sou · GOB362d2 · 2001-01-01 00:00:00 — TSM i anser att tingsrätterna ibland lägger större vikt vid förvaltarens verksamhetsort än vid förmågan att handlägga konkursen. Hearingen (se vidare bilaga 3) Flertalet deltagare vid hearingen var ense om att kompetensnivån är vikti- gare än priset på konkursförvaltartjänsten. 2.4.5.3Inflytandet från borgenärer och andra vid utseendet av förvaltare Som beskrivits ovan har borgenärernas formella inflytande över valet av förvaltare som tidigare fanns reglerat i ÄKL successivt minskat för att helt upphöra genom införandet av nuvarande KL. En borgenär har dock alltid rätt att hos domstol initiera en fråga om att utse flera förvaltare eller att dela förvaltningen mellan flera förvaltare (7 kap. 3 § andra stycket KL) samt en fråga om att entlediga en förvaltare (7 kap. 5 § andra stycket KL). Enkäten till tingsrätterna (se bilaga 2) Ett allmänt intryck av svaren från tingsrätterna är att de oftare tar hänsyn till förslag från borgenärer än från gäldenären eller annan. Flertalet tings- rätter tar hänsyn till ett borgenärsförslag och då främst från "tunga" borge- närer, t.ex. staten eller en bank, som har förmånsrätt. Tingsrätterna brukar som ytterligare skäl för att godta ett borgenärsförslag kräva att den före- slagne konkursförvaltaren godkänts av TSM, att han finns upptagen på "listan", att han är ojävig eller att borgenären angett godtagbara skäl för sitt förslag, t.ex. att förvaltaren har specialistkompetens. Av de ungefär tjugofem tingsrätter vilka tar liten hänsyn till borgenärsförslag, anger knappt hälften att ett förslag från borgenär snarare diskvalificerar perso- nen att utses till förvaltare. Drygt hälften av tingsrätterna anger att de inte alls eller till liten del tar hänsyn till förslag från gäldenären. Några uppger att ett sådant förslag snarare talar emot att utse den ifrågavarande personen. Tingsrätter som beaktar förslag från gäldenären ställer ofta upp likartade villkor som redo- visats ovan beträffande borgenärsförslagen. Inställningen till förslag på konkursförvaltare från annan än borgenär eller gäldenären är också återhållsam. Det gäller t.ex. förslag från revisorer och likvidatorer. Ett femtontal tingsrätter är mera positiva och ytterligare några framhåller betydelsen av en likvidators förslag. Revisorsförslag godtas i allmänhet inte. Enkäten till TSM (se vidare bilaga 1) TSM är i allmänhet positiva till förslag på konkursförvaltare från borgenä- rerna. Några myndigheter, bl.a. TSM i , kräver emellertid att skäl anges varför just den föreslagne personen skall förordnas. Minst positiva till förslag från borgenärerna är myndigheterna i och Linkö- ping. TSM i hävdar t.ex. att det generellt sett alltid föreligger risk för bindningar om en konkurssökande borgenär eller gäldenär tillåts välja "sin egen förvaltare", dock med undantag av om den sökande anger särskilda skäl för sin begäran. Så gott som samtliga myndigheter utom en, nämligen TSM i , har en restriktiv hållning till förslag på konkursförvaltare av gäldenären. Några myndigheter, t.ex. TSM i , avvisar helt gäldenärsförslag, medan TSM i gör det förbehållet att förslaget kan godtas om särskilda skäl anses föreligga. Myndigheternas inställning till förslag från annan än borgenär och gäl- denär är genomgående negativ. TSM i har dock samma inställ- ning som beträffande gäldenärsförslag. TSM i godtar t.ex. inte alls förslag från likvidator, medan TSM i har som utgångspunkt att dylika förslag inte har sin grund i sakliga skäl utan i affärsmässiga relatio- ner. TSM i och framhåller att tingsrätterna inte alltid hörsammar myndighetens invändning mot konkursförvaltarförslag. Detta inverkar i sin tur menligt på bl.a. kostnadsnivån i konkursen. Hearingen (se vidare bilaga 3) Företrädare för , Stiftelsen