sou · GOB319 · 2001-01-01 00:00:00 — För kunskapsutvecklingen inom området bör även uppsats ingå i specialiseringen. Jag föreslår därför en specialisering för sjuksköterskor för arbete med skolans hälsoarbete i en lärande miljö med fokus på barn och ung- domar i åldrarna 6–. Socionomer har möjlighet till vidareutbildning på magisternivå (40 p). Det innebär att socionomen väljer kurser inom resp högskolas utbud om 5–10 poäng. Kurserna kan gälla vetenskapsteori och metod, socialt behandlingsarbete, handledning, ledarskap och organisation samt innefatta en magisteruppsats. På vissa Socialhögskolor också ibland kurser i skolans elevvård. Det finns ingen vidareutbildning för socionomer som arbetar i skolan. Jag föreslår att regeringen ger i uppdrag att utarbeta målbeskrivningar för en vidareutbildning med inriktning mot socialt- och kurativt arbete i skolan. Denna bör vara sammanhängande och innefatta såväl fördjupning i teoretiska kurser som uppsatsarbete. Fortbildning för Elevhälsans personal Det finns få möjligheter för Elevhälsans yrkesgrupper att fortbilda sig tillsammans. Dessutom är det svårt för denna personal att få medel till såväl enskild som gemensam fortbildning. behöver också arbetsområdet Elevhälsa utvecklas, exem- pelvis behöver kunskap från olika verksamheter komma andra utövare till del och gemensamma samtal och diskussioner behöver stimuleras. Jag föreslår att kompetensutvecklingspengar bör riktas specifikt också till Elevhälsans personalgrupper samt att det i Skolver- kets förordning om stipendier för den individuellt motiverade fortbildningen för lärare 1991:14 ska införas att förordningen också ska gälla Elevhälsans yrkesgrupper. Det finns stora behov av mötesplatser för verksamma inom Elev- hälsan liksom av utbildning och fortbildning, metodutveckling och forskning. Jag anser att kommunerna bör initiera och stimulera att forsknings- och utvecklingscentra byggs upp för arbetsområdet Elev- hälsan. Vissa kommuner kan skapa sådana centra i sin egen kommun medan andra behöver göra det gemensamt med andra kommuner. Skolan och elevvården i går och I detta avsnitt återger jag hur målen för en skola för alla barn uttrycks i skollag och läroplaner och hur skolhälsovården och elevvården har vuxit fram. Jag tar upp de förklaringsmodeller, som ligger bakom att vi uppfattar problem olika och hur detta påverkar vårt förhållningssätt och vårt arbete samt de lösningar som vi använder oss av. Att jag tar med detta beror på att jag anser att det är viktig kunskap för alla som arbetar i skolan. I slutet av avsnittet redogör jag kortfattat för andra lagar, författningar och internationella konventioner som berör skolan. Det är tydligt att det råder begreppsförvirring vad gäller begreppet elevvård. Dels avses de insatser som lärare och andra i skolan gör för elever i behov av särskilt stöd, dels avses de särskilda elev- vårdarna, dvs. yrkeskategorier inom elevvård och skolhälsovård. Ett stort ansvar för elevernas hälsa och välbefinnande har lagts på skolledare, klassföreståndare och övriga lärare. Elevvårdens personal har setts som resurspersoner, som kan stödja och bistå lärarna. Samarbete och samverkan mellan elevvårdens olika personalkate- gorier och lärarna betonas i styrdokumenten och ses som en förut- sättning för att stödet till enskilda elever och skolan ska bli så ändamålsenligt som möjligt. Samarbete bygger på tillit och förtroende till varandra och på respekt för varandras kompetens. Men också på att människor vill samarbete utifrån insikten att uppgiften löses bäst om man sam- verkar. Detta kräver gemensam tid för att diskutera målen för verk- samheten men också tid för att diskutera människosyn, värdegrund, förhållningssätt och kunskapssyn. En skola för alla barn och ungdomar En likvärdig skola, en skola för alla, har varit ett mål för den svenska skolan . Redan i skollagen slås fast att alla barn och ung- domar oavsett kön, bostadsort, sociala och ekonomiska förhållanden har rätt till lika tillgång till en