar i fartygssäkerhetslagen införlivades ISM-koden i svensk rätt. Ändringarna kom i tiden före det att artikel 9a infördes i direktivet 95/21/EG genom ändringsdirektivet 98/25/EG. Trots att den artikeln alltså inte kunde beaktas för lagändringen, är det som sägs i fartygssäkerhetslagen i stora delar detsamma som sägs i artikel 9a punkt 1. Vi skall här peka på skillnaderna i ordalydelsen av bestämmelserna. Enligt artikel 9a punkt 1 skall den behöriga myndigheten säkerställa att ett fartyg kvarhålls om kopian av dokumentet angående godkänd säkerhetsorganisation eller certifikatet angående godkänd säkerhetsorganisation saknas. Av punkt 8 i ingressen till ändringsdirektivet 98/25/EG framgår att dessa Genomförandet av direktivet 95/21/EG 81 handlingar skall finnas ombord på fartyget. Det kan inte utläsas av 11 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen att handlingarna måste kunna företes vid inspektionen. (1994/95:186) om ändring i fartygssäkerhetslagen uttalade regeringen att dokumentet och certifikatet angående godkänd säkerhetsorganisation skall finnas ombord på fartyget och uppvisas för tillsynsmyndigheter (s.1). Detsamma framgår av kungörelse (SJÖFS 1996:2) med föreskrifter om rederiers och fartygs säkerhetsorganisation. Enligt 6 § i föreskrifterna skall kopian av rederiets dokument angående godkänd säkerhetsorganisation samt fartygets certifikat angående godkänd säkerhetsorganisation finnas ombord. Skillnaderna i utformningen av artikel 9a punkt 1 och 11 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen synes alltså inte avspegla någon skillnad i fråga om att avsaknaden av handlingarna ombord utgör ett tillräckligt skäl att förbjuda ett fartygs fortsatt färd. Enligt artikel 9a skall den behöriga myndigheten säkerställa att fartyg utan ISM-handlingar kvarhålls. Detta måste läsas så att beslut om kvarhållande alltid skall följa om fartyg vid inspektion uppvisar denna brist. I punkt 8 i ingressen till ändringsdirektivet 98/25/EG sägs också att åtgärderna (som medlemsstaterna skall vidta) måste inbegripa kvarhållande av alla fartyg som saknar certifikat utfärdade enligt ISM-koden. Enligt fartygssäkerhetslagen får den behöriga myndigheten förbjuda ett fartygs resa vid avsaknaden av handlingar enligt ISM-koden. Lagen lämnar därmed ett ospecificerat utrymme för fartyg att lämna inspektionshamnen trots att dessa handlingar saknas ombord. En korrekt tillämpning av direktivet 95/21/EG innebär emellertid att fartyg som omfattas av ISM-koden och som saknar ISM-certifikat endast skall få lämna hamnen under de särskilda omständigheter som framgår av artikel 9a punkt 2. Enligt denna punkt får ett beslut om kvarhållande upphävas om det behövs för att förhindra överbeläggning av inspektionshamnen, dock under förutsättning att fartyget inte har andra brister som innebär att det inte får lämna hamnen. 11 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen bör därför ändras så att ett fartygs resa skall förbjudas vid avsaknad av certifikat och dokument angående godkänd säkerhetsorganisation som fartyget skall medföra enligt lag. Av paragrafen bör framgå att förbudet får 82 Genomförandet av direktivet 95/21/EG hävas för att förhindra överbeläggning av hamnen, om det inte finns andra brister som bör medföra att fartyget skall hållas kvar i hamnen. När ett beslut om kvarhållande upphävs enligt artikel 9a punkt 2 och fartyget trots avsaknaden av nödvändiga handlingar lämnar hamnen, skall medlemsstaterna vidta åtgärder för att säkerställa att fartyget vägras tillträde till hamnar i gemenskapen. Först efter det att fartygets ägare eller den som är ansvarig för fartygstransporten visat att fartyget har giltiga ISM-certifikat, skall förbudet att anlöpa hamnarna upphävas. Enligt punkt 11 i ingressen till ändringsdirektivet 98/25/EG kan bara den myndighet som i det första skedet beslutade om kvarhållandet upphäva förbudet att anlöpa hamnarna. De åtgärder som bör vidta för att säkerställa att fartygen i fråga vägras tillträde till hamnar i gemenskapen är samma som krävs för att införa artikel 11.4. Eftersom direktivet tillämpas inom hela Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES), bör åtgärderna omfatta säkerställandet av att fartygen vägras tillträde till staterna inom EES. Nedan följer en redogörelse för dessa åtgärder. 