sou · GOB362d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Genom tilläggs- direktiv har utredningsuppdraget vidgats så att utredningen förutsätt- ningslöst skall överväga den framtida tillsynsfunktionens organisation. I dessa direktiv nämns att vid utformningen av organisationen får naturligen behovet av och det närmare innehållet i statens kontroll beträffande kon- kursförvaltningen avgörande betydelse. skall beaktas att det saknas egentligt utrymme för att genomföra förändringar som innebär ökade kostnader för det allmänna. Vad utredningen anfört i det föregående innefattar två betydelsefulla, generella ställningstaganden till hur den offentliga konkurstillsynen bör vara anordnad . För det första har föreslagits att tillsynen vis- serligen skall vara generell i den meningen att inga konkurser lämnas helt utanför varje kontroll men att tillsynens omfattning skall vara selektiv och anpassas till behovet av samhällelig kontroll i den enskilda konkursen (se avsnitt 5.2.3). För det andra har förordats att den nya konkurstillsynen skall utövas av en självständig myndighet som varken är inordnad under KFM:s budgetansvar eller lyder under RSV (se avsnitt 5.2.4). En reform av den offentliga konkurstillsynen som bygger på nu nämn- da ställningstaganden ger klara möjligheter till effektivisering av tillsynen. Denna kan koncentreras till de ärenden där en statlig kontroll framstår som angelägen. Hur det skall gå till kommer utredningen att närmare utveckla i avsnitt 5.7. Det är inte bara tillsynens innehåll som kan rationaliseras. Också själva organisationen bör ändras. I det hänseendet är att märka att en effektiv tillsyn enligt utredningens mening kräver en regional förank- ring av verksamheten. Denna sida av saken kommer utredningen att gå närmare in på i avsnitt 5.9.1. Som där kommer att behandlas tänker sig utredningen att den nya offentliga tillsynen skall utövas av en självständig, rikstäckande myndighet med en centralt placerad funktion och därutöver vissa regionalt placerade enheter. Att den statliga konkurstillsynen med utredningens förslag görs effek- tivare betyder i första hand att tillgängliga resurser utnyttjas på ett bättre sätt. Däremot innebär det inte att man utan vidare kan skära ned tillsyns- organisationen radikalt. I vad mån en sådan förändring kan ske beror gi- vetvis av behovet av offentlig tillsyn. Härvidlag finns först anledning erin- ra om utredningens ställningstagande beträffande borgenärernas roll i konkursförfarandet. Som har framhållits avsnitt i 5.2.2 bör någon formell beslutande- eller yttranderätt inte tilläggas borgenärskollektivet. Däremot har förordats att en borgenär skall hos rätten kunna begära utseende av en borgenärskommitté. Med utredningens inställning till borgenärernas roll kan man inte förvänta sig att deras benägenhet att kontrollera konkursför- valtningen förändras på ett avgörande sätt. Liksom får man därför falla tillbaka på en offentlig tillsyn över denna. Utredningens förslag omfattar också bl.a. en ny ordning för utseende av konkursförvaltare (se avsnitt 5.3). Av särskilt intresse för frågan om till- synsbehovet är här tanken på inrättande av särskilda regionala bedöm- ningsorgan (konkursförvaltarråd) som skall avgränsa kretsen av personer som kan anses lämpliga att få uppdrag som förvaltare. Förverkligas detta förslag, bör det medverka till att kravet på specialistkompetens slår ige- nom i alla konkurser. Det påverkar så till vida behovet av offentlig tillsyn att det ger bättre förutsättningar att inrikta tillsynen på mer omfattande och komplicerade konkurser än som varit möjligt. inte möjlighet att helt avvara varje form av övervakning av konkursför- valtningen i en del av konkursbeståndet. Det bör hållas i minnet att tillsyn- en även i fortsättningen skall vara generell. En viss baskontroll skall före- tas i alla konkurser, t.ex. för att övervaka att föreskrivna handlingar ges in och att konkurserna därmed inte drar ut . Vad utredningen anfört nu utesluter inte att vissa kostnadsminskningar kan uppnås. Det gäller särskilt utformningen av en ny tillsynsorganisation (se avsnitt 5.9.1). I avsnitt 5.4.3 skall vidare diskuteras möjligheter att förändra den nuvarande konkursförvaltartaxan. Viktiga frågor rörande kostnadsansvaret i konkurs kommer att behandlas i avsnitt 5.8. Dessa rör bl.a. konkurssökande borgenärs ansvar för konkurskostnader, avgiftssys- temet och ansökningsavgiften vid konkursansökan. En sammanfattande genomgång av vilka kostnadsmässiga konsekvenser som är förenade med utredningens olika förslag kommer att företas i avsnitt 5.12.1. 