likvärdig utbildning. Detta avsnitt i skollagen finns ytterligare konkretiserat i läroplanerna, där det klart sägs att undervisningen ska anpassas till varje elevs förutsättningar och behov. En likvärdig skola/utbildning innebär inte att undervisningen ska utformas på samma sätt överallt, eller att skolans resurser ska fördelas lika. Istället innebär det att hänsyn ska tas till individuella behov och förutsättningar. Vidare stadgas att skolan har ett särskilt ansvar för de elever som av olika anledningar har svårigheter att nå målen för utbildningen. Detta understryker ytterligare varje enskild skolas ansvar för att skolmiljön utformas på ett sätt som gynnar inlärning och som ger utrymme för adekvat stöd och stimulans åt varje barn och varje ungdom. I skollagens första kapitel, i den s.k. portalparagrafen, slås fast att skolan skall ge eleverna kunskaper och färdigheter samt, i samarbete med hemmen, främja deras harmoniska utveckling till ansvarskännande människor och samhällsmedlemmar. I läroplanerna förtydligas skolans uppdrag. LpO 94 säger att: Skolans uppdrag är att främja lärande där individen stimuleras att inhämta kunskaper... Utbildning och fostran är i djupare mening en fråga om att överföra och utveckla ett kulturarv – värden, traditioner, språk, kunskaper – från en generation till nästa. Skolans skall därvid vara ett stöd för familjerna i deras ansvar för barnens fostran och utveckling. ...Skolan skall sträva efter att vara en levande social gemenskap som ger trygghet och vilja och lust att lära. ...Skolan verkar i en omgivning med många kunskapskällor. Skolans huvuduppgift är att främja lärande. Eleverna ska skaffa sig kunskaper, de ska lära sig att orientera sig i en komplex verklighet med ett stort informationsflöde och en snabb förändringstakt och de ska utveckla sin förmåga att kritiskt granska fakta och förhållanden och inse konsekvenserna av olika alternativ. Skolan ska skapa en så god miljö som möjligt för elevernas lärande och för deras möjligheter att få överblick och sammanhang i läroprocesserna och ge eleverna möjlighet att ta initiativ och ansvar. Skolan har också, enligt läroplanernas inledande avsnitt om värde- grund och uppgifter, en viktig uppgift när det gäller att förmedla och förankra de grundläggande värden som vårt samhällsliv vilar på. Skolans uppgift är vidare att låta varje enskild elev finna sin unika egenart och därigenom kunna delta i samhällslivet genom att ge sitt bästa i ansvarig frihet. Skolans uppdrag är alltså komplext och omfattande. Den ska sti- mulera varje elev att bilda sig och växa med sin uppgift och den ska bidra till elevernas harmoniska utveckling. I varje lärares pedagogiska uppdrag ingår att skapa en i vid mening god lärande miljö och att arbeta med frågor som demokrati och elevin- flytande, jämställdhet, mångkulturalitet, mobbning och främlingsfient- lighet. Värdegrundsfrågor och därmed fostransfrågor har fokuserats i läroplanerna. Ingen lärare kan därför hävda att sådana frågor ligger utanför det egentliga uppdraget och snäva in sin pedagogiska uppgift till ren undervisning. Elevvårdens och skolhälsovårdens framväxt I föregående avsnitt har jag som en utgångspunkt för elevvårdens upp- gifter beskrivit skolans uppdrag och styrning. I det offentliga skol- väsendets uppgifter har alltsedan de första allmänna skolorna inrättades ingått olika grad av ansvar för elevernas hälsa och välbe- finnande. Synen på skolhälsovård och elevvård och därmed på dessas uppgifter och ansvar har förändrats med samhällsutvecklingen och med synen på hälsa. I det följande ger jag en kortfattad beskrivning av skol- hälsovårdens och elevvårdens framväxt och utveckling fram till dags- läget. Skolläkare knyts till skolan Begreppet skolhälsovård kom före elevvårdsbegreppet. Skolläkare anlitades vid några läroverk, bl.a. i och , . En omfattande kartläggning av läroverksbarnens hälsa ledde till att skolläkare anställdes vid samtliga läroverk. anställdes också de första skolläkarna vid folkskolorna