ordscentralen/, Svenska Inkassoföre- ningen och är mest positiva till borgenärsförslag och anser att borgenärernas inflytande bör öka. Även TCO ställer sig po- sitiv. Företrädare för och upp- ger att de godtar borgenärsförslag men är restriktiva till gäldenärsförslag. Företrädarna för RSV, TSM i och samt uppger att de är restriktiva till borgenärsförslag. företrädare framhåller särskilt risken för att konkursförvaltarens självstän- dighet kan påverkas. Från uppges att domstolen tidiga- re följt förslag från borgenärerna med mindre lyckat resultat. Det krävs därför numera starka skäl för att tingsrätten skall godta ett borgenärsför- slag, dock att utrymmet för att godta förslag är större i stora konkurser. I 7 kap. 5 § KL stadgas – liksom förut i 49 och 80 §§ ÄKL – under vilka förutsättningar en konkursförvaltare kan entledigas av rätten. Så kan ske om förvaltaren begär det och visar skäl till det (första stycket) eller om han på grund av olämplighet eller av annan orsak bör skiljas från uppdraget (andra stycket). I samband med reform infördes bl.a. den änd- ringen att ett beslut om entledigande förutsätter initiativ av TSM, en granskningsman, en borgenär eller gäldenären. Konkursdomaren fråntogs sin tidigare befogenhet att själv initiera ett entledigande. Detta hade sam- band med att konkursdomaren genom reform fråntogs uppgiften att utöva tillsyn i konkursen (se prop. 1978/79:105 s. 295 f. och s. 323). Frågan om entledigande skulle enligt ÄKL alltid prövas vid ett borgenärs- sammanträde. TSM skulle alltid få tillfälle att yttra sig. Genom tillkomsten av KL blev det inte längre obligatoriskt att kalla till ett borgenärssammanträde för att rätten skulle kunna entlediga en förvalta- re. Enligt 7 kap. 5 § KL skall frågan prövas vid en förhandling, om det inte av särskilda skäl är onödigt. Borgenärsintresset tillgodoses genom att den borgenär som initierat frågan kallas till förhandlingen. Borgenärerna i öv- rigt kallas om det är av särskilt intresse att de hörs. Enkäterna till tingsrätterna och TSM (se vidare bilaga 2 och 1) Av enkätsvaren från såväl tingsrätterna som TSM framgår att det sällan eller aldrig förekommer att konkursförvaltarna entledigas på grund av misskötsamhet. Tingsrätterna uppger att det oftare sker entledigande på grund av jävssituationer men att även detta genomgående förekommer eller aldrig. Nästan samtliga TSM uppger att den vanligaste bristen hos förvaltarna är dröjsmål med att ge in erforderliga handlingar, t.ex. förvaltar- och halvårsberättelser. Även dröjsmål med att avsluta konkur- sen, materiella brister och bristande tillgänglighet anges som exempel av TSM. De åtgärder myndigheterna brukar ta i anspråk mot försumliga för- valtare är bl.a. att förorda nedsättning i arvodet eller inte förorda nya upp- drag, s.k. karantän, . 2.5Arvode och kostnadsersättning till konkursförvaltarna Arvodet till konkursförvaltaren bestäms enligt 14 kap. 4 § första stycket KL av rätten. Enligt 14 kap. 4 § andra stycket får en konkursförvaltares arvode inte bestämmas till ett högre belopp än som med hänsyn till det arbete som uppdraget har krävt, den omsorg och skicklighet varmed det har utförts samt boets omfattning kan anses utgöra skälig ersättning för uppdraget. Arvodets storlek skall alltid avgöras efter en skälighetsbedöm- ning. Bestämmelsen, som fick sin lydelse redan vid införandet av ÄKL (se betänkande, s. 277 och 324 och Welamson, Konkursrätt, s. 619 f.) tar sikte på konkurser som avslutas på annat sätt än genom avskrivning enligt 10 kap. 1 § KL. För sist nämnda kategori gäller i stället enligt 14 kap. 4 § tredje stycket KL att förvaltaren arvoderas enligt en taxa (se av- snitt 2.5.5). Enligt 14 kap. 5 § första stycket KL skall arvodet som regel bestämmas till ett visst belopp i ett för