5.3 Utseende av konkursförvaltare Enligt 7 kap. 1 § första stycket KL i dess gällande lydelse skall en kon- kursförvaltare ha den särskilda insikt och erfarenhet som uppdraget krä- ver samt även i övrigt vara lämplig för uppdraget. Denna generellt hållna regel genomsyras av tanken att en tillräckligt kompetent person utses i det enskilda ärendet. En allmän utgångspunkt vid reform beträffande konkursförvaltarnas kvalifikationer var att utvecklingen i näringslivet och samhället i övrigt medfört att stora krav i allmänhet måste ställas på kon- kursförvaltarna (prop. 1978/79:105 s. 156). Vid reformen uppställdes fyra krav på förvaltarens kompetens. För att förvaltningen skall bli ändamåls- enlig och effektiv behöver en förvaltare ha kunskap i allmän juridik, före- tagsekonomiska insikter, kunskaper om bokföring och redovisning samt kännedom om och vana vid affärsjuridiska spörsmål. Ett annat viktigt krav är att förvaltaren har en väl utvecklad kontorsorganisation med resurser för bokföring och redovisning. Därutöver måste förvaltaren ha insikter i straffrättsliga frågor i syfte att kunna bedöma om det föreligger brottsmisstanke mot gäldenären. Han måste också vara väl förtrogen med arbetsrättsliga och arbetsmarknadspolitiska frågor. De angivna kompetenskraven enligt förarbetsuttalandena vid reform medförde att uppdragen som konkursförvaltare skulle koncentreras till en begränsad krets av personer som specialiserat sig på konkursför- valtning, advokater eller t.ex. tjänstemän vid Ackordscentral. Allmänpraktiserande jurister skulle i princip inte förordnas med undantag för en övergångsperiod och i s.k. mindre konkurs (prop. 1978/79:105 s. 157 och 226). Viss oklarhet råder om förhållandena är sådana att det i vissa fall finns förutsättningar att till konkursförvaltare utse en person som inte uppfyller specialistkraven (se avsnitt 5.3.2 nedan). Förutom att kvalifikationskraven skärptes fick konkursförvaltarna ge- nom reformen 1979 en starkare ställning i förhållande till borgenärskol- lektivet. Förvaltaren skall avgöra samtliga förvaltningsfrågor självständigt, dock att han i viktigare förvaltningsfrågor skall samråda med särskilt be- rörda borgenärer om hinder inte finns (prop. 1978/79:105 s. 163 f.). Vid reformen 1979 förutsattes att domstolen (konkursdomaren) är skickad att med ledning av konkurslagens bestämmelser och förarbetsut- talanden utse konkursförvaltare med önskvärd kompetens i ordinär kon- kurs (prop. 1978/79:105 s. 158). Genom TSM:s yttrande antogs domstolen (konkursdomaren) få ett säkrare underlag för sitt beslut (prop. 1978/79:105 s. 160). Enligt 7 kap. 3 § första stycket KL skall TSM alltid höras. Med KL:s tillkomst upphävdes den formella möjlighet för borgenä- rerna att yttra sig inför utseende av förvaltare som funnits kvar reform. Systemet med interimsförvaltare försvann också vid KL- reformen. Den önskan om koncentration av förvaltaruppdragen som lagstiftaren gav uttryck åt vid reform var inte förenad med någon närmare anvisning om hur domstolarna praktiskt skulle gå till väga vid förvaltar- valet. Kravet på hörande av TSM innan en interimsförvaltare utsågs inne- fattade att det skulle ske utan dröjsmål. I specialmotiveringen till 45 § ÄKL uttalades att det inte torde ges tillfälle till annat än samråd per tele- fon med TSM (se prop. 1978/79:105 s. 268). När den slutliga förvaltaren enligt ÄKL skulle utses vid första