sou · GOB362d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Som påpekats i avsnitt 5.4.2.2 är det inte de grundläggande föreskrift- erna om att arvode skall bestämmas efter en helhetsbedömning av arbetets kvantitet och kvalitet och till ett belopp i ett för allt som vållat kritik. Kri- tiken riktar sig i stället mot utformningen av konkursförvaltarnas arvodes- framställningar i det att dessa saknar uppgift om den tid som gått åt för att fullgöra uppdraget och att arvodesframställningarna också i övrigt är brist- fälliga. Arvodesbedömningen vållar ofta avsevärt arbete för TSM och tings- rätterna i utdelningskonkurser. Av den statistik som RSV upprättat rörande antalet avslutade konkurser hos TSM framgår bl.a. att antalet avslutade utdelningskonkurser för hela riket uppgick till knappt 6 000 , drygt 4 700 och knappt 4 000 . En del av de kostnader som arvodesbedömningen medför för TSM kompenseras genom till- synsavgiften (se vidare härom i avsnitt 5.8), och när det gäller arvode i utdelningskonkurser går visserligen denna kostnad ut över borgenärernas möjlighet att få utdelning. Det rör sig emellertid härutöver om icke obe- tydliga utgifter för det allmänna, både inom ramen för TSM:s och dom- stolarnas arbete. Eftersom det är ett statligt åliggande att fastställa arvodet i konkurs, är det uppenbarligen ett samhälleligt intresse att detta inslag i förfarandet inte drar onödigt stora kostnader för de berörda myndigheter- na. I den mån utformningen av arvodesframställningen och arbetsredogör- elsen försvårar bedömningen av vad som är rimligt arvode bör övervägas i vilken omfattning förändringar är möjliga. I sammanhanget bör uppmärksammas det samband som finns mellan arvodesbestämningen och utseende av konkursförvaltare. Utredningen har i avsnitt 5.3 föreslagit att särskilda bedömningsorgan – konkursförvaltar- råd – skall inrättas med uppgift att sörja för att en kompetent förvaltarkår upprätthålls över tiden och att förvaltarkretsen är flexibel. Detta skall ske genom att konkursförvaltarråden på förhand väljer ut ett antal personer som bedöms vara tillräckligt kvalificerade för att senare av domstol kunna förordnas till förvaltare i den enskilda konkursen. I den prövning som konkursförvaltarråden skall göra då förvaltarkretsen avgränsas ligger bl.a. en priskonkurrensbedömning. När domstolen senare skall förordna en för- valtare i ett enskilt konkursärende har domstolen att göra en prövning av att den som anlitas har de bästa förutsättningarna att tillgodose borgenär- ernas intresse (se 7 kap. 1 § KL i utredningens lagförslag). Detta innebär att domstolen vid ett beslut att utse en förvaltare alltid skall beakta kost- nadsaspekten i det enskilda fallet (jfr avsnitt 5.3.4). Det förhållandet att konkurrensaspekten på detta sätt ges ökad betydelse redan vid konkursens inledande, bör således i sig kunna bidra till att förvaltararvodena hålls nere. En faktor som också måste tas i beaktande när behovet av förändring av de nuvarande reglerna om arvodesbestämningen övervägs är utformningen av den nya offentliga tillsyn som utredningen föreslår (se vidare avsnitt 5.2 och avsnitt 5.7). En förändring i förhållande till den nuvarande tillsy- nens utformning är att den nya tillsynen skall utövas selektivt. Detta skall göra tillsynsmyndigheten mera effektiv och öka dess kompetens. Det för- hållandet att närmare kontroll av förvaltarnas åtgärder för avveckling av konkursboet inte kommer att ske i alla konkurser kommer dock innebära att tillsynsorganet inte alltid kommer att ha full kännedom om förvaltarens arbete i samtliga konkurser. Det är något som måste beaktas när det gäller frågan var beslutsfunktionen vid fastställande av arvodet skall ligga (se avsnitt 5.4.4), men det är också något som ökar betydelsen av att förval- tarens arvodesframställan innehåller en väl utvecklad beskrivning av kon- kursförvaltningen, de åtgärder som förvaltaren vidtagit och skälen härför. Enligt utredningens mening finns det mot den nu beskrivna bakgrunden skäl