i och för att följas av skolhälsovård vid skolorna i de större städerna. Skolläkarna fick ett stort inflytande över folkskolans utveckling genom att de deltog i skolråd och skolstyrelser, engagerades i skolhygieniska frågor och bl.a. gav råd och anvisningar när det gällde hygieniska aspekter på hur man ska bygga och sköta driften av skolhus. Den första skolsköterskan anställdes i , men först blev det någon fart på skolsköterskeverksamheten. Före skolsköterskornas tillkomst bedrev lärarna i skolan ett visst hälso- vårdande arbete och tog ett stort socialt och medicinskt ansvar för bar- nen. De gjorde hörselkontroller, bestämde vilka barn som skulle skickas till doktorn och gjorde hembesök för att utröna ekonomiska och sociala hjälpbehov m.m. Statliga bidrag och statlig tillsyn utvecklas Det statliga engagemanget i skolhälsovården i mer betydande utsträck- ning startade . 1942 genomfördes en studie av Skolläkarövervakning av folkskoleungdomen i riket och 1943 anställdes den första skolöverläkaren vid dåvarande (). Denna tjänst hade föregåtts av flera decenniers påtryckningar från skolläkarkåren. Den första tjänsten som skolsköterska vid SÖ kom dock inte . En särskild proposition om nyorganisationen av den skolhygieniska verksamheten vid folk- och småskolor i (prop. 1944:193) ledde till ett generellt statsbidrag till skolhälsovård, som utgick till skolhälsovården på villkor bl.a. att skolläkare och skolsköterskor skulle vara verksamma vid alla skolor i kommunen. 1958 övertog kommunerna det ekonomiska ansvaret för skolhälso- vården. SÖ var tillsynsmyndighet och utfärdade instruktioner för skol- läkare och skolsköterskor och föreslog också att det borde finnas en första skolläkare i kommuner där flera skolläkare var verksamma. SÖ och senare behöll tillsynen över skolhälsovården , då den övertogs av . Skolhälsovården togs upp läroplaner (Lgr 1962 och Lgr 1969) där det framhölls att den skulle ingå som den medicinska delen av elevvården. Skolhälsovården skulle enligt läroplanen bidra till skolans samlade kännedom om eleverna genom att klarlägga deras fysiska och psykiska tillstånd. Detta skulle ske genom återkommande klassundersökningar och genom undersökningar vid skolläkarens och skolsköterskans mottagningar. Skolhälsovården skulle dessutom med- verka vid sådana utredningar om elever, som av olika skäl kunde vara påkallade. Men i läroplanen framhölls också vikten av lärarnas medverkan och att lärarna söker befrämja god arbetshygien, beaktar arbetsställningar och vid uppläggningen av undervisningen tar hänsyn till elevernas fysiska och psykiska förutsättningar och ägnar särskild uppmärksamhet åt de särpräglade eleverna. Lärarna borde, menade man i läroplanen, genom sin undervisning bidra till att grundlägga sunda levnadsvanor och motarbeta villfarelser på det medicinska området. 1974 tillsattes en stor skolhälsovårdsutredning. Den lämnade sitt slutbetänkande (SOU 1976:46), i vilket man bl.a. framhöll att den medicinska delen av elevvården har i likhet med den övriga elev- vården en nära anknytning till skolans pedagogiska verksamhet. På utredningens förslag formulerades målen för skolhälsovården i skol- lagens 25 § Skolhälsovården har till ändamål att följa elevernas utveckling, bevara och förbättra deras själsliga och kroppsliga hälsa och verka för sunda levnadsvanor hos dem. Man kan hävda att skolhälsovården ända från sin tillkomst varit nära knuten till skolornas pedagogiska verksamhet. Lärarna har alltid på olika sätt varit engagerade i skolornas hälsovårdande arbete och det har i många olika sammanhang framhållits att lärarna är en viktig länk i detta arbete. Det är alltså inget nytt när man understryker att skolhälsovården måste vara en integrerad del av skolornas verksamhet. Skolhälsovården speglar i mycket hälsoutvecklingen i landet. Vid de första elevundersökningarna handlade det mycket om hygieniska förhållanden både i bostäder och i skolan, liksom frågor om belysning och ventilation, bord och bänkar etc. Man tittade