sou · GOB311d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Finanssektorn inrymmer själv en hel del av den heterogenitet som utmärker tjänstesektorn i stort: här finns både delar som är storföretags- dominerade, exempelvis bank och försäkring, och andra som har ett betydande inslag av mindre företag, till exempel värdepappershandeln. Vidare finns kunskapsintensiva verksamheter med högt löneläge, och det finns rutinbetonade arbeten – exempelvis kassatjänst – där den anställdes vederlag är modest. Delar av verksamheten är starkt automatiserad medan andra tjänster bygger på personlig kontakt. 5.1.2Finanssektorns andel av den totala produktionen Svårigheterna att få fram tillförlitlig statistik som belyser utvecklingen föreligger i hög grad även för finanssektorn. Ser man på de bransch- fördelade nationalräkenskaperna uppgick finansektorns1 samlade för- ädlingsvärde 1998, dvs. dess nettobidrag till landets samlade produk- tion (BNP), till , motsvarande av bruttonationalprodukten. Ser man bakåt i tiden kan man notera att det uppmätta värdet fluktuerar tämligen kraftigt från det ena året till det andra och på ett sätt som knappast kan uppfattas som något kon- junkturellt eller annat tolkningsbart mönster. Rimligen är alltså detta en 1 Definierad enligt SNI 92. konkret avspegling av statistikens bristfällighet snarare än av variationer i finanssektorns verksamhet. Samma förhållande tycks råda även för andra länder2, vilket gör att jämförelser mellan olika länder måste göras med extra stor försiktighet. Den finansiella sektorns andel av BNP (för de länder där det finns OECD-statistik) varierar från i och till strax i och , se tabell 5.1.3 Den allmänna och något tunna slutsats som kan dras av den tillgängliga statistiken är alltså att sektorn svarar för 3–av BNP i ett antal representativa , att tycks ligga ungefär i mitten av detta intervall, och att någon klar allmän tendens till expansion eller kontraktion över tiden inte kan beläggas. Tabell 5.1 Den finansiella sektorns andel av bruttonationalprodukten i några länder Källa: SCB-bearbetning av Accounts. Enligt SCB:s företagsregister fanns 1997 totalt 4 617 finansiella företag, som sammantaget hade nära 80 000 personer anställda. Detta motsvarar av de totala antalet sysselsatta. Av figur 5.1 framgår 2Lundgren (2000) Den finansiella sektorns samhällsekonomiska betydelse, kap 5. 3I nationalräkenskaperna enligt Accounts redovisas finanssektorns bidrag till bruttonationalprodukten under koderna 33. Finan- siella institutioner och 34. Inte alla länder redovisar emellertid dessa siffror och eftersläpningarna, när de gör det, är ofta stora. att banker och andra kreditinstitut sysselsätter drygt två tredjedelar av det totala antalet anställda i branschen medan försäkringsbolagen sysselsätter nästan en fjärdedel och övriga finansiella företag knappt en tiondel. Sysselsättningens nivå har sjunkit i banker och försäkringsbolag medan den ökat något bland övriga finansiella företag. I övrigt kan noteras att de nio företag i sektorn som har mer än 500 anställda svarar för av den totala sysselsättningen. Syssel- sättningen i de stora företagen tenderar dock att minska, medan det sker en sysselsättningstillväxt bland de mindre finansiella företagen. Sysselsättningens fördelning är alltså ett uttryck för två förhållanden, dels att bankerna utgör den dominerande delbranschen, dels att denna delbransch – liksom försäkringsbranschen – mycket kraftigt domineras av ett fåtal stora koncerner. De fyra storbankerna , , MeritaNordbanken och FöreningsSparbanken, svarar för av banksektorns samlade balansomslutning. På livförsäkringssidan hade 1999 de fem största aktörerna en mark- nadsandel på 78 procent.4 Figur 5.1 Antal anställda i svensk finansiell sektor, 1993–1999, i tusental Källa: SCB, , 1993–1999. Ser man till hur antalet sysselsatta fördelar sig över olika utbildnings- och ålderskategorier, framgår att branschen har en betydande grupp äldre anställda med låg formell utbildning. I den yngre