att fråga sig om nuvarande lagreglering av arvodesbestämningen till- godoser de krav som kan ställas från statens och borgenärernas sida. Ar- voderingen av statliga uppdrag som rättshjälpsbiträde och offentlig för- svarare skall ske med utgångspunkt i den tidsåtgång som är rimlig med hänsyn till uppdragets art och omfattning och med tillämpning av den tim- kostnadsnorm som regeringen fastställer (se 27 § rättshjälpslagen 1996:1619 och 21 kap. 10 § ). Ett vägande skäl för denna ordning har varit strävandena att hålla statens kostnader för Detta önskemål har fått särskild tyngd under de senaste årens besparingar inom den statliga sektorn. Frågan är dock i vilken ut- sträckning det angivna synsättet bör påverka även principerna för arvode- ring av konkursförvaltare. Som angetts i prop. 1986/87:90 (s. 159) skiljer sig förhållandena i kon- kurssammanhang från andra situationer där arvodesprövningar av rätten förekommer. Detta sammanhänger med det förhållandet att förvaltararvo- det skall bestämmas till ett visst belopp i ett för allt och att hänsyn härvid skall tas inte bara till arbetets omfattning utan också till dess kvalitet, dvs. det uppnådda resultatet. Detta talar visserligen mot att nu införa en gene- rell regel i KL om skyldighet för förvaltaren att i samband med sitt arvo- desanspråk redovisa den tid som han lagt ned på uppdragets utförande och på de olika förvaltningsåtgärderna. Det skulle också kunna hävdas att slop- andet av förbudet att räkna arvodet med beaktande av den tid som förval- taren lagt ned talar i samma riktning. framhöll dock i sitt slutbetänkande (se SOU 1983:24 s. 348) att förbudet i första hand torde ha betingats av önskemålet att arvodet inte bestäms efter kon- kursens varaktighet. Den då gällande regeln uteslöt enligt ordalagen att arvodet bestämdes med beaktande enbart av den tid som faktiskt hade lagts ned på arbete med konkursförvaltningen. I praxis hade den faktiska tid som förvaltaren lagt ned på konkursen ansetts som en vik- tig faktor vid arvodesbestämningen. En utgångspunkt bör sålunda vara att tidsåtgången utgör endast en faktor bland flera av betydelse vid arvodesprövningen. Det finns dock olika uppfattningar hos TSM, tingsrätterna och konkursförvaltarna om i vilken omfattning tidsåtgången skall beaktas och om förvaltaren skall vara skyldig att redovisa den. HD har i sitt förut nämnda beslut (NJA 1999 s. 665) uttalat att tidsåtgången normalt skall ges en förhållandevis stor betyd- else och att förvaltaren vid sin arvodesframställan bör ange i vart fall den ungefärliga tid som lagts ned på uppdraget. Om det anses brista i detta hänseende, finns enligt HD möjlighet att ge förvaltaren tillfälle att in- komma med behövliga uppgifter. Enligt utredningens mening bör tidsåtgången ses som en viktig faktor bland flera när det gäller att bedöma skäligheten av det arvode som kon- kursförvaltaren yrkat. Det bör därför finnas möjlighet för den beslutande myndigheten att begära att förvaltaren skall redovisa vilken tid som lagts ned på arbetet i konkursen. Förekomsten av den allmänna regeln om för- valtarens upplysningsplikt visavi rätten och TSM i 7 kap. 9 § KL har inte gett tillräckligt stöd för att avkräva förvaltaren behövliga uppgifter om den tid han lagt ned på de olika arbetsmomenten. Utredningen föreslår med hänsyn till vad som anförts att det i 14 kap. 6 § KL skall införas ett förtydligande som slår fast att konkursför- valtaren skall – när det behövs för att bedöma skäligheten av det begärda arvodet – ange den tid som gått åt för att fullgöra uppdraget, fördelad på de olika förvaltningsåtgärderna. Avgörandet av om en tidsredovisning behövs i den enskilda konkursen bör ankomma på den myndighet som har att bedöma skäligheten. Även tillsynsorganet bör kunna begära en tidsuppgift. Har förvaltaren avkrävts en uppgift om tidsåtgången och ef- terkommer han inte uppmaningen att komplettera arvodesframställningen, kan detta komma att återverka på hans rätt till ersättning för arbetet. Som har framhållits