också på ungdomarnas sjukdomsbild och noterade förekomsten av trötthet, klenhet, nervositet, aptitlöshet, huvudvärk och bleksot. Under skol- hälsovårdens uppbyggnadsperiod präglades barns och ungdomars hälsa av stora hälsorisker och en hög sjukdomsförekomst. Det fanns ingen effektiv profylax eller behandling för vanligen förekommande infektionssjukdomar som polio, difteri, mässling och tuberkulos. Skol- hälsovården mötte alltså skolelever med stora hälsobrister och det blev naturligt att regelbundna och återkommande kontroller av elevernas fysiska hälsa kom att dominera verksamheten. Skolsköterskorna syss- lade mycket med hygieniska och sociala förhållanden och gjorde hem- besök. Inte för inte benämndes de första skolsköterskorna lusfröknar. Efter en inledande period då skolläkarna var engagerade i omgiv- ningshygien utvecklades skolhälsovården alltmer att bli sjukdomsinriktad liksom samhällets hälsovård i allmänhet. Den styrdes i hög grad av en biologisk syn på barn och ungdomar och deras utveckling. I takt med förbättringen av folkhälsan och förändringen av den syn på sjukdomsbilder och hälsoutveckling som har präglat samhället i stort har en salutogen,135 hälsofrämjande syn på hälsa vunnit insteg. Det innebär en allt starkare betoning av förebyggande och hälsofrämjande åtgärder också inom skolhälsovården vilket därmed förändrat inriktningen. konstaterar i sin rapport om skolhälsovården136 att hälsa och sjukdom hos barn och ungdom uppvisar ett ständigt förän- derligt mönster allteftersom hälsans bestämningsfaktorer förändras. 135Begreppet introducerades av Aaron Antonovsky, som menade att vi måste lära oss mera om vilka redskap människor använder för att förstå och hantera livets utmaningar och svårigheter. Salutogenes innebär läran om hälsans ursprung. Det, menar , ställer krav på en flexibel hälsovårds- organisation, där tidigare förvärvade kunskaper och erfarenheter hålls levande som hälsovården anpassas till nya krav och förutsätt- ningar. Elevvården är av yngre datum än skolhälsovården. Begreppet användes första gången i ett statligt sammanhang när Skolberedning i sitt betänkande (SOU 1961:30) talade om elevvårdande uppgifter i skolan. Men tillkom en del av den personal som räknas till elevvården. lade t.ex. fram förslag om att skolpsykologer skulle finnas i skolan för att arbeta med diagnostiska uppgifter, skolmognadstest, prövningar i samband med stadieövergångar etc. Skolpsykologerna skulle också kunna arbeta med barn med beteenderubbningar. Kommissionens förslag ledde inte till några statliga beslut, men började ändå den skol- psykologiska verksamheten att byggas ut. Successivt har läroplaner och utredningar kommit att betona psykologernas förebyggande arbete. 1973 fanns det 312 psykologtjänster i kommunerna. Skolpsykologerna har i huvudsak arbetat i . gymnasieberedning menade t.ex. att en skolpsykologs arbetsuppgifter inte har samma relevans för gymnasiet som för andra delar av skol- väsendet. I propositionen om studie - och yrkesorientering i grundskola och gymnasieskola (prop. 1971:34) omnämns skolpsykologer endast i samband med . Kuratorer anställdes först i gymnasieskolorna där det fanns ett visst statsbidrag till arvodestjänster. Kurators- verksamheten byggdes upp i det allmänna skolväsen- det, men utan statliga bidrag och reglering av löner och behörighet. fanns sammanlagt ca 700 kuratorer i , gymnasieskolan och inom den kommunala vuxenutbildningen. Grund- tanken bakom tillkomsten av skolkuratorstjänster var att det förelåg ett akut behov av personal, som kunde främja samverkan mellan barna- vårdsmyndigheter, skola och hem. Skolkuratorernas arbete innebar också till en början ett stort inslag av arbetsförmedling och yrkesvägledning. De senare uppgifterna övertogs på av de särskilda yrkesvalslärarna och av syo-funktionärer både på och gymnasieskolan. Lgr 1969 beskriver kuratorerna som skolans sociala experter. Elever och föräldrar skulle kunna vända sig till kuratorn för att få upplysningar, råd och