borgenärssammanträdet fick både när- varande borgenärer och TSM tillfälle att lägga synpunkter på förvaltarva- let. Inte heller vid reform gavs några närmare anvisningar om det praktiska förfarandet vid utseende av förvaltare. Det framstår mot denna bakgrund som tydligt att lagstiftaren utgått från att TSM alltid skall höras i den enskilda konkursen före rättens beslut om konkursförvaltare. I praktiken har dock detta inte alltid skett, även om TSM numera hörs i betydligt större utsträckning . I stället till- lämpas på de flesta håll ett system med förvaltarlistor som upprättats i samråd med TSM. Domstolen väljer i det enskilda konkursärendet en per- son som är upptagen på listan. Praxis växlar dock. Även i fråga om be- tydelsen av förslag till förvaltare från t.ex. en borgenär skiftar domstolar- nas inställning. Vad som anförts nu betyder inte att det använda systemet med förvaltarlistor, där TSM på förhand lämnat synpunkter på vissa personers lämplighet för förvaltaruppdraget (se avsnitt 2.4.5), med nödvändighet står i strid med 7 kap. 3 § KL. Det finns i och för sig inget hinder mot att en domstol av praktiska skäl upprättar en förteckning över personer som kan antas vara lämpliga för att motta förvaltaruppdrag och tillställer TSM för- teckningen för yttrande. Kravet på "hörande" i lagrummet är ju tillkommet för att TSM skall få tillfälle att säga sin mening. Och har TSM på detta sätt yttrat sig generellt angående vissa personers lämplighet, kan man med visst fog säga att TSM har "hörts". I motsats till situationer där ett kom- munikationskrav ställts upp av rättssäkerhetsskäl till förmån för en part är det här fråga om att tillföra ett statligt organ, dvs. domstolen, kunskaper och erfarenheter från ett annat statligt organ, dvs. Det kan tilläggas att det i m.m. om tillsynsverksamheten vid kro- nofogdemyndigheternas enheter för tillsyn i konkurser (se RSV:s medde- landen –09–20, RSV Ex 1999:2) anges att TSM skall höras i varje konkurs. När det gäller den nuvarande tillgången på konkursförvaltare som är specialister resp. inte uppfyller nämnda krav finns inga samlade uppgifter. I Statskontorets rapport 1999:20 En samlad administration av lönegaran- tin s. 33 (se avsnitt 4.2.6) anges dock att endast drygt hälften av landets drygt 400 verksamma konkursförvaltare når upp till specialistkravet (se härom vidare nedan). De åtgärder TSM i vidtagit 1998 för att be- gränsa antalet förvaltare genom att avföra vissa personer från den s.k. för- valtarlistan, har skett med utgångspunkt i att dessa inte uppfyller specia- listkraven (se avsnitt 2.4.4.1). Den undersökning RSV gjort för utredning- en om förvaltarresursen (se sist nämnda avsnitt) pekar i riktning mot att förvaltarna erhåller allt färre uppdrag. En sådan utveckling leder till att erforderlig kompetens inte kan upprätthållas. Den nuvarande ordningen för utseende av konkursförvaltare är inte tillfredsställande. Den har också utsatts för åtskillig kritik. Reformbehovet behandlas närmare i avsnitt 5.3.2. Därefter diskuteras olika tänkbara re- formvägar (avsnitt 5.3.3). Mot bakgrund av utredningens förslag till dels en ny ordning för att avgränsa förvaltarkretsen, dels en ny, selektiv kon- kurstillsyn anläggs avslutningsvis synpunkter på domstolens m.fl. aktörers roll vid utseende av förvaltare i den enskilda konkursen (5.3.4). I det föregående har utredningen vid upprepade tillfällen använt be- teckningen specialist för den kategori av personer som vid re- form ansågs normalt böra komma i fråga för ett förordnande som konkurs- förvaltare. Allmänt sett är ordet specialist liktydigt med expert eller med andra ord en person som har särskild utbildning och erfarenhet på visst område. Utredningen bedömer det inte som nödvändigt att uttryckli- gen definiera innebörden av begreppet specialist i förevarande samman- hang. Beteckningen används för att ange en sådan person som uppfyller kompetenskraven enligt reform. Kritiken mot den nuvarande ordningen för att utse konkursförvaltare