sou · GOB34 · 2001-01-01 00:00:00 — Regeringen uttalade i propositionen till de ändringar i konkurrenslagen som trädde i kraft att den delade uppfattning att det är angeläget att förtydliga bestämmelsen och att utvidga dess tillämpningsområde (prop. 1997/98:130 s. 35). Regeringen fann emellertid att bestämmelsen behövde ses över i fler avseenden och att erforderligt beslutsunderlag i den delen saknades. Regeringen föreslog därför inte några ändringar och förklarade att den hade för avsikt att återkomna i frågan. Den särskilda talerätten enligt 23 § andra stycket beslut att meddela ett åläggande enligt 23 § första stycket KL kan, enligt 60 § tredje stycket, överklagas till Marknads- domstolen. Om verket beslutar att inte meddela ett åläggande, får däremot det beslutet inte överklagas. Företag som berörs av överträdel- sen har i stället enligt 23 § andra stycket en särskild talerätt. Den innebär att, om i ett visst fall beslutar att inte meddela ett åläggande enligt 23 § första stycket, får göra det på talan av företag som berörs av överträdelsen. Det finns inte någon motsvarande bestämmelse i EG-rätten. Huvudregeln i 24 § KL är att ett åläggande enligt 23 § KL gäller . kan dock i samband med ett överklagande inhibera ett beslut av . I ett beslut om åläggande enligt 23 § kan verket också förklara att åläggandet inte skall gälla förrän det har vunnit laga kraft. De materiella förutsättningarna för att meddela inhibition enligt svensk rätt torde i allt väsentligt motsvara förutsättningarna för inhibition enligt EG-rätten 5, jämför avsnitt 2.3.6. Den rättspraxis i fråga om inhibition enligt 24 § KL som utvecklats är knapphändig. avgörande i AB6 har tolkats som att domstolen anslutit sig till den praxis som gäller enligt EG-rätten. Bestämmelser om interimistiska beslut finns i 25 § KL. Efter en lagändring krävs särskilda skäl för att ett interimistiskt beslut skall kunna meddelas. Före lagändringen krävdes synnerliga skäl. Enligt motiven till lagändringen bör en utgångspunkt vara att interimistiska beslut skall kunna meddelas i de fall där det rör sig om allvarliga överträdelser som kan få negativa konsekvenser av betydelse, om inte det företag som överträder förbudsbestämmelsen åläggs att upphöra med överträdelsen (prop. 1997/98:130 s. 64). Hänsyn skall också tas till effekterna för den som får föreläggandet. 5Karlsson och Wetter, a.a. s. 600 samt m.fl. a.a. s. 295. 7Carlsson m.fl. a.a. s. 295. I 60–62 §§ KL finns bestämmelser om vilka beslut av K onkurrensverket som får överklagas. Det gäller vissa slag av beslut i frågor om undantag, icke-ingripandebesked och ålägganden. Enligt 22 § förvaltningslagen får ett beslut överklagas av den som beslutet angår om det har gått honom emot. beslut överklagas till , som är slutinstans, se lagen (1970:417) om marknadsdomstol m.m. Vissa frågor enligt konkurrenslagen prövas av tingsätt som första instans, bl.a. frågor om konkurrensskadeavgift enligt 26 §, om kvarstad enligt 32 § samt om undersökningar enligt 47 och 48 §§. Tingsrättens avgöranden i sådana frågor överklagas hos Marknads- domstolen. Tvistemål på konkurrensrättslig grund, t.ex. mål om skadestånd enligt 33 § och mål om ogiltighet enligt 7 §, handläggs i allmän domstol enligt bestämmelser. Även forumreglerna i rättegångs- balken gäller, men enligt 33 § andra stycket KL är tingsätt alltid behörig att pröva frågor om skadestånd enligt den paragrafen. Mål om utdömande av vite som har förelagts med stöd av konkurrenslagen handläggs också i allmän domstol och enligt allmänna regler. Även för dessa mål finns dock en särskild forumbestämmelse. Enligt 59 § andra stycket KL är alltid behörig att pröva talan om utdömande av vite i dessa fall. Av 64 § framgår att det är i första hand bestämmelser för indispositiva tvistemål och bestämmelserna i lagen (1996:242) om domstolsärenden som skall tillämpas på konkurrensmål i och i . Karaktäristiskt för båda dessa rättegångsformer är att rätten har ett förhållandevis stort ansvar för