åldersgruppen (20–) är inslaget av akademiker , vilket är nästan dubbelt så högt som för åldersgruppen och däröver. Det här är en 4 Se kapitel 10. indikation på att sektorn är på väg mot en att bli mer av kunskaps- bransch än den varit tidigare.5 5.1.4Sysselsättningen i internationell jämförelse När det gäller antalet sysselsatta kan vissa internationella jämförelser göras, dock bara för banker, se tabell 5.2. Tabell 5.2 Antal bankanställda i olika länder Anställda/1 000 Anställda/1 000 8,1** 6,7* 6,9* 17,3* Not: * Uppgifterna avser 1996, ** Uppgifterna avser 1995. Källa: ECB (1999) Possible Effects of EMU on the in the Medium to Long Term och för , , och , (1998) – Financial Statements of Banks. Siffrorna är inte helt jämförbara länderna emellan, men de ger ändå en relativt tydlig bild. Som synes utgör de bankanställda i flertalet länder en halv till trekvarts procent av befolkningen, eller en till en och en halv procent av de sysselsatta. Skillnaderna mellan länderna är dock betydande. De låga siffrorna för och kan tolkas i termer av att bägge länderna gått igenom svåra bankkriser och därvid minskat personalstyrkorna i banksystemet i betydande utsträckning. De övriga länderna har mellan fler bankanställda än och sett i relation till folkmängden. Statistikens jämförbarhet kan, återigen, vara något bräcklig, men skillnaderna är så stora att de ändå torde vara signifikanta. , som till skillnad från de andra nordiska länderna inte har varit med om någon mer omfattande bankkris, ligger på tysk nivå och banklandet ligger i en klass för sig. 5 Se kapitel 13. Detta avspeglas för övrigt också om man ser på antalet bankkontor i förhållande till folkmängden. Enligt uppgifter från ECB6, baserat på data avseende 1997, visar sig här, näst , ha den lägsta siffran. I och har kontorsnäten visserligen minskat ännu snabbare än i , men här har utgångsnivån varit betydligt högre. Till den framtonande bilden av god kostnadseffektivitet kan läggas att svenska bankanställda genomsnittligt sett, att döma av ECB:s sammanställning, har lägre löner relativt andra löntagare än vad som är fallet för deras kollegor i flertalet andra EU-länder. Att ett land har en stor andel sysselsatta i banksektorn (eller någon annan sektor) kan i princip bero på två saker, antingen att branschen inte har rationaliserats eller att landet har en komparativ fördel i bank- verksamhet. Den höga siffran för kan vara ett exempel där bägge förhållandena spelar in. En rimlig hypotes är att de finansiellt avancerade länderna och både har hög produktivitet i banksektorn och många bankanställda på grund av komparativa fördelar, och därmed omfattande produktion på området. Liksom i de flesta tjänsteproducerande branscher är många delar av verksamheten i finanssektorn personalintensiv. Enligt SCB:s invest- eringsenkät svarade banker och försäkringsbolag för en total invest- eringsvolym på 1998. Detta motsvarar av de totala investeringarna (exkl. bostäder) i näringslivet. Mer intressant än den totala volymen är dock investeringsinriktningen, där man kan notera att den snabba datoriseringen inneburit och innebär betydande investeringsbehov. Härvidlag finns ingen löpande officiell statistik, men enligt undersökningar som gjorts av avseende de större bankerna svarar IT-kostnaderna – vilket avser såväl regelrätta investeringar som löpande IT-kostnader – för en stadigt växande andel av den totala kostnadsmassan. 1990 var andelen och 1998 var den nästan exakt dubbelt så hög, eller 22,5 procent7. Visserligen kan en del av ökningen sannolikt hänföras till omställningar inför introduktionen av Euron 1999 och, framför allt, till omställningen , men den underliggande, stigande trenden är likväl uppenbar. 6ECB (1999) Possible Effects of EMU on the in the Medium to Long Term. 7Riksbanken (1999) Finansiell stabilitet, s. 64. 