av kan tidsaspekten relativt sett ha större betydelse i fråga om vissa rutinbetonade arbetsmoment, såsom upprättande av bouppteckning, halvårsberättelse m.m. När det gäller åtgärder som ställer krav på affärsmässiga bedöm- ningar kan faktorer som resultat, svårigheter, förvaltarens skicklighet och det ansvar som förvaltarens tagit på sig ha större betydelse. Förvaltaren skall redan enligt nuvarande bestämmelser ange hur det begärda arvodet fördelar sig på de olika förvaltningsåtgärderna. En lösning där förvaltaren skulle avkrävas tidsredovisning enbart beträffande mer rutinbetonade ar- betsmoment vore dock inte meningsfull. Det är inte i sådana delar som svårigheten att bedöma arvodets skälighet ligger. En konkursförvaltare som avkrävs en tidsuppgift och som inte anser att ersättning speglar skälig ersättning för nedlagt arbete i konkursen måste på annat tillfredsställande sätt motivera det yrkade arvo- desbeloppets skälighet genom att t.ex. beskriva arten av de överväganden som krävts när det gäller frågor om fortsatt drift, boets komplexitet, det ansvar som förvaltningen inneburit och det resultat som uppnåtts. Är re- dovisningen enligt den beslutande myndigheten inte tillfredsställande bör detta återverka på hans rätt till ersättning för arbetet. Det åligger förvalt- aren att lägga fram det underlag som behövs för skälighetsbedömningen. Det kan ifrågasättas om konkursförvaltaren härutöver bör vara skyldig att redovisa hur arbetstiden fördelats på olika personalkategorier som del- tagit i arbetet. har ansett att det är oväsentligt om visst arbete hos en förvaltare utförs av en biträdande jurist och på en annan byrå av förvaltaren eller annan kvalificerad personal, så länge som arbetet utförs på ett tillfredsställande sätt. Hur en förvaltare organiserar och fördelar arbetet i en konkurs är enligt föreningen en del av hans affärskoncept och utgör ett konkurrensmedel visavi andra förvaltare. De invändningar som föreningen har haft har enligt utredningens uppfatt- ning viss tyngd. Härtill kommer att HD i ovan nämnda beslut ansett att det som regel inte finns anledning att kräva uppgift om hur mycket av den tid som förvaltaren redovisat som avser arbete av andra på förvaltarens kontor (se även NJA 1988 s. 262). Det kan också ifrågasättas hur en skyldighet att redovisa hur arbetstiden fördelats på olika personalkategorier skulle stå i överensstämmelse med bestämmelsen i 14 kap 5 § KL om att arvodet skall bestämmas till ett visst belopp i ett för allt. Utredningen anser med hänsyn till det anförda att det inte bör införas någon bestämmelse om skyldighet för förvaltaren att i arvodesräkningen fördela nedlagd tid i konkursen på olika personalkategorier. RSV har även föreslagit att det i KL skall tas in ett bemyndigande för regeringen eller myndighet under regeringen att utfärda närmare före- skrifter om hur en arvodesframställning skall vara utformad och vad den skall innehålla. Med hänsyn till att den beslutande myndigheten, enligt utredningens förslag, bör ges möjlighet att begära att uppgift om nedlagd tid i konkursen anges minskar behovet av ytterligare föreskrifter rörande arvodesframställningen eller arbetsredogörelsen. Det kan f.ö. ifrågasättas om inte sådana föreskrifter måste ges i lagform (jfr SOU 1983:24 s. 124 f.). Önskemålen om enhetliga normer väger enligt utredningens uppfatt- ning inte så tungt att regleringen i 14 kap. 6 § KL bör göras ännu mer de- taljerad. Av betydelse i detta sammanhang är också det Konkursråd som utredningen föreslår skall inrättas. På sätt som närmare kommer att ut- vecklas i avsnitt 5.5 är frågan om riktlinjer för en enhetlig utformning av arvodesräkningar något som skulle kunna bli föremål för rekommenda- tioner från . Utredningen anser således att det inte finns skäl att i författningstext ge ytterligare anvisningar om hur arvodesframställ- ningarna skall utformas. När en konkurs skrivs av enligt 10 kap. 1 § KL på grund av att tillgångarna inte räcker till täckande av konkurskostnaderna och