utredningen och att den är mindre bunden av parternas dispositioner än i dispositiva tvistemål. Innebörden av 64 § är sammanfattningsvis följande. Mål i om konkurrensskadeavgift och om kvarstad handläggs enligt som indispositiva tvistemål. Tingsrätten tillämpar ärendelagen när den prövar frågor om undersök- ningar. I mål som har överklagats från gäller vid samma rättegångsordning som i tingsrätten. Vidare gäller regler för indispositiva tvistemål när prövar en talan av ett företag enligt 23 § andra stycket om åläggande att upphöra med överträdelser. Däremot gäller ärendelagen när prövar överklaganden direkt från . För gäller enligt 64 a–64 d §§ att ekonomiska experter skall ingå i rätten vid prövningen av konkurrensmål. Marknads- domstolens sammansättning regleras i lagen om marknadsdomstol m.m., som föreskriver att det även i den domstolen skall finnas ledamöter som är ekonomiska experter. När tvistemålsreglerna är tillämpliga, gäller också regler om ersättning för rättegångskostnader i tvistemål. Om ett företag för talan enligt 23 § andra stycket KL, gäller sålunda huvudregeln i 18 kap. 1 § att tappande part skall ersätta motpartens rättegångskostnader. När för talan, t.ex. om konkurrensskadeavgift, tillämpas enligt 18 kap. 16 § bestämmelserna i 31 kap. om rättegångskostnader i brottmål. Det innebär att om vinner målet, motparten behöver betala – förutom sina egna kostnader – endast vissa kostnader som enligt rättens beslut har betalats av allmänna medel. Eftersom kostnad för bevisning inte omfattas, torde återbetalningsskyldighet sällan aktualiseras. Förlorar målet, kan svaranden få ersättning av allmänna medel för kostnader som skäligen varit motiverade för att han skulle kunna ta tillvara sin rätt, t.ex. kostnader för ombud och för bevisning. Av 32 § ärendelagen följer att i ärenden som handläggs enligt den lagen ett företag inte kan få ersättning för rättegångskostnader, om är motpart. I 64 § tredje stycket KL finns en särskild bestämmelse om fördelning av rättegångskostnader i mål och ärenden enligt konkurrenslagen där enskilda är motparter till varandra. I sådana mål får bestämma att var och en av parterna skall svara för sina rättegångs- kostnader, om det finns särskilda skäl. Sådana skäl kan enligt för- arbetena (prop. 1997/98:130 s. 58) vara att prövningen gäller en fråga där lagens innebörd objektivt sett är oklar och det finns ett väsentligt intresse att frågan kommer under domstols prövning. I förarbetena till konkurrenslagen (prop. 1992/93:56 s. 116) konstaterades att det av 11 § lagen (1946:807) om handlä ggning av domstolsärenden följde att brottmålsreglerna skulle tillämpas i fråga om rättegångskostnaderna. även i ärenden där var part. Genom lagen (1996:242) om domstolsärenden har reglerna om rättegångskostnader i domstolsärenden ändrats. I 32 § i den lagen finns bestämmelser om rättegångskostnader i ärenden där enskilda är motparter till varandra. Frågan om ersättning för sådana kostnader i ärenden där det allmänna är part behandlades i lagens förarbeten (prop. 1995/96:115 s. 117 och 118). Där uttalades att frågan om en enskild part bör ha rätt till ersättning för sina rättegångskostnader av det allmänna, när han har en myndighet som motpart och vinner processen, har en ojämförligt större betydelse för förvaltningsdomstolarnas mål än Vidare framhölls att mycket talade för att svaret på frågan borde vara detsamma för de berörda målen och ärendena. Ett ställningstagande till frågan borde därför inte ske isolerat för domstolsärendenas del utan fick övervägas i annat sammanhang. De regler som gäller beträffande fördelning av rättegångskostnader i mål och ärenden enligt konkurrenslagen kan jämföras med motsvarande bestämmelser i marknadsföringslagen (1995:450). Enligt 55 § marknadsföringslagen gäller 18 kap. i fråga om rättegångskostnader. Dock skall bestämmelsen i 18 kap. 16 § inte tillämpas i mål om förbud eller åläggande enligt lagens 14, 15 eller 17 §. I dessa mål får domstolen bestämma att var och