allt. Undantag ges för det fall att ett särskilt arvode behöver beräknas för viss egendom enligt 14 kap. 18 § KL. Även denna regel fick sin lydelse genom tillkomsten av ÄKL. Den bygger på antagandet att ett fastställande av ett särskilt belopp för varje åtgärd san- nolikt skulle leda till en stegring av det totala arvodet (se betän- kande, s. 324 f.). Förfarandet vid bestämmande av arvode m.m. till konkursförvaltaren framgår av 14 kap. 6 – 11 §§ KL. I 14 kap. 6 § föreskrivs i huvudsak föl- jande. Förvaltaren skall enligt första stycket göra en arvodesframställning hos rätten. Enligt andra stycket skall förvaltaren ange det belopp som han begär samt bifoga en arbetsredogörelse med en specificerad räkning. I räkningen skall förvaltaren ange beloppets fördelning på de olika förvalt- ningsåtgärderna. Bestämmelsen har sitt ursprung i ÄKL men modifierades i vissa hänseenden vid 1979 och reformer (prop. 1978/79:105 s. 296 f. och prop. 1986/87:90 s. 379). I 14 kap. 8 och 10 §§ regleras TSM:s, gäldenärens och borgenärernas inflytande över arvodesbestämningen. I 14 kap. 8 § första stycket före- skrivs att rätten skall inhämta yttrande av TSM i arvodesfrågan. Gäldenä- ren och de borgenärer som begärt det skall beredas tillfälle att yttra sig. Bestämmelsen reglerar endast andra fall än som avses i 14 kap. 9 § tredje stycket (tilläggsarvode i anledning av konkursförvaltarens arbete i anled- ning av handläggning hos domstol av en fråga om utdelning eller efterut- delning) och 14 kap. 10 § (arvode vid avskrivning, nedläggning eller upp- hävande av konkurs samt efterutdelning enligt 11 kap. 21 § KL). Regeln i 14 kap. 8 § första stycket tar alltså sikte på konkurser som avslutas med utdelning eller ordinär efterutdelning enligt 11 kap. 20 § KL. I 14 kap. 9 § första stycket regleras tidpunkten för när domstolen har att besluta om arvode i konkurs som avslutas med utdelning eller ordinär ef- terutdelning. Arvodet skall i princip bestämmas vid fastställandet av ut- delningsförslagen. Av andra stycket samma paragraf följer att högre rätt har möjlighet att antingen ändra utdelningsförslaget eller visa åter utdel- ningsförslaget till förvaltaren om ändring sker i lägre rätts arvodesbeslut. 14 kap. 10 § reglerar förfarandet beträffande arvodet i sådana konkur- ser som avslutas med avskrivning, nedläggning, upphävande eller med efterutdelning enligt 11 kap. 21 § KL. Domstolen skall höra TSM i dessa fall men behöver inte kommunicera med borgenärerna. Konkursförvaltare har rätt till förskott enligt 14 kap. 12 § KL. Möjlig- heterna att få förskott vidgades vid KL:s ikraftträdande. Detta hade i sin tur samband med att förvaltarkretsen reform avsetts bestå av specialister, vilkas möjligheter att åta sig andra uppdrag än konkursför- valtning minskat. För att motverka olägenheterna av att utbetalningen av arvodet ibland dröjer i konkurser med lång handläggningstid infördes en mindre restriktiv regel (prop. 1986/87:90 s. 162). I 14 kap. 13 § KL anges att konkursförvaltaren under konkursens gång har rätt att ta medel ur boet för att bestrida kostnader. Bestämmelsen har sin grund i att KL förutsätter att förvaltaren under konkursens gång får ta medel ur boet för att betala kostnader allteftersom de uppstår (prop. 1986/87:90 s. 385). Att domstolen särskilt skall fastställa kostnadsersätt- ning till förvaltaren när en konkurs avslutas med avskrivning enligt 10 kap. 1 § KL framgår av 14 kap. 14 § KL (se även avsnitt 2.5.5). 