5.2 Funktioner och marknader Ser man på hur hushållen placerat sitt sparande , kan man konstatera att bankinlåningen svarar för en krympande andel, se tabell 5.3, som placeringar i olika slag av värdepapper, inklu- sive aktier, ökat. Detta innebär att hushållen genomsnittligt både tar en större risk och får en bättre avkastning på sina placeringar . Framför allt är det placeringar i olika slag av värdepappers- fonder – aktiefonder, räntefonder eller blandade fonder – som ökat på bred front. Även olika former av försäkringssparande har ökat. Tabell 5.3 Hushållens finansiella placeringar 1994 och 1998, löpande priser Andel (%) Andel (%) Med allmänheten avses alla låntagare utom staten och finansiella företag. Källa: SCB, . Frånsett de betalningar som sker med kontanter – vilket antalsmässigt är många, men värdemässigt numera utgör en ganska blygsam del – handlar betalningsförmedling i grunden om att flytta pengar mellan olika inlåningskonton. I den mån överföringar skall göras mellan konton i olika banker, direkt eller via clearingorganisationer som Bankgirot, passerar transaktionen över de konton bankerna håller i inom ramen för det s.k. RIX-systemet. I detta system utväxlar betalningsförmedlarna, dvs. bankerna och clearingorganisationerna, betalningar sinsemellan till ett värde av 350–per dag.8 Hur många betalningstransaktioner som sker i den svenska ekonomin och deras sammanlagda värde vet ingen med säkerhet, främst beroende på att någon statistik inte finns när det gäller kontantbetalningar. Med utgångspunkt från dels den statistik som finns för icke-kontanta betalningar, dels de grova uppskattningar som gjorts angående kontantbetalningarnas relativa betydelse, kan det totalt handla om 6–betalningstransaktioner , till ett värde av , exklusive de betalningar bankerna gör sinsemellan9. Det helt övervägande antalet av de aktörer som uppträder som större eller mindre låntagare i ekonomin kan i praktiken inte finansiera sig genom direkt upplåning via värdepappersmarknaderna, utan får vända sig till en finansiell intermediär som på basis av sin egen inlåning och/eller upplåning via värdepappersmarknaderna, erbjuder krediter. Dessa s.k. kreditinstitut utgörs i huvudsak av banker, bostadsinstitut och finansbolag. Som framgår av tabell 5.4 svarar bostadsinstituten (varav flertalet numera är bankägda) för en mycket betydande del av den samlande utlåningen. Tabell 5.4 Kreditinstitutens utlåning till allmänheten 1993–1998, miljarder kr 8Betalningsförmedlingen beskrivs och analyseras mer utförligt i kapitel 8. 9Beräkningen utgår från tillgängliga data avseende 1997, och på antagandet att kontantbetalningar svarar för av den totala transaktionsvolymen och av det transfererade värdet. Värdepappersmarknaden utgör ett samlingsbegrepp för marknaderna för handel med räntebärande värdepapper och aktier. Även främmande valuta kan ses som en finansiell tillgång som man kan köpa och sälja inte bara för transaktionsbehov, utan även för placeringsändamål. Handeln med valuta äger rum på valutamarknaden. Handeln på värdepappersmarknaderna bedrivs av finansiella aktörer som deltar på de marknadsplatser där handeln äger rum, exempelvis Stockholmsbörsen, och i det clearingsystem, VPC, och i de betalnings- system10 där leverans respektive betalning avseende värdepappers- handeln genomförs. Dessa aktörer – värdepappersinstituten – handlar normalt både som ombud för kunder och i s.k. egen räkning. De har också möjlighet att lämna krediter till kunder i anslutning till värde- pappersförvärv och förvaltningstjänster och i begränsad utsträckning ta emot inlåning för värdepappersförvärv. Bolagen medverkar också vid emissioner av värdepapper på marknaden. Värdepappersinstituten eller fondhandlarna utgörs dels av fristående, specialiserade företag, värde- pappersbolag eller fondkommissionärer, dels av banker. Värdepappers- fonderna förvaltar medel för fondspararnas räkning. Andra typer av fonder är försäkringspremiefonder, som ger livförsäkringssparare möjlighet att välja hur livförsäkringspremierna ska placeras. Räntebärande värdepapper handlas dels till kort ränta på penning- marknaden, dels till lång ränta på obligationsmarknaden. Med