8.3Ändringar i fartygssäkerhetslagen och i lagen om åtgärder mot förorening från fartyg för att genomföra artiklarna 9a (punkt 3) och 11.4 Som nämnts ovan kan ett fartyg som avses i artiklarna 9a och 11.4 och som vill anlöpa en svensk hamn inte vägras detta av svenska myndigheter. För att säkerställa att dessa fartyg vägras tillträde till hamnar inom gemenskapen, bör svensk rätt ändras så att får förbjuda fartygen tillträde till svenska hamnar. Förbudet för fartygen att anlöpa svenska hamnar bör regleras i lag. Artikel 11.4 gäller endast de fartyg som avses i artikel 11.1, dvs. fartyg som fått tillstånd att resa till ett anvisat reparationsvarv. Genomförandet av direktivet 95/21/EG 83 I direktivet förutsätts att medlemsstaterna i andra fall vidtar tillräckliga åtgärder för att kunna hålla kvar fartygen med stöd av artikel 9. Direktivet innehåller ingen bestämmelse om vad som skall ske om ett fartyg ändå trotsar ett beslut om kvarhållande. Även om med stöd av 11 kap. 3 § fartygssäkerhetslagen och 7 kap. 10 § lagen om åtgärder mot förorening från fartyg kan få bistånd av andra myndigheter i fråga om att vidta åtgärder för att hålla kvar ett fartyg i en inspektionshamn, är bestämmelserna ingen garanti för att fartyget inte lämnar hamnen. Ett fartyg som trotsar ett förbud att resa och lämnar inspektionshamnen torde inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 11.4 och skall i konsekvens härmed inte förbjudas att anlöpa svenska hamnar. En tillämpning av direktivet 95/21/EG som innebär att fartyg som avviker från en inspektionshamn skulle behandlas förmånligare än fartyg som inte anlöper anvisat reparationsvarv är emellertid inte rimlig. Även dessa fartyg bör omfattas av förbudet att anlöpa svenska hamnar. En bestämmelse som i detta avseende formellt överskrider tillämpningsområdet för artikel 11.4 kan ändå sägas vara i överensstämmelse med direktivet. I ingressen till detta sägs nämligen att bristfälliga fartyg skulle fortsätta att utgöra ett hot mot säkerhet, hälsa och miljö och att åtnjuta ekonomiska fördelar genom att inte åtgärda brister enligt gällande konventionsbestäm- melser och att de därför bör vägras tillträde till alla gemenskapens hamnar. Bestämmelsen, som skall finnas i fartygssäkerhetslagen och i lagen om åtgärder mot förorening från fartyg, bör kunna utformas i stora drag på det sätt som föreslagit (jfr kapitel 6). Förbudet bör enligt vår uppfattning rikta sig mot fartygen. Det bör för tydlighets skull framgå av bestämmelsen, att den omfattar dels fartyg som trotsar ett förbud att resa, dels fartyg som fått tillåtelse att resa till anvisat reparationsvarv men som inte har uppfyllt villkoren för den resan. Bestämmelsen i fartygssäkerhetslagen bör vidare omfatta den situation som avses i artikel 9a punkt 3. I den situationen har ett beslut om kvarhållande hävts, varför den fortsatta resan i och för sig är tillåten. Fartyget får trots detta inte anlöpa medlemshamn 84 Genomförandet av direktivet 95/21/EG förrän fartygets ägare har visat att det innehar obligatoriska certifikat enligt ISM-koden. Enligt 11 kap. 4 § lagen om åtgärder mot förorening från fartyg finns bestämmelser om rederiers och fartygs säkerhetsorganisation, vilka även avser att skydda miljön, i fartygssäkerhetslagen. Vad som sägs i artikel 9a bör därför endast regleras i fartygssäkerhetslagen. Båda lagarna bör dock innehålla en reglering motsvarande artikel 11.6 i direktivet om att fartyg i vissa fall ändå måste få anlöpa hamn. bör informera de svenska hamnarna om att ett