en av parterna skall svara för sina rättegångskostnader, jämför prop. 1994/95:123 s. 155–157 och 193. Enligt K onkurrenslagsutredningen (SOU 1997:20 s. 217 f.) kunde det hävdas att större likhet mellan kostnadsreglerna i konkurrenslagen och marknadsföringslagen borde eftersträvas men utredningen fann att förutsättningarna i de olika lagarna var olika. fattar många beslut som första instans och blir i de fallen endast efter överklagande part i domstolen, enligt lagen om domstolsärenden. Reglerna i marknadsföringslagen innebär att inte är beslutsmyndighet utan väcker talan i , varvid regler om tvistemål är tillämpliga. Utredningen fann mot den bakgrunden att det inte gick att ha samma kostnadsregler i konkurrenslagen som i marknadsföringslagen. Förutsättningar för att döma ut konkurrensskadeavgift Bestämmelsen i 26 § KL innebär att på talan av får besluta att ett företag skall betala konkurrens- skadeavgift, om företaget eller någon som handlar på företagets vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet har överträtt förbuden i 6 eller 19 § eller åsidosatt ett villkor som lämnats i samband med att undantag beviljats. Bedrivs verksamheten av en fysisk person, skall den person som drev rörelsen när överträdelsen begicks svara för avgiften. Om verksamheten bedrivs av en juridisk person, följer ansvaret för konkurrensskadeavgift den juridiska personen. Överlåter en juridisk person den rörelsegren i vilken överträdelsen skett, stannar ansvaret kvar hos den juridiska personen. Ett moderbolag och ett dotterbolag utgör normalt en och samma ekonomiska enhet. Moderbolaget kan därför i allmänhet anses ansvarigt för dotterbolagets agerande. Inom EG-rätten torde det föreligga en presumtion för att ett moderbolag har kontroll över ett helägt dotterbolags agerande. Det innebär att en talan om böter för dotter- bolagets överträdelser kan riktas mot moderbolaget. Det är också möjligt att ålägga både moderbolaget och dotterbolaget böter. Sannolikt gäller motsvarande princip även i fråga om konkurrensskadeavgift enligt konkurrenslagen. I förarbetena till konkurrenslagen (prop. 1992/93:56, s. 92) uttalades följande beträffande det subjektiva rekvisitet: För att uppsåt skall föreligga krävs ett avsiktligt handlande från företaget eller någon som handlar på företagets vägnar i syfte att begränsa kon- kurrensen eller som begås med vetskap.om att följden blir konkurrens- begränsande. En överträdelse kan inte anses uppsåtlig bara därför att handlandet som sådant är uppsåtligt snarare än oavsiktligt eller sker genom en olyckshändelse. En överträdelse kan anses begången av oaktsamhet om företaget eller den som handlar på företagets vägnar rimligtvis borde ha förutsett att handlandet skulle ha negativa verkningar på konkurrensen av det slag som är förbjudet. Bristande kännedom om förbuden eller misstag om förbudens innebörd är inget försvar för en överträdelse. Enligt 27 § första stycket KL skall konkurrensskadeavgiften fastställas till lägst och högst eller till ett högre belopp, som dock inte får överstiga av företagens omsättning föregående år. Enligt förarbetena till konkurrenslagen (prop. 1992/93:56 s. 92) skall endast det berörda företagets omsättning beaktas när avgiften bestäms. Till skillnad mot vad som gäller i fråga om böter i EG-rätten kan man således inte utgå från en hel koncerns omsättning när avgiften skall bestämmas för ett koncernföretag. Av 27 § andra stycket framgår att om talan riktas mot flera företag, avgiften skall fastställas särskilt för varje företag. Någon solidarisk betalningsskyldighet kan det alltså inte bli fråga om. När konkurrensskadeavgiften fastställs skall enligt 28 § särskild hänsyn tas till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den har pågått. I ringa fall skall ingen avgift påföras. I lagens förarbeten (prop. 1992/93:56 s. 93) uttalas att avgiften skall bestämmas på ett sådant sätt att den verkar avhållande på företaget i fråga och på andra företag. Avgörande för hur allvarlig