2.5.21979 års reform m.m. De grundläggande reglerna om bestämmande av arvode till konkursför- valtare undergick inte någon saklig ändring vid reform såvitt gäller ordinär konkurs. Vad gällde värdet av den dåvarande regeln i 82 § ÄKL om att arvode inte fick räknas efter tid erinrade departementschefen om att föreskriften inte uteslöt att den tid som förvaltaren lagt ned på kon- kursen beaktades som en viktig faktor vid arvodesbedömningen (se prop.1978/79:105 s. 208). I fråga om s.k. mindre konkurs infördes den nyheten att förvaltararvodet skulle bestämmas enligt en särskild taxa (se 187 § ÄKL och nämnda prop. s. 232 f.). Motivet för detta var önske- målet att hålla konkurskostnaderna nere. Se vidare avsnitt 2.5.5. lagstiftningsärende tillmättes den nya ordningen med sär- skilda tillsynsmyndigheter avsevärd betydelse i fråga om arvodespröv- Departementschefen uttalade att TSM torde ha goda förutsättning- ar att få underlag för sin bedömning av arvodesanspråken. Genom de möj- ligheter till information TSM emellan som tillsynssystemet medförde ska- pades dessutom goda förutsättningar att få till stånd enhetliga linjer över hela landet när det gäller arvodesprövningen (se prop.1978/79:105 s. 207). Även formerna för att låta borgenärerna utöva inflytande på arvodet förenklades. Reformen innebar att konkursdomaren endast var tvungen att underrätta sådana borgenärer, som hade anmält intresse därom, om tid och plats för arvodesprövningen. Detta hade tidigare skett genom ett kungörel- seförfarande i vilka rättsägarna kallades (prop. 1978/79:105 s. 297). Dock skulle de borgenärer som hade förmånsrätt i viss egendom underrättas om arvode skulle utgå ur sådan egendom. I tillämpningen efter ikraftträdandet av reform tycks förhopp- ningarna om enhetliga riktlinjer för arvodesprövningen inte ha infriats. Saken togs upp i bl.a. en motion till 1983/(motion 1983/84:526). I denna föreslogs att regeringen skulle föranstalta om en översyn av bestämmelserna om förvaltararvodet. Det ifrågasattes också om inte taxa borde införas i andra konkurser än mindre konkurser som av- skrevs enligt 185 d § ÄKL. Motionärerna hävdade bl.a. att enhetliga linjer för arvodesprövningen inte hade uppnåtts. I remissyttranden över motionen vitsordade RSV och Föreningen riges kronofogdar att den framförda kritiken var berättigad. Enligt dessa upplevdes framför allt avsaknaden av riktlinjer för arvodesprövningen som besvärande. (LU 1984/85:6) hemställde om avslag på motionen med hänvisning till att arbetet med den nya konkurslagen inte borde föregripas genom några uttalanden från sida. Utskottets hemställan bifölls av . 2.5.31987 års reform m.m. Vid reform skedde inte några större förändringar i bestämmelser- na om fastställande av arvode. Förbudet att räkna förvaltararvodet efter tid slopades dock (se prop.1986/87:90 s.156 f.). Chefen för mentet antog att detta förbud troligen bidragit till att rätten och TSM inte fått tillräckligt underlag för sin bedömning av arvodets skälighet. Förbudet hade medfört att förvaltarna i sina arvodesräkningar inte angav den tid som uppdraget krävt. Varken rätten eller TSM fick därför möjlighet att bedöma om den faktiska tidsåtgången eller den tillämpade timdebiteringen var rimlig. Om förbudet att räkna arvode efter tid slopades, torde förut- sättningarna för en meningsfull prövning förbättras avsevärt. Departe- mentschefen ansåg även att slopandet av förbudet inte ingav farhågor för att den kunnige och specialiserade konkursförvaltaren inte skulle premie- ras tillräckligt. Han förutsatte att förvaltarna i fortsättningen skulle i sina arvodesräkningar ange den tid som åtgått för uppdragets utförande. Tidsåtgången och timdebiteringen skulle komma att tillmätas stor betydel- se. Han förklarade emellertid också att förvaltararvodet skall bestämmas till ett visst belopp i ett för allt och att hänsyn därvid skall tas inte bara till arbetets omfattning utan också till dess kvalitet. Departementschefen ut- talade dock att fastlagda timkostnadsnormer inte passade väl i konkurs- sammanhang. I sammanfattningen av skälen för förslaget uttalade han att