korta räntor menas normalt räntor på lån som ska återbetalas . De största låntagarna på penningmarknaden är staten och bostadsinstituten medan den icke-finansiella sektorn i mycket liten utsträckning utnyttjar penningmarknaden som finansieringskälla, se tabell 5.5. De av utgivna statsskuldväxlarna har en dominerande ställning på penningmarknaden. Bland penningmarknadens placerare är det de icke-finansiella före- tagen och bankerna som har de största innehaven. På obligationsmarknaden utges och handlas värdepapper som har längre löptider än . De helt dominerande låntagarna på marknaden är också här staten och bostadsinstituten. 10 Endast bankerna och de fondkommisionärer som är s.k.primary dealers har dock möjlighet att delta i RIX-systemet. tionsmarknaden bedrivs i huvudsak i statspapper och ett antal standar- diserade s.k. benchmarklån utgivna av bostadsinstituten. Bostadsinstituten använder sin obligationsupplåning för att finansiera utlåning till den icke-finansiella sektorn, som i sin tur huvudsakligen använder lånen till att finansiera fastigheter. S.k. privatobligationer är i första hand riktade mot privatpersoner och andra mindre placerare. De stora placerarna på obligationsmarknaden är AP-fonden, försäk- ringsbolagen och bankerna. Tabell 5.5 Emittenter på penning- och obligationsmarknaden Andel (%) Andel (%) , som varit centrum för avistahandeln i aktier i , gick samman med derivatbörsen . OM är också en auktoriserad clearingorganisation för handeln i med såväl aktie- som ränterelaterade derivat- instrument. Vid sidan av , numera OM Stock- holmsbörsen, har ett antal inofficiella listor över aktier som handlas lokalt hos kommissionärer eller mindre marknadsplatser startats. Tabell 5.6 Aktiehandeln på OM-Stockholmsbörsen Omsättning, Mdr kr Källa: OM Stockholmsbörsen. Handel med valuta sker dels i syfte att anskaffa betalningsmedel för köp av varor och tjänster från andra länder, dels som ett led i ett finansiellt positionstagande. Den del av valutahandeln som direkt relaterar till handel med varor och tjänster uppgår numera bara till av omsättningen. En annan trend är att andelen avistaaffärer numera bara utgör av omsättningen, mot . Istället är det olika valutaderivat, främst s.k. svappar (swaps), i någon mån också terminer, som dominerar. De företag – väsentligen bankerna – som agerar på valutamarknaden gör detta både för kunders och för egen räkning. Den globala handeln i valutor uppgår till mycket stora belopp. Enligt de beräkningar som görs av BIS () i , uppgick den genomsnittliga dagsomsättningen till . De svenska bankernas valutahandel uppgick till i genomsnitt per dag. De finansiella företagen erbjuder sina kunder olika möjligheter att hantera risk – finansiell och annan. Ett inslag av riskreduktion och risk- hantering är en integrerad del i flera finansiella tjänster, exempelvis bankinlåning. Andra former av riskhantering är mer specifika och till- handahålls av specialiserade företag eller på särskilda marknader. De produktgrupper det då främst handlar om är dels försäkringstjänster, dels derivatinstrument. Försäkringsinstituten omfattar de privata försäkringsbolagen och All- männa pensionsfonden. De enskilda försäkringsinrättningarna består av traditionella livförsäkringsbolag, livbolag med fondanknutet sparande (unit linked-bolag) och sakbolag. Allmänna Pensionsfonden har bestått av sex delfonder, vars förvaltning regleras av särskild lagstiftning. En sjunde fond har inrättats att träda i verksamhet i samband med att det nya pensionssystemet börjar fungera. De tre första fonderna svarar för merparten av ATP-systemets tillgångar och de svarar även för pensionsutbetalningarna. Fjärde, Femte och placerar huvudsakligen i aktier. I svenska försäkringsbolag har tecknats pensions- försäkringar, kapitalförsäkringar och Därtill kommer sakförsäkringar. Samman- taget inbetalas ca i , och utbetalas ca 70 miljarder kr.11 Tabell 5.7 Försäkringsinstitutens tillgångar . Handeln med olika slag av optioner och