fartyg inte får anlöpa hamnarna. bör också anmäla sådana beslut till de myndigheter som kan bistå verket med att upprätthålla förbudet. Sådan anmälningsskyldighet finns reglerad i 11 kap. 3 § fartygssäkerhetslagen och 7 kap. 10 § lagen om åtgärder mot förorening från fartyg. Till de myndigheter som anges i 11 kap. 3 § fartygssäkerhetslagen bör fogas (som redan finns med i bestämmelsen i den andra lagen). För att göra det möjligt för behöriga myndigheter i andra medlemsstater att förbjuda fartygen att anlöpa deras hamnar, bör vidare informera dessa utländska myndigheter om förhållanden som enligt direktivet 95/21/EG bör innebära att fartygen skall vägras tillträde till gemenskapens hamnar. skyldighet att informera hamnarna och de utländska myndigheterna bör regleras i förordning. Överträdelse av ett förbud för fartyg att anlöpa svenska hamnar bör enligt vår uppfattning straffsanktioneras. För detta fordras ett tillägg till 12 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen och 10 kap. 3 § lagen om åtgärder mot förorening från fartyg. Straffskalan bör vara densamma som för den som överträder ett förbud att lämna inspektionshamnen. Genomförandet av direktivet 95/21/EG 85 8.4Genomförandet av artikel 16.3 Fartygssäkerhetslagen innehåller bestämmelser om att kostnaden för inspektion skall bäras av fartygsägaren. Det finns i 10 kap. 22 § fartygssäkerhetslagen ett bemyndigande för att meddela föreskrifter om statens avgifter för tillsyn. Motsvarande bemyndigande finns i 6 kap. 8 § lagen om åtgärder mot förorening från fartyg. Närmare bestämmelser om avgifter för tillsyn återfinns i föreskrifter (SJÖFS 1999:17) om tillsyn av fartyg och rederiers säkerhetsorganisation. Enligt 18 § är redaren eller den som i redarens ställe brukar fartyget eller, om uppgift om detta saknas, fartygsägaren eller den som beställt förrättningen betalningsansvarig för avgiften. har rätt att kräva att säkerhet skall ställas för betalning av avgiften för en förrättning. Vidare anger 10 kap. 4 § fartygssäkerhetslagen att kostnaden för sådana sakkunniga som förordnats att biträda vid tillsynsförrättningar skall ersättas av redaren. I kapitlet finns ytterligare bestämmelser om kostnader som skall bäras av redaren eller ägaren (se bl.a. 13 §). Bestämmelserna i fartygssäkerhetslagen och i lagen om åtgärder mot förorening från fartyg skall jämföras med artikel 16 i direktivet 95/21/EG. I artikel 16.1 sägs att alla kostnader för inspektioner som bekräftar sådana brister som leder till kvarhållande skall täckas av fartygets ägare eller av den som är ansvarig för fartygstransporten eller av hans representant i hamnstaten. Enligt artikel 16.2 skall alla kostnader i samband med inspektioner som utförs av en medlemsstats behöriga myndighet enligt artikel 11.4 debiteras fartygets ägare eller den som ansvarar för fartygstransporten. Enligt artikel 16.3 skall ett beslut om kvarhållande inte upphävas innan betalning skett eller tillfredsställande säkerhet ställts för betalning av kostnaderna. Någon bestämmelse motsvarande artikel 16.3 finns inte i fartygssäkerhetslagen eller i lagen om åtgärder mot förorening från fartyg. I dessa lagar bör därför en sådan bestämmelse införas. Ett förbud att lämna inspektionshamnen enligt 11 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen eller enligt 7 kap. 4–5 §§ lagen om åtgärder 86 Genomförandet av direktivet 95/21/EG mot förorening från fartyg, bör alltså bestå tills rättelse skett och betalning erlagts eller säkerhet ställts för kostnaderna för tillsynsförrättningen. 