andra skulder som boet har ådragit sig skall rätten vid bestämmande av arvode till konkurs- förvaltaren tillämpa en taxa som fastställts av () efter bemyndigande av regeringen (44 § KF och DVFS 1999:16). Enligt denna taxa skall ersättning för arbete utgå med och omfatta allt förvalt- arens arbete i konkursen. I taxebeloppet ingår ersättning för tidsspillan i och allmänna kontorskostnader. Enligt 3 § i konkursförvaltartaxan får taxebeloppet överskridas om ett konkursärende krävt avsevärt mer ar- bete än normalt. Överskridandet får emellertid endast ske när rätten finner att skälig ersättning överstiger taxebeloppet med minst hälften (dvs. gräns- en är ). Innan rätten bestämmer arvodet skall TSM höras (14 kap. 10 § KL). Kostnaden för de förvaltararvoden som fastställs i avskrivningskon- kurser kommer i många fall att helt eller delvis få bäras av staten. I de fall konkursboet saknar tillgångar eller dessa enbart delvis räcker till att betala konkurskostnaderna, däribland förvaltararvoden, svarar staten för kostna- derna om dessa inte betalats av sökande borgenär så långt dennes ansvar sträcker sig enligt 14 kap. 3 § KL (enligt utredningens förslag av basbeloppet, se avsnitt 5.8.3). Statens kostnader för förvaltararvoden uppgick till , till och till . Den skillnad som kan iakttas innebär emellertid inte att det skett nå- gon avsevärd minskning av kostnaderna per konkurs, eftersom antalet av- skrivningskonkurser som avslutades vid tingsrätterna minskade från 8 672 till 5 954. Som utvecklats i avsnitt 2.5.5.1 var skälen för en taxesättning av förvaltar- arvoden ursprungligen att söka hålla kostnaderna i konkurs nere och att underlätta konkursdomarens hantering av arvodesfrågorna. Mot bakgrund av att arbetsuppgifterna i mindre konkurser som skrevs av på grund av otillräckliga tillgångar ansågs i grova drag kunna förutses och kräva en på förhand någorlunda bestämd arbetsinsats ansåg att taxan borde bygga på en saktaxa. Därigenom skulle man få en bestämd riktpunkt för arvodesprövningen. För att avvikelse från taxan skulle ske skulle förvaltaren visa att den aktuella konkursen inte var ett genomsnitts- fall utan att den medfört väsentligt mer arbete än normalt (SOU 1977:29 s. 244). Tanken var att taxan skulle vara ett normalarvode som kunde höjas eller sänkas. Om förvaltaren varit oskicklig eller försumlig skulle taxan kunna underskridas. Enbart det förhållandet att förvaltningen varit påtag- ligt enkel borde emellertid inte leda till en avvikelse från taxan. Om för- hållandena i konkursen varit sådana att förvaltaren lagt ned avsevärt mer arbete än normalt borde han dock tillerkännas ersättning utöver taxan. Ett förslag till förvaltartaxa utarbetades av DV och lades fram i en promemoria som upprättats av en särskild arbetsgrupp och dagtecknats . I promemorian (s. 23 f.) uttalades att förvaltarens arbetsuppgifter i mindre konkurser skulle komma att vara jämförbara med det arbete som åvilat god man i fattigkonkurs samt det arbete som en för- valtare i ordinär konkurs utför såvitt avser arbete enligt 55 § ÄKL (upprättande av förvaltarberättelse). Härtill kom de nya arbetsuppgifter som genom reform skulle åvila förvaltaren i mindre konkurser och som skulle komma att omfattas av taxan. Vad som här avsågs vara att förvaltaren i förvaltarberättelsen skulle anmärka om det förekommit för- hållanden som kunde föranleda återvinning till boet samt om det funnits anledning till antagande att gäldenären gjort sig skyldig till gäldenärsbrott eller om det under konkursförvaltningen kommit fram att gäldenären kun- de misstänkas för annat brott som ej var av ringa beskaffenhet och som hade samband med verksamheten. Antalet fattigkonkurser utgjorde (1978) av alla i riket anhängiga konkurser och upp- gick till ca 2 700. Arbetsgruppen kunde när det gäller arvodet i fattigkonkurser genom en statistisk undersökning (se promemorian s. 15 f.) konstatera bl.a. att arvo- det till den gode mannen var i genomsnitt högre i de konkurser där det fanns tillgångar jämfört