terminer, s.k. derivat, genom vilka placerare kan anpassa sin risknivå i olika investeringar, svarar för ca hälften av omsättningen på penning- och obligationsmarknaderna. Derivatprodukter finns också på aktiesidan och i valutahandeln. , utgör numera, som nämnts, marknadsplats för både aktie- och derivathandeln. På derivatmarknaden är OM Stock- holmsbörsen dessutom clearingorganisation. Det totala antalet kontrakt som hanterades inom OM-systemets ram var 1999 53,6 miljoner, varav avsåg ränterelaterad handel och övriga aktierelaterad. När det gäller omsättning (i termer av värden på underliggande värdepapper) dominerar dock räntesidan mycket starkt. Därutöver förekommer, framför allt mellan bankerna, en omfattande s.k. OTC-handel av derivat som sker vid sidan av börshandeln och som inte clearas av OM. 11 (2000) Försäkringsmarknaden. 6 Drivkrafter och trender Den finansiella sektorn är utsatt för ett kraftigt omvandlingstryck. Driv- krafterna för förändring är bl.a. globaliseringen, den tekniska utveck- lingen, demografiska förändringar, den offentliga sektorns tillväxt, samt specialisering och stordriftsfördelar. Sammantaget leder utvecklingen in- om alla dessa områden till en kraftig strukturomvandling, där den finan- siella sektorn ställs inför nya utmaningar som nya möjligheter öppnar sig. För att förstå de förändringar som präglar den finansiella sektorn är det därför viktigt att analysera dessa drivkrafter och trender. En av de mest genomgripande förändringarna är en ökad konkurrens i produktion och distribution av finansiella tjänster. Detta är en utveckling utredningen välkomnar eftersom den ökade konkurrensen och struktur- omvandlingen resulterar i en effektivare finansiell sektor. Konkurrensen slår dock igenom olika hårt inom olika produktsegment, även om de flesta segment känner av det hårdnande konkurrenstrycket. Utvecklingen leder också till nya geografiska lösningar, där produk- tion och distribution inte bara kan ske på olika ställen utan även virtuellt och därför långt bort från konsumenten. Produktion och distribution av många finansiella tjänster tappar sin lokala anknytning. Den ökade kon- kurrensen och den tekniska utvecklingen leder inte bara till nya distribu- tionsformer och nya sätt att producera traditionella tjänster utan även till helt nya tjänster. Denna intensifierade produktutveckling är till gagn för kunderna. Utvecklingen leder också både till en specialisering, där nya aktörer har möjlighet att skapa sig en nisch och till en branschglidning där olika aktörer producerar liknande tjänster. I bägge fallen ställer detta ökade krav på en mer funktionellt inriktad lagstiftning, reglering och tillsyn. Utredningen har i uppdrag att studera den svenska finansiella sektorns internationella konkurrenskraft och föreslå åtgärder för att förbättra 110 Drivkrafter och trender Implicit ligger i detta uppdrag att vara framåt- blickande. Det är därför viktigt att identifiera utvecklingstendenser och kritiska faktorer av betydelse för den svenska finansiella sektorns fram- tid1. Detta kapitel sammanfattar ett antal internationella trender och drivkrafter. Dessa är långt ifrån unika för den finansiella sektorn. Icke desto mindre är det viktigt att få en förståelse för dessa trender för att kunna analysera utvecklingen av sektorns konkurrenskraft. I själva ver- ket är förmodligen finanssektorn mer utsatt för dessa trender än många andra sektorer i ekonomin. Det är dock viktigt att poängtera att dessa krafter påverkar produktionen av olika finansiella tjänster i olika grad och på olika sätt. Därför är konsekvenserna för olika finansiella tjänster ganska varierande. Trots dessa olikheter finns det flera gemensamma drag. I detta kapitel diskuteras några viktiga övergripande trender bl.a. globaliseringen, tek- nisk utveckling, demografiska förändringar, den offentliga sektorns till- växt, specialisering och koncentration, samt produktutveckling. Syftet är att utifrån dessa generella trender beskriva drivkrafterna bakom den