riktar sig mera mot tillämpningen av än mot själva regleringen i KL. Tillämp- ningsproblemen är av i huvudsak två slag. För det första kan den nuvaran- de tillämpningen vara negativ för konkurrensen bland dem som önskar bli förvaltare. Detta kan i sin tur leda till att den bästa förvaltaren inte alltid utses samt leda till ökade kostnader. Den oenhetlighet som kännetecknar tingsrätternas och TSM:s tillämpning av reglerna om utseende av förvalt- are får också negativa effekter beträffande förvaltarkretsens storlek. För det andra innebär den ordning som vuxit fram för att utse förvaltare att möjligheterna till förutsebarhet i systemet för den enskilde konkursförvalt- aren inte är tillfredsställande. Utredningen anser också att det råder en viss oklarhet om kvalifikationskravens räckvidd med anledning av förarbets- uttalandena till 7 kap. 1 § KL och motsvarande bestämmelse i ÄKL. Som påpekats råder viss oklarhet i frågan om det i alla slags konkur- ser ställs krav på sådan specialistkompetens som anges i förarbetsuttalan- dena vid reform. Det är i för sig tydligt att förvaltaruppdrag i princip endast är ämnade för en begränsad krets av specialister på kon- kursförvaltning. Tanken vid reform synes ha varit att man under en ganska och för att säkra nyrekryteringen i viss mån fick göra avkall på kravet om erfarenhet av konkursförvaltning i ordinär konkurs (jfr prop. 1978/79:105 s. 157). I rättsfallet NJA 1981 s. 764 uttalade () att avsikten är att ...förvaltaruppdragen i fortsättningen skall koncentreras till en ganska begränsad krets av specialister – företrä- desvis advokater – och att allmänpraktiserande jurister skall komma i frå- ga som förvaltare endast i mindre konkurser under speciella förutsättning- ar. Vad som ger upphov till tveksamhet är närmast vissa uttalanden av chefen för i prop. 1978/79:105 (s. 226). Departe- mentschefen slog där fast att även i mindre konkurs endast specialister skall utses till konkursförvaltare. Förutom skälet att även sådana konkurser ställer anspråk på förmåga att hantera komplicerade affärsmässiga och juridiska bedömningar och särskilt återvinnings- och brottsfrågor, framhöll han att andelen ordinära konkurser kommer att utgöra en relativt liten del. För att förvaltarkåren skall kunna upprätthålla sin kompetens måste speci- alistkravet gälla även i mindre konkurs. Förarbetsuttalandet avslutas emellertid med att undantag från huvudprincipen kan medges under de förutsättningar angett i SOU 1977:29. förutsättningar var att allmänpraktiserande jurister på orten kan få förval- taruppdrag om det rör sig om en konkurs där tillgångarna inte räcker till konkurskostnaderna och att anlita en specialist från en annan ort mot bak- grund härav skulle bli oproportionerligt dyrt. På grund av den brist på till- gång av specialister som då fanns på vissa håll i landet, torde man – fram- höll departementschefen – få räkna med att allmänpraktiserande jurister övergångsvis måste anlitas i ganska stor omfattning för förvaltaruppdra- gen i mindre konkurser. En komplikation är att indelningen av konkurser i ordinär och mindre konkurs upphörde genom KL:s införande. Man kan därför fråga sig vilket slags konkurs de nämnda uttalandena i prop. 1978/79:105 avser. I ÄKL omfattade mindre konkurs – förutom det som betecknas som konkurs som avslutas genom avskrivning i 10 kap. 1 § KL – även vissa andra kon- kurser. Departementschefen hänvisade emellertid till de ovan angivna ut- talandena av , varför endast vad som enligt KL betecknas som avskrivningskonkurs torde omfattas av undantaget. Att endast konkurser som avskrivs enligt 10 kap. 1 § KL avses bekräftas av ett uttalande i specialmotiveringen till 7 kap. 1 § KL (prop. 1986/87:90 s. 255). Där anges att allmänpraktiserande jurister i fortsättningen fick anli- tas i konkurser där tillgångarna inte kunde antas räcka till betalning av konkurskostnaderna. En annan fråga är vad som skall läggas i det av departe- mentschefen använda uttrycket övergångsvis. Drygt har förflutit