9Genomförandet av direktivet 1999/35/EG Direktivet 1999/35/EG innehåller särskilda bestämmelser om kontroller och obligatoriska besiktningar av ro-ro passagerarfartyg och höghastighetspassagerarfartyg som används eller skall användas i reguljär trafik. Syftet med de obligatoriska besiktning- arna är att ge en bättre garanti för en säker trafik av dessa fartyg i den reguljära trafiken. Om farliga brister upptäcks vid besiktningarna bör företagen som använder fartygen hindras från att ta dessa i bruk i trafiken. För att genomföra direktivet krävs nya bestämmelser i svensk rätt om tillsynen av dessa fartyg och om inskränkningar i rätten att använda dem i reguljär trafik. Direktivet innehåller också bestämmelser om samarbete mellan berörda medlemsländer vid utredning av olyckor till sjöss där ro- ro passagerarfartyg eller höghastighetspassagerarfartyg i reguljär trafik är inblandade. Bestämmelser som gör det möjligt med internationellt samarbete vid undersökning av olyckor finns i lagen och förordningen om undersökning av olyckor. Vi kommer att i kapitel 10 granska om dessa bestämmelser är tillräckliga för att direktivet i denna del skall anses genomfört i svensk rätt. 88 Genomförandet av direktivet 1999/35/EG 9.2Tillsyn av ro-ro passagerarfartyg och höghastighetspassagerarfartyg i reguljär trafik Bestämmelser om tillsyn av fartyg finns i 10 kap. fartygssäkerhets- lagen. Lagen innehåller bestämmelser om tillsyn som i första hand är av övergripande karaktär och som har generell räckvidd. Genom bemyndiganden i lagen och i fartygssäkerhetsförordningen meddelar föreskrifter om tillsynen. Genomförandet av direktivet 1999/35/EG fordrar inga bestämmelser med generell räckvidd, utan avser endast ro-ro passagerarfartyg och höghastighetspassagerarfartyg i reguljär trafik. Tillsynsförrätt- ningar som avser en viss typ av fartyg vid ett visst användande bör om möjligt med stöd av bemyndiganden i gällande bestämmelser i lagen regleras genom föreskrifter. Genomförandet av direktivet 1999/35/EG förutsätter dock bestämmelser om tillsynsförrättningar som i viss mån strider mot gällande bestämmelser om tillsyn i 10 kap. fartygssäkerhetslagen. Enligt 10 kap. 9 § fartygssäkerhetslagen skall tillsyn av utländska fartyg ske genom inspektion. För förhållanden som omfattas av ett utländskt fartygs certifikat skall inspektionen begränsas till granskning av certifikaten, om det inte finns grundad anledning att anta att fartyget, dess utrustning eller säkerhetsorganisation avviker från uppgifterna i certifikatet i något väsentligt avseende. Rätten att enligt 9 § inspektera utländska fartyg omfattar inte en rätt för att göra regelbundna och ingående förebyggande besiktningar och kontroller av utländska ro-ro passagerarfartyg och höghastighetspassagerarfartyg. har därmed inget bemyndigande i lagen att meddela föreskrifter om tillsynen av nämnda fartyg motsvarande vad som sägs i direktivet 1999/35/EG. För detta krävs att det i lagen tas upp särskilda bestämmelser om tillsyn vid användning av utländska ro- ro passagerarfartyg och höghastighetspassagerarfartyg i reguljär trafik. När det gäller svenska sådana fartyg, kan i och för sig med stöd av bemyndiganden i gällande lagstiftning Genomförandet av direktivet 1999/35/EG 89 meddela nödvändiga föreskrifter om tillsynen. Det är emellertid av vikt att tillsynen av de svenska ro-ro passagerarfartygen och höghastig-hetspassagerarfartygen också omfattar samtliga de moment som inbegrips i värdstatskontrollen av de utländska fartygen. I detta syfte bör de nya bestämmelserna gälla såväl svenska som utländska fartyg. Bestämmelserna i fartygssäkerhetslagen bör vara av övergripande karaktär och endast ange de yttersta ramarna för tillsynen. I övrigt bör direktivet genomföras genom tillämpningsföreskrifter. Frågan är då vad som bör regleras i lagform. Bestämmelserna kommer att ha ett avgränsat tillämpnings- område. Lagen bör ange vilka fartyg och vilken trafik som om- fattas av bestämmelserna. Direktivet 1999/35/EG tillämpas på ro- ro passagerarfartyg och höghastighetspassagerarfartyg i reguljär trafik till eller från en medlemsstats hamn på internationella resor och på inrikes resor i fartområden som ligger mer än från en kustlinje där nödställda kan föras i land (fartområde A enligt EG-direktivet 98/18/EG).