strukturomvandling som har skett, som sker nu och som kommer att ske inom den svenska finansiella sektorn. Figur 6.1 sammanfattar strukturen i kapitlet. Figur 6.1 Strukturen i kapitlet 1 Se utredningens direktiv, bilaga 1, sid 1. Drivkrafter och trender 111 De flesta sektorer inom ekonomin berörs av den övergripande globali- seringen. Det finns flera aspekter på denna internationalisering. För det första, och kanske mest uppenbart, innebär det att utveck- lingen i ett land i allt högre grad blir beroende av utvecklingen i andra länder. Den ekonomiska integrationen ökar. Internationella förändringar blir allt betydelsefullare för utvecklingen i enskilda länder, även . Innovationer, bl.a. i termer av nya finansiella tjänster, men även finansi- ella kriser sprids exempelvis allt snabbare. För det andra medför globaliseringen att det fysiska avståndet får mindre betydelse. Både kunder och leverantörer kan befinna sig långt från varandra. Begreppet hemmamarknad får därför en ny betydelse. Processen mot en inre marknad inom EU förstärker denna trend. Detta är viktigt för den finansiella sektorn som var utpräglat nationell, med en tydligt definierad hemmamarknad. styrdes lokaliseringen av den finansiella tjänsteproduktionen av regleringar och behovet av en geografisk närhet till kunden. För vissa finansiella tjänster blir nu andra faktorer avgörande. Ett exempel är europeisk investment banking som till stor del bedrivs från . För det tredje ökar den geografiska flexibiliteten i produktionen av finansiella tjänster. Arbetskraftens internationella rörlighet ökar, speci- ellt inom EU där de formella hindren att arbeta utomlands i stort sett har försvunnit. Även själva produktionen av vissa avancerade finansiella tjänster, t.ex. aktieanalyser, är i ökande grad flyttbar. Både funktioner- nas och personalens rörlighet tenderar att öka. Denna rörlighet leder till ökad konkurrens, både på produkt-, kapital- och arbetsmarknaderna. För det fjärde får globaliseringen till följd att den tidigare geografiska segmenteringen av marknaderna försvinner. Produkter och tjänster kommer i ökad utsträckning att handlas till samma priser i olika länder. I takt med att investerare placerar en allt större andel av förmögenheten internationellt kommer skillnaderna i avkastning på olika tillgångar, gi- vet risknivån, att reduceras. Resultatet blir en internationell utjämning av företagens riskjusterade kapitalkostnader. Detta tillsammans med integ- reringen av marknaderna medför dessutom att strukturomvandlingen på- skyndas. För det femte medför globaliseringen också att ägandet av både fi- nansiella och icke-finansiella företag internationaliseras. Utländskt ägan- de av svenska företag och svenskt ägande av utländska företag är en naturlig del av globaliseringen. har finansiella företag endast i begränsad omfattning varit en del av denna process. I takt med att de nationella legala skydden för finansiella företag har demonterats har även finansiella företag kommit att bli en del av denna internationella fu- 112 Drivkrafter och trender Det finns därför anledning att tro att det internationella ägan- det av finansiella företag kommer att tillta. En sjätte effekt av globaliseringen är att t.ex. företagsanalys och ka- pitalförvaltning förändras från att ha varit regionalt eller nationellt in- riktad till att bli branschorienterad. Trots att globaliseringen är en stark drivkraft för förändring finns det motkrafter. Tradition, förtroendefrågor och informationssvårigheter gör att det tar tid innan globaliseringen får full effekt. Asymmetrisk infor- mation och transaktionskostnader (i vid mening) gör att den aldrig slår igenom fullt ut. Många hävdar också att innovationskraften ofta är lo- kal.2 Kunskapsintensiv produktion inom företag och universitet är ofta av stor vikt för innovationskraften. Denna kunskapsförmedling är fortfa- rande i stor utsträckning geografiskt begränsad. För en mer utförlig dis- kussion om geografiska aspekter av finansiell verksamhet, se kapitel 7.