med konkurser där tillgångar helt saknades. Om konkursgäldenären var en juridisk person eller fysisk person med rörelse var arvodet också i regel högre än om gäldenären var en fysisk person utan rörelse. I konkurser där staten var sökande var arvodet i genomsnitt lägre än i andra konkurser. Variationerna var dock så små att en och samma taxa borde kunna användas i samtliga fall. Arbetsgruppen beräknade vidare ett medianvärde för gode männens arvode i fattigkonkurserna (). När det gäller arvode för att upprätta förvaltarberättelse undersökte arbets- gruppen ett antal förvaltarberättelser i ordinära konkurser där arvodet inte överstigit och beräknade på grundval härav ett medianarvode för kostnaden för att upprätta förvaltarberättelse (). När det gäller stor- leken på ersättningen för helt nya arbetsuppgifter antecknades i promemo- rian att detta värde skulle bestämmas efter en remissomgång och efter sär- skilda kontakter med . De krav som ställdes på taxan (se promemorian s. 21 f) var att den skulle ge förvaltaren skälig ersättning för nedlagt arbete och att den skulle motivera förvaltaren att göra erforderliga undersökningar även i de fall det fanns anledning att gå närmare in på frågan om gäldenärsbrott och annan ekonomisk brottslighet. Vidare skulle taxan vara enkel att tillämpa och den skulle i sitt tillämpningsområde kunna användas i överväldigande antalet fall, dvs. överskridande av taxan skulle ske endast undantagsvis. Mot denna bakgrund utarbetades ett förslag som innebar en taxa i två be- loppsnivåer. Den lägre nivån skulle motsvara dels dittillsvarande arvode till god man för arbete i fattigkonkurser, dels ersättning för arbete med upprättande av förvaltarberättelser. Något påslag för nya arbetsuppgifter gjordes inte. Den högre taxenivån bestämdes utifrån medianvärdet hos de högst betalda fattigkonkurserna och förvaltarberättelserna samt inkludera- de ett påslag för helt nya arbetsuppgifter. Tanken var att arvode enligt nivå 1 för enklare konkurser skulle utgå i av konkurserna. För reste- rande skulle arvode utgå enligt nivå 2 eller med belopp som innebar överskridande av taxan. Den högre taxenivån borde inte överskri- das i av fallen. Taxan med två nivåer (1 750 resp. ), vilken trädde i kraft (DVFS 1979:42, B 61) bibehölls endast , eftersom den redan vid en översyn 1981 visade stora brister. Kritiken gick framför allt ut på att antagandet om fördelningen av antalet arvoden på två nivåer inte hade bekräftats. Enligt en undersökning bland ett urval konkursdom- are, konkursförvaltare och TSM som DV hade genomfört utgick ersättning enligt den lägre taxenivån i det alldeles övervägande antalet fall. Arvode fastställdes enligt nivå 2 eller med ett belopp som överskred taxenivåerna i enbart 10–av det totala antalet fastställda arvoden i aktuella konkurs- er. En förklaring antogs vara att förvaltarna avstod från att göra någon egentlig utredning när bokföring helt saknades utan nöjde sig med att kon- statera att bokföringsbrott förelåg. I de fall arvodet fastställdes enligt nivå 2 var orsaken ofta en annan än att utredning om gäldenärsbrott eller åter- företagits. Vid översynen diskuterades olika alternativa modeller för hur taxan skulle konstrueras. En modell som förespråkades av DV var en tvåstegstaxa där man införde en lägre nivå för de enkla och okomplice- rade konkurserna. Översynen resulterade emellertid i att det fr.o.m. infördes en enhetlig taxa med en nivå som uppgick till . Taxan har därefter höjts i princip . De årliga förändringarna har vid de flesta tidpunkter i princip motsvarat den förändring som gjorts av timkostnadsnormen. , nämligen genom den taxa som trädde i kraft (DVFS 1987:18), var den årliga förändringen av konkursförvaltartaxan markant större jämfört med förändringen av den timkostnadnorm som legat till grund för beräkningen. Detta var som KL trädde i kraft och taxan höjdes då från till . reform innebar att förvaltarens arbetsuppgifter utökades bl.a. genom att förvaltaren skulle om möjligt ange