hjälp i frågor som rörde t.ex. skolgång, svårigheter i anpassningen till skolsituationen och i frågor av mer personlig art. Kuratorerna skulle också uppehålla skolans kontakt med samhällets sociala institutioner och myndigheter, framför allt inom barn- och ungdomsvården, liksom den psykiska barna- och ungdomsvården. Till skolkuratorns uppgifter hörde också att stimulera eleverna att använda fritiden på ett meningsfullt sätt. och växte antalet skolpsyko- loger och skolkuratorer. Kommunerna inrättade tjänster och på de dåvarande länsskolnämnderna tillsattes länspsykologer med uppgift att utveckla den elevvårdande verksamheten inom länet. På dåvarande fanns också centrala tjänster för skolpsykologer och skolkuratorer. I senare läroplaner nämns inte skolkuratorerna specifikt. Speciallärarutbildningen har en lång historia. Från de första vecko- slutskurserna för hjälpklasslärare på 20- talet till en reguljär utbildning för speciallärare, som startade i samband med införande 1962. Speciallärarutbildningen genomgick 1977 en radikal förändring i jämförelse med tidigare mål och utformning. Den förändrade syn på orsaker till skolsvårigheter som formulerades av utredningarna – Skolans inre arbete och LUT – , resulterade i att rollen, som specialist för undervisning och behandling av enskilda elever, tonades ner. Arbetsuppgifterna inriktades på att vara en i arbetslaget med målsättning att förebygga och motverka de svårigheter för eleverna som uppstod. 1989 ersattes den tidigare speciallärarutbildningen av en något längre utbildning till specialpedagog som inte endast är en fortbildning av bara lärare. Uppgiften har varierat under olika epoker, utifrån den syn på elever och lärande som rått. Från att vara lärare i hjälpklasser, lärare i skolmognadsklasser och urvalstestare till lärare i specialklasser och till dagens uppgift som innebär att vara, pedagogisk förändringsagent.137 Studie- och yrkesorienteringen (syo) med yrkesvalslärare och syo- konsulenter växte fram . I början betonades fram- för allt valfrågorna. Syo-konsulentens uppgift var att orientera elever och föräldrar om skola och arbetsliv och om val mellan olika studie - alternativ och yrkesverksamheter. Strävan skulle vara att öka elevens beredskap att göra olika val och att fatta egna väl underbyggda beslut. Konsulenten skulle också, genom den information som gavs, motverka könsbundna val. har syo-konsulenterna medverkat aktivt i olika kampanjer och insatser för att få elever (i första hand flickor) att göra mer otraditionella yrkesval. har benämningen på yrkesgruppen ändrats till studie - och yrkesvägledare. Uppgiften är fortfarande att ge information till elever och föräldrar inför framtida yrkes- och utbildningsval men också att vägleda de elever som behöver olika former av anpass- 137 Bladini, . Från hjälpskolelärare till förändringsagent. ningar av skolgången. De har kontakt med företag, organisationer och föreningar för att planera elevernas yrkesorientering och yrkespraktik. Ofta arbetar yrkesgruppen också med elevernas studieekonomi och i vissa skolor även med sammansättningen av studiegrupper. tillsattes en utredning om studie - och yrkesvägled- ningen inom skolan av regeringen (Dir 99:107). Utredningen ska kart- lägga och analysera de behov av vägledning som individen har utifrån de förändrade krav som arbetsliv, utbildning och samhällsutveckling ställer. Utredaren ska ge förslag om hur samarbetet inom och utom utbildningsväsendet kan utvecklas. Dessutom ska utredaren lämna för- slag om utbildningen till vägledare liksom kompetensutveckling för yrkesverksamma vägledare. Utredningen ska lämna sitt slutbetänkande . Elevvårdens roll för skolmiljön Skolberedning beskrev de elevvårdande uppgifterna i termer av en god omvårdnad om eleverna, som skulle utgöra ett underlag för skolans övriga verksamhet. Man diskuterade också likvärdighet och framhöll elevernas rätt att bli upptagna i skolans gemenskap, oberoende av såväl studieförutsättningar som fysiska