sedan uttalandena gjordes vid reform. Det framstår därför som rimligt att nämnda övergångsperiod nu gått till ända. Nyss nämnda utta- lande i specialmotiveringen till 7 kap. 1 § KL ger emellertid utrymme för ett annat synsätt. Enligt departementschefen kunde även andra än specia- lister anlitas ..också i fortsättningen. Uttalandena upprepas i lagkom- mentaren till KL (se och , Konkurslagen, Del 2, s. 549). Som nämnts i avsnitt 4.3.4 gjorde vidare NO vissa utta- landen i frågan. NO hänvisade till det som i förarbetena till KL sägs om att det i viss mån går att göra avkall på kravet att konkursförvaltare alltid skall ha erfarenhet av konkursförvaltning. NO tolkade uttalandet så att lagstifta- ren ger ett visst utrymme för att även utse konkursförvaltare med ingen eller ringa erfarenhet av konkursförvaltning i nyrekryteringens intresse. Enligt NO torde det därför ligga i tingsrätternas uppgift att säkerställa att inte enbart förvaltare med erfarenhet utses till konkursförvaltare. I rättsfallet NJA 1998 s. 685 har HD gjort vissa uttalanden om kompe- tenskraven på konkursförvaltare. Rättsfallet handlar om tillämpningen av konkursförvaltartaxan. I de fall arvode skall utgå över taxa anger HD att huvudregeln i 14 kap. 4 § andra stycket KL om ersättning till förvaltare skall tillämpas. Genom att bl.a. upprepa uttalandena vid reform om kvalifikationskraven för förvaltare i s.k. ordinär konkurs (prop. 1978/79:105 s. 156 f.) ger HD en bakgrund till den skälighetsbedömning som görs enligt bestämmelsen i 14 kap. 4 § andra stycket KL. Något krav på bundenhet till den timkostnadsnorm som ligger till grund för konkurs- förvaltartaxan föreligger inte i dessa fall. HD har också i ett beslut, refere- rat i NJA 1999 s. 665 ang. arvode till konkursförvaltare, hänvisat till det nämnda rättsfallet i fråga om kvalifikationskraven för konkursförval- tare. Det går enligt utredningens uppfattning dock inte att dra några säkra slutsatser om HD:s uppfattning i allmänhet om de kvalifikationskrav en förvaltare bör besitta t.ex. i en avskrivningskonkurs där arvode utgår enligt taxa. Som angetts ovan har någon kritik inte riktats mot de kvalifikationer som en konkursförvaltare bör ha enligt 7 kap. 1 § KL. Tvärtom betonar man från alla håll vikten av en ordning med kompetenta förvaltare. Av enkätsvaren från tingsrätterna och TSM kan utläsas att kompetens i juri- diska frågor och ekonomiska frågor (inkl. bokföring och redovisning) samt förmågan att effektivt sköta förvaltningen har prioritet (se avsnitt 2.4.5.2). Dessa faktorer inryms i kvalifikationskraven såsom de kommit till uttryck vid reform. Flertalet deltagare vid hearingen var ense om att kompetensnivån är viktigare än priset på konkursförvaltartjänsten. Även om ingen kritik riktats mot de nuvarande kvalifikationskraven sådana de kommit till uttryck i 7 kap. 1 § KL, finns det med hänsyn till det anförda enligt utredningens mening skäl att överväga en precisering av lagrummets lydelse. Utredningen återkommer till det i det följande (se avsnitt 5.3.3.2). I utredningens ursprungliga direktiv betonar regeringen vikten av en fri konkurrens vid utseende av konkursförvaltare och att konkurrensen skall gälla bland dem som uppfyller kompetenskraven. Fullständigt fri konkur- rens förekommer inte i praktiken. Man brukar i stället använda sådana begrepp som fungerande konkurrens eller effektiv konkurrens. I 1 § konkurrenslagen (1993:20) förekommer uttrycket effektiv konkurrens. Med detta uttryck åsyftas i prop. 1992/93:56 (s. 66) ett tillstånd som i princip kan anses råda på en marknad där antalet säljare inte är för begrän- sat, de utbjudna produkterna inte är för differentierade, företagen inte handlar i samförstånd med varandra och inga väsentliga hinder finns för nyetablering av företag. Beskrivningen av marknadsläget är liktydig med vad som avses med fungerande konkurrens (se SOU 1992:113 s. 140 f.). När utredningen i fortsättningen diskuterar konkurrensaspekten är det be- hovet av effektiv konkurrens