en överträdelse skall anses vara är de konkurrensskadliga effekternas omfattning. Omständigheter som kan beaktas i mildrande riktning är om företaget snabbt har upphört med överträdelsen sedan den har påtalats, om företaget har samarbetat väl med under utredningen, om företaget befinner sig i en svår ekonomisk situation, om företaget har varit utsatt påtryckningar från andra företag, om företaget har medverkat i överträdelsen endast i begränsad mån, eller om företaget ålagts att betala skadestånd. har konkurrensskadeavgift dömts ut endast i ett fåtal fall. Någon vägledande praxis finns inte att redovisa. Av 29 § KL framgår att konkurrensskadeavgift inte får påföras för åtgärder som har vidtagits från det att en fullständig anmälan om undantag eller ansökan om icke-ingripandebesked har givits in till dess att beslut i ärendet har meddelats och beslutet har vunnit laga kraft. har enligt bestämmelsen i andra stycket möjlighet att häva immuniteten i uppenbara fall. Bestämmelserna i 57 § KL innebär att bl.a. förbud och ålägganden enligt 23 eller 45 § får förenas med vite. Även beslut om undersökning enligt 47 eller 48 § får förenas med vite. Frågor om föreläggande regleras i lagen (1985:206) om viten. Av bestämmelsen i 59 § KL framgår att talan om utdömande av viten förs vid allmän domstol. Enligt 30 § KL får konkurrensskadeavgift påföras bara om stämnings- ansökan har delgetts den som anspråket riktas mot inom fem är från det att överträdelsen upphörde. I paragrafen föreskrivs också att konkurrensskadeavgift inte får dömas ut för åtgärder som omfattas av ett vitesföreläggande enligt konkurrenslagen. Av 31 § framgår att det gäller en femårig preskriptionstid från det att domen vann laga kraft för verkställighet av påförda konkurrens- skadeavgifter. Enligt 9 § tredje stycket lagen (1985:206) om viten bortfaller vite, om talan om att det skall dömas ut inte har delgetts adressaten från det att förutsättningarna för att väcka en sådan talan uppkom. 3.5Internationell tillämplighet och behörighet Fram till förbjöd 6 och 19 §§ KL avtal som skadade konkurrensen på den svenska marknaden respektive missbruk av dominerande ställning på den svenska marknaden. Enligt de ursprung- liga förarbetena till konkurrenslagen (prop. 1992/93:56 s. 73) saknade det betydelse om de inblandade företagen hade sitt säte i eller utomlands. Det avgörande var att effekten av det konkurrensbegränsande förfarandet måste inträda på den svenska marknaden, dvs. att effekt- principen skulle tillämpas (jfr. Den närmare avgränsning- en av lagens tillämpningsområde överlämnades till rättstillämpningen. I förarbetena uttalades också att praktiska och folkrättsliga regler satte en gräns för extraterritoriell tillämpning av nationell lag. Uttrycket den svenska marknaden ersattes genom en lagändring, som trädde i kraft , med uttrycket marknaden. Enligt förarbetena till de ändringarna (prop. 1997/98:130 s. 26) avsåg begreppet marknad det ekonomiskt-konkurrensrättsliga begreppet I förarbetena konstaterades vidare att i den mån den tidigare bestämmelsen – som alltså innehöll uttrycket den svenska marknaden – fungerade som en allmän avgränsning torde den funk- tionen kunna avvaras. Den avgränsningen följde redan av folkrättsliga regler och effektprincipens tillämpning i svensk konkurrensrätt. Vidare sades att de uttalanden som gjordes i samband med tillkomsten av konkurrenslag alltjämt torde vara vägledande. I förarbetena till den äldre konkurrenslagen anförde departement- schefen (prop. 1981/82165 s. 174 f.) att en undantagslös t illämpning av effektprincipen – i den meningen att den svenska lagen skulle vara tillämplig i fråga om varje utomlands föreliggande konkurrens- begränsning som medförde relevanta effekter på den svenska marknaden – av en rad olika skäl kunde vara ogörlig eller olämplig och att de problem som avtecknade sig kunde sägas vara av främst folkrättslig, allmänpolitisk, juridisk-teknisk och praktisk art. Vidare uttalades att konkurrenslagen inte