förutsättningar. Skolmiljöns betydelse underströks, liksom lärarnas ansvar för att – i förekommande fall med hjälp av tillgänglig expertis – bilda sig en uppfattning om orsakerna till en elevs skolsvårigheter. Beredningen framhöll att pro- blemen inte sällan är av sådan art att de med lämplig behandling från skolans sida kan mildras. Om problemen är av svårare art, måste elev- erna hänvisas till psykologisk sakkunskap och till specialundervisning. Klassföreståndaren gavs en viktig roll när det gäller att skaffa sig individuell kännedom om elevens fysiska och psykiska förutsättningar och på grundval av en grundlig diagnos och bedömning föreslå lämpliga åtgärder. Till hjälp för klassföreståndaren borde skolan ställa olika hjälpmedel, t.ex. i form av undersökningar och utredningar utförda av skolpsykologer och skolläkare. Men huvudansvaret för elevvården lades på klassföreståndaren och skolledaren. Elevvården får plats i läroplanerna När elevvården sedan tas upp i de två läroplanerna (Lgr 1962 och Lgr 1969) fick den en egen huvudrubrik; Elevvård. Skriv- ningarna i de båda läroplanerna överensstämmer i huvudsak med var- andra. I Lgr 69 framhålls särskilt den avgörande betydelsen av elevens aktiva medverkan, liksom samhörigheten och samverkan mellan alla dem som deltar i skolarbetet. Hela skolmiljöns betydelse betonades och formulerades i läroplanen så här: Allmänt innebär elevvård att skolan skall söka hjälpa varje elev att lära känna sig själv, att på egen hand bilda sig en uppfattning om de uppgifter, som skola och samhälle ställer, att komma till rätta med personliga problem och att så långt som möjligt utveckla sina olika egenskaper. I denna vidare mening är elevvård alltså inte enbart särskilda anordningar eller åtgärder som skolan kan tillgripa när svårigheter av skilda slag uppträder. Det är snarare fråga om de arbetsformer, som allmänt bör prägla det dagliga arbetet i skolan. Även i läroplanen för gymnasieskolan, Lgy 1970, fanns ett särskilt avsnitt om elevvården, där målen för verksamheten liksom personalens uppgifter redovisades. Man framhöll att gymnasieskolans elevvård bygger på och har samma syfte, nämligen att hjälpa varje elev att lära känna sig själv, bilda sig en uppfattning om de krav som skola och samhälle ställer, komma tillrätta med personliga problem och så långt det är möjligt ta vara på sina förutsättningar. Ansvaret för omsorgen om eleven vilar på rektorn och all annan personal i skolan, men särskilt framhålls klassföreståndarens ansvar. Till lärarnas hjälp finns expertis inom studie - och yrkesvägledning, skolhälsovård, kurativ och skolpsykologisk verksamhet. I samband med gymnasieskolans för- nyelse framhölls i propositionen Gymnasieskola i utveckling (prop. 1983/84:116) behovet av utvecklingsarbetet inom elevvården och behovet av ökade insatser för att förebygga de svårigheter som uppstår för elever med särskilda behov och för att stödja och hjälpa elever med svårigheter att på bästa sätt genomföra sina studier. läroplan betonades i hög grad kontakten mellan skola och arbetsliv och skolans uppgift att förbereda eleverna för framtida yrkes- val. Studie – och yrkesorientering skulle, enligt läroplanen, vara ett naturligt inslag i alla ämnen och därmed allas ansvar. Och skulle i prin- cip bedrivas i samma arbetsformer och med samma arbetssätt som skolans övriga verksamhet. Däremot fick skolans medicinska, sociala eller psykosociala verksamhet ett blygsamt utrymme. Under rubriken och samverkan nämns att skolläkare, skolsköterska, skolkura- tor och skolpsykolog har särskild kännedom om elevens förutsätt- ningar och behov, men i övrigt behandlas inte deras roll och uppgifter. När det gällde elever med särskilda behov betonades framför allt skolans ansvar för att motverka att elever får svårigheter och nödvän- digheten av att pröva skolans arbetssätt och arbetsmetoder om elever ändå får sådana svårigheter. Läroplanen framhåller att arbetsenheten är den naturliga enhet inom vilken man ska försöka lösa olika problem.