som åsyftas. Varken vid reform eller i samband med KL:s tillkomst har i lagförarbetena behandlats frågan om betydelsen av en effektiv konkurrens vid utseende av konkursförvaltare. En viss vägledning ger rättsfallet NJA 1981 s. 764. I fallet var fråga om en av gäldenären föreslagen advokat, som inte var upptagen på den lista som TSM upprättat i samråd med tingsrätten, kunde utses till förvaltare. HD intog i rättsfallet den stånd- punkten att enbart den omständigheten att en person inte är upptagen på en sådan lista inte utgör skäl för att inte utse honom till förvaltare. Sedan HD gjort en förutsättningslös prövning enligt den då gällande 44 § ÄKL (jfr 185 a § första stycket samma lag) av den ifrågavarande personens kvalifi- kationer och lämplighet, utsågs han till förvaltare. HD gjorde också utta- landen som i viss mån belyser konkurrensaspekten, nämligen att det knap- past är önskvärt att kravet på specialisering drivs därhän att de som har tillfälle att ägna sig åt konkursförvaltning praktiskt taget uteslutande ägnar sig åt sådan verksamhet. Det är enligt HD snarare till fördel om konkurs- förvaltare också sysslar med annan affärsjuridik och ekonomisk förvalt- ning. NO:s uttalande i ärendet NO 1992:303 (se avsnitt 4.3.4) belyser ytterli- gare hur förvaltarkretsen bör avgränsas. Kärnan i NO:s resonemang är att antalet konkurrerande aktörer inte bör normeras efter en administrativ be- dömning av vad marknaden anses behöva. Synsättet leder till att i princip alla de som är kvalificerade att ingå i systemet skall vara upptagna på listan. NO redovisar också vilka omständigheter som är av betydelse från konkurrenssynpunkt enligt bl.a. följande. På en marknad med ett fåtal aktörer hindras i vissa fall en potentiell konkurrens av barriärer. Om tings- rätterna i de flesta fall utser konkursförvaltare från listorna utgör detta enligt NO en barriär mot nyetablering av konkursförvaltare. Personer utan- för listan får svårt att få uppdrag och de som finns på listan skyddas mot konkurrens av andra. Det kan dock enligt NO finnas skäl att ha listor. Att en person finns med på listan kan borga för att dennes kvalifikationer en gång tidigare prövats och att tingsrätten inte behöver höra TSM i varje ärende. NO framhåller också att en ytterligare komplikation är att priset som konkurrensmedel inte på samma sätt som i andra sammanhang kan göra sig gällande. Avnämaren av konkursförvaltartjänsten är inte den- samma som utser förvaltaren. Den normala kopplingen till kostnadsmed- vetenheten saknas därför. Även om tingsrätten kan beakta kostnadsaspek- ten är det svårt att avgöra om ett högre pris är motiverat i något fall. JK har i ett beslut (se avsnitt 4.3.3) betonat att tingsrätten och TSM inte på förhand kan komma överens om vilka som skall utses till konkursförvaltare, utan den bedömningen skall tingsrätten göra i det enskilda konkursärendet. Till den del domarna och företrädaren för TSM i det aktuella ärendet kommit överens om att en förvaltare inte skulle få några uppdrag alls vid tingsrätterna, borde det enligt JK betraktas närmast som en nullitet. Det får enligt JK dock anses vara en normal företeelse att tingsrätterna använder sig av listor över personer som är lämpliga för konkursförvaltaruppdrag. Listorna kan inte ges annan rättslig innebörd än att tingsrätten inte behöver höra TSM i varje enskilt ärende innan en person som är upptagen på listan förordnas som förvalt- are. Att listan därutöver i praktiken kan få till följd att uppdragen med viss automatik fördelas mellan personer på listan är ingenting som gett JK an- ledning till särskilda kommentarer i ärendet. De anförda uttalandena ger vart och ett på sitt sätt en bild av de pro- blem som från konkurrenssynpunkt är förknippade med nuvarande ord- ning. En utgångspunkt för kritiken mot listsystemet är – vilket JK nämner i sitt beslut – att även om listorna är ett hjälpmedel, så kommer förvaltar- uppdragen med viss automatik att fördelas bland dem som är upptagna på listan.