obestånd- et kan antas ha inträtt och, om det fanns anledning därtill, ange om skyl- dighet inträtt att enligt 13 kap. 2 § aktiebolagslagen (1975:1385) upprätta särskild balansräkning. Höjningen av taxan till innebar en ökning . Timkostnadsnormen förändrades enbart , vilket alltså innebar att taxan inte bara prisuppräknades utan också blev förhållandevis högre. DV har också i sin kommentar till kon- kursförvaltartaxan pekat på att framtagandet av de nu diskuterade uppgift- erna kunde komma att medföra höga kostnader, vilket ofta skulle kunna utgöra skäl för att arvodet bestäms över taxan. Genom reform avskaffades uppdelningen i ordinära och mind- re konkurser. Detta fick betydelse för arvodesbestämningen på så sätt att arvode skulle bestämmas enligt taxa om en konkurs skrevs av på grund av otillräckliga tillgångar. var taxan bara tillämplig när mindre kon- kurser skrevs av på grund av otillräckliga tillgångar. Taxan kom nu att bli tillämplig även på konkurser som pågått och som enligt de äldre reglerna handlagts som ordinär konkurs och arvoderats enligt hu- vudregeln i KL. Departementschefen uttalade emellertid att arvodet i all- mänhet inte skulle komma att bestämmas enligt taxa i dessa fall, eftersom förvaltarens som skäligt ansedda arvode skulle komma att överstiga det taxebestämda arvodesbeloppet med (prop. 1986/87:90 s. 378). Vid KL-reformen påpekades även att JO ansett att konkursförvaltartax- an borde ändras så att konkursförvaltarna i mindre konkurser inte av kost- nadsskäl tvingades avstå från att undersöka om gäldenären begått någon brottslig handling före konkursutbrottet (prop. 1986/87:90 s. 114). Kom- missionen mot ekonomisk brottslighet hade också i en skrivelse till DV uttalat att det inte var rimligt att fordra kostnadskrävande undersökningar i varje rörelsekonkurs med mer eller mindre vaga misstanker. En van för- valtare borde emellertid enligt kommissionen på ett tidigt stadium kunna bedöma om det fanns särskild anledning att syna en gäldenär i sömmarna. Förvaltaren måste ha kontakt med TSM som å sin sida borde underlätta för en förvaltare som på goda grunder misstänkte ekonomisk brottslighet, ge- nom att tillstyrka ett överskridande av taxan. Detta ledde till att det i taxan (DVFS 1985:10, B 61, 3 §) särskilt angavs att det förhållandet att en för- valtare undersökt ekonomisk brottslighet kunde vara ett skäl till att över- skrida taxebeloppet (se närmare härom i DV:s kommentar till p 3 i kon- kursförvaltartaxan). För att få en uppfattning om hur konkursförvaltartaxan tillämpas i praktiken och i vilken omfattning taxebeloppet överskrids har utredningen genomfört en undersökning vid landets samtliga TSM. Det kan i detta sammanhang erinras om att även RRV i revisionsrapporten (RRV 1994:13) Tillsyn vid konkurs har redovisat en undersökning om arvo- deskostnaderna i bl.a. avskrivningskonkurser. Den undersökningen avser emellertid konkurser avslutade och 1993, och omfattar ett begränsat antal TSM (se avsnitt 2.5.5.3). Mot den bakgrunden har det funnits behov av en uppdatering av uppgifterna om arvoden i avskrivningskonkurser. En sammanställning av enkätsvaren redovisas i bilaga 9 och en sammanfatt- ning såvitt avser arvodesbestämningen i avskrivningskonkurser har redovi- sats i avsnitt 2.5.5.3. Av svaren har kunnat utläsas att taxenivån överskreds i av avskrivningskonkurserna 1995 och i 1997. Överskridandefrekvensen varierade mellan de olika TSM-områdena. Utredningen hade också efterfrågat uppgifter om genomsnitts- och me- dianarvode i de konkurser där taxan hade överskridits. Även här fanns en spridning mellan de olika regionerna. En beräkning av genomsnittsvärdet för samtliga regioner gav ett arvode om ca för konkurser som avslutades och ca för konkurser som avslutades . Me- dianvärdet pendlade 1995 i regel medan det i några enstaka TSM-områden var högre. 1997 låg medianvärdet generellt något högre, , med undantag av ett par TSM- områden som hade lägre arvodesnivåer. 5.4.3.3Konkursförvaltartaxans innehåll och omfattning