fick tillämpas extra- territoriellt i en utsträckning som stred mot de folkrättsliga principerna, men konstaterades också att folkrättens principer kunde vara ganska oklara och att dess innehåll inte var statiskt. Departementschefen uttalade också följande (s. 175): Det är min bedömning att anspråk på extraterritoriell tillämpning inte bör upprätthållas i fråga om alla utomlands förekommande konkurrens- begränsningar som har negativa ekonomiska verkningar på den svenska marknaden (inlandsverkan). Att å andra sidan inskränka lagens räckvidd till fall då det utomlands befintliga företaget har en mer eller mindre påtaglig anknytning till synes mig tveksamt. Själva konkurrensbegränsningen eller dess effekter kan ju – även när en sådan anknytning saknas – ha en särskild, kanske avsedd, inriktning på den svenska marknaden och få sådana verkningar här som sammantaget gör det naturligt för oss att, med sikte på bl.a. sådana fall, i förväg ha markerat i vår lagstiftning ett anspråk på att kunna sätta in motåtgärder i de fall och former som vi finner lämpliga. Att konkurrenslagen bör äga tillämplighet i situationer av denna art synes mig väl förenligt med vad som f.n. får antas vana sedvanerätt på området. Departementschefen anslöt sig också till vad som uttalats på flera håll om betydelsen av en direkt inriktning på den svenska marknaden och påtagliga effekter på denna marknad. Enligt departementschefen borde internationella konkurrensbegränsningar mötas med så effektiva motåtgärder som möjligt. Det skulle emellertid vara otillfredsställande om enskilda stater skulle hävda mer långtgående anspråk på extraterritoriell tillämpning av sin konkurrenslagstiftning. Sådana anspråk måste i längden leda till svåra konfliktsituationer och motstridiga anspråk från skilda stater. Sammanfattningsvis torde kunna sägas att svensk rätt bygger på en effektprincip som innebär att den svenska konkurrensrätten är tillämplig på förfaranden som har en direkt inriktning på den svenska marknaden och har påtagliga effekter på denna marknad (se m.fl. s. 460) Om ett förfarande direkt avser varor eller tjänster som tillhandahålls på den svenska marknaden, torde det ha en direkt inriktning på den svenska marknaden, även om t.ex. de inblandade företagens huvudkontor är belägna utomlands eller avtalet har slutits utomlands. Motsvarande torde gälla när konkurrenter i och utanför träffar överens- kommelser med varandra om priser vid försäljning till . Andra exempel kan vara anbudskarteller med utländska företag inblandade eller kartellavtal ingångna utomlands, när förfarandet avser försäljning av varor eller utförandet av tjänster i . Även restriktioner från en utländsk leverantör för hur hans produkter skall vidareförsäljas i och samarbete mellan rederier som driver trafik med färjor mellan svenska och utländska hamnar kan ha en direkt inriktning på den svenska marknaden. I förarbetena diskuteras i första hand frågan om den svenska konkurrensrättens tillämplighet vid internationella förhållanden. Det finns ingen uttrycklig bestämmelse om svenska myndigheters behörighet att ta upp ärenden med anknytning till andra stater. Emellertid synes det vara förutsatt att dessa myndigheter skall vara behöriga att ta upp alla fall på vilka svensk konkurrensrätt är tillämplig. 3.6Obligatorisk eller fakultativ prövning? har inte någon skyldighet att pröva varje misstanke om överträdelser av konkurrenslagens förbudsbestämmelser, lika litet som kommissionen har någon motsvarande skyldighet i fråga om över- trädelser av förbuden i artiklarna 81.1 eller 82. Den som anhängiggör ett ärende hos genom att anmäla ett avtal för undantag enligt 8 § KL eller genom att ansöka om icke-ingripandebesked enligt 20 § KL har däremot rätt till beslut i ärendet. Verket har inte någon möjlighet att som kommissionen avsluta handläggningen av ett ärende genom att utfärda ett comfort letter. tar emot åtskilliga skrivelser från privatpersoner och företag med klagomål på olika sakförhållanden. Verket har inte någon generell skyldighet att utreda varje klagomål som kommer in. Skälen till att verket inte utreder ett ärende vidare kan variera. Det kan bero på att verket bedömer att den fråga anmälan avser inte berör Andra skäl kan vara att saken är undersökt tidigare, att verket anser att saken inte är tillräckligt betydelsefull för tillfället eller att verket inte har tillräckliga resurser för att kunna gå vidare i ärendet. Det innebär att flertalet klagomål inte leder till att verket tar initiativ till en utredning Den som vänder sig till en myndighet och klagar på ett visst sakförhållande brukar normalt anses ha gjort en anmälan. Som huvudregel anses att en sådan anmälan inte ger anmälaren partsställning. har ansett att följande har partsställning hos verket: Företag som gör anmälan om undantag Företag som ansöker om icke-ingripandebesked Medparter i avtal för vilka sådan anmälan eller ansökan görs och som visar att de har en avvikande uppfattning i förhållande till sökanden Förvärvsparter i ett anmält företagsförvärv Företag hos vilka vidtar en åtgärd med stöd av någon bestämmelse i konkurrenslagen Andra än företag mot vilka vidtar åtgärder med stöd av 45 eller 48 § KL En effekt av att en anmälare normalt anses sakna partsställning är att denne inte har rätt att föra talan mot ett beslut i sak i ärendet. Någon möjlighet att, som kan ske enligt EG-rätten (jfr avsnitt 2.6.2), få till stånd en formalieprövning av handläggningen har en anmälare inte. I sammanhanget kan erinras om den särskilda talerätten enligt 23 § andra stycket KL. Denna rätt att föra talan om ålägganden har företag som berörs av en överträdelse, se avsnitt 3.3.6. 3.7.1Sekretess i samband med handläggning av ärenden När handlägger ärenden enligt konkurrenslagen aktualiseras främst tre bestämmelser i sekretesslagen (1980:100): planläggningssekretess enligt 4 kap.1 §, den allmänna sekretess- bestämmelsen i 8 kap. 6 § och bestämmelsen om partsinsyn i 14 kap. 5 §. Sekretess gäller enligt 8 kap.6 § första stycket sekretesslagen jämförd med 2 § sekretessförordningen (1980:657) och punkt 17 i bilagan till förordningen i verksamhet som består i utredning och tillsyn hos för uppgifter om en enskilds affärs- eller driftförhållanden, uppfinningar eller forskningsresultat, om det kan antas att den enskilde lider skada om uppgifterna röjs. Sekretess gäller även för uppgifter om andra e konomiska eller personliga förhållanden för den som har trätt i affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den som är föremål för myndighetens verksamhet. Den senare sekretessen är absolut. Av 8 kap. 6 § andra stycket sekretesslagen framgår att sekretess gäller, i den mån godkänt avtal härom med främmande stat eller mellanstatlig organisation, hos myndighet i verksamhet som avses i första stycket, för uppgift om enskilds e konomiska eller personliga förhållanden som myndigheten förfogar över på grund av avtalet. Sekretessen är absolut. Föreskrifterna i 14 kap. 1–3 §§ om sekretess mellan myndigheter får i fråga om denna sekretess inte tillämpas i strid med avtalet. Bestämmelsen tillkom främst med tanke på tillämpningen av EG:s konkurrensregler.8 Den omfattar både uppgifter som erhå llits från utlandet och sådana som har inhämtats inom landet enligt avtalet. Bestämmelsen innebär att kan komma att tillämpa olika sekretessbestämmelser, beroende på om uppgifter inhämtats enligt ett internationellt avtal eller enligt nationella regler. Det medför i sin tur att absolut sekretess gäller för uppgifter som K onkurrensverket inhämtat med stöd av t.ex. förordning 17/62. Har uppgifterna däremot inhämtats med stöd av konkurrenslagen skall en prövning ske enligt paragrafens första stycke. Bestämmelsen i 8 kap. 6 § andra stycket har prövats i domstol. Kammarrätten i har i två avgöranden avslagit överklaganden av beslut av att inte lämna ut uppgifter som tillställts verket av kommissionen. I det ena fallet hade uppgifterna 8 , G. m.fl., Sekretsslagen En kommentar, 8:18 f.