det genom slopandet av förbudet att räkna arvode efter tid skapades ett bättre underlag för rättens och TSM:s prövning av framställda arvodesan- språk samt att möjligheterna förbättrades också för att i praxis utveckla normer och riktlinjer för arvodesprövningen (se prop.1986/87:90 s.159). Det dittillsvarande utrymmet för arvodestaxa behölls i huvudsak oför- ändrat; slopandet av systemet med s.k. mindre konkurser förde väsentligen med sig formella ändringar i fråga om det taxesatta området (prop. 1986/87:90 s. 159 f. och 378). RSV har angett vissa riktlinjer beträffande frågan i vilken mån TSM vid granskningen av konkursförvaltarnas arvodesräkningar bör kräva upp- gift om tidsåtgång. I ett s.k. MEX-meddelande (MEX 1988:14 notis 101) har verket uttalat att vilken betydelse som skall tillmätas tidsåt- gången kan variera starkt mellan olika konkurser och arbetsmoment i för- valtningen samt att redovisning av tidsåtgången därför inte behöver krävas i andra fall än då det är sakligt motiverat. Avsikten med meddelandet har inte varit att i något hänseende begränsa TSM:s rätt och skyldighet att med beaktande av lagstiftarens intentioner avgöra i vad mån en tidsredovisning behövs för att i det enskilda fallet ta ställning till skäligheten av fordrat arvode. Eftersom meddelandet kommit att tillmätas en annan betydelse än den avsedda har RSV i ett nytt meddelande (MEX 1996:18 notis 89) gjort vissa förtydliganden. Enligt RSV:s uppfattning har det sålunda varit lag- stiftarens avsikt att en förvaltare regelmässigt skall redovisa den tid som han lagt ned på uppdraget. I alla de fall där TSM anser att tidsredovisning behövs ankommer det alltså på TSM att verka för att förvaltaren lämnar sådan redovisning. Skulle någon förvaltare, trots begäran från TSM, inte redovisa tid, bör TSM hävda att den osäkerhet som därigenom uppkommer vid skälighetsprövningen bör gå ut över förvaltaren och alltså medföra att arvodet sätts ned. 2.5.4Praktisk tillämpning av reglerna om arvodering till förvaltarna 2.5.4.1Debiteringsprinciper samt tingsrätternas och TSM:s bedömning av arvodena m.m. Utredningens intervju med fem konkursförval- tare Utredningen har valt ut fem konkursförvaltare att besvara frågor rörande debiteringsprinciper i arvodesframställningarna m.m. Valet av personer har skett med iakttagande av en jämn geografisk fördelning. Syftet med intervjun har varit att få underlag för en bedömning av vilka debiterings- principer förvaltarna brukar tillämpa, förekomsten av tidsredovisning och timarvode samt rörande vilka förvaltningsåtgärder tidsredovisning, timar- vode eller schablonbelopp kan vara lämpligt. Förvaltarna har fått del av frågorna på förhand. Till dessa har fogats exempel på olika vanligen före- kommande förvaltningsåtgärder såsom omhändertagande av boet, upprät- tande av olika handlingar, t.ex. bouppteckning, halvårsberättelser och för- valtarberättelser, närvaro vid edgångssammanträde, avveckling av till- gångar, fortsatt drift, återvinningsprocesser, utredning om brottsmisstanke, bokföring etc., till ledning för besvarandet. Vid intervjun framhölls av konkursförvaltarna att ett förvaltaruppdrag kan delas in i fyra huvudgrupper, nämligen i värdeskapande och värdebe- varande åtgärder, formella åtgärder (t.ex. upprättande av bouppteckning, halvårsberättelser etc.), hantering av egendom som saknar exekutivt värde och åtgärder som har samband med lönegarantilagen eller miljölagstift- ning. Därutöver gäller att förvaltaren måste vara tillgänglig. Debitering för värdeskapande och värdebevarande åtgärder sker enligt principen value for money. I de återstående åtgärderna kan tidsaspekten göra sig gällande i större utsträckning. Förvaltarna brukar redovisa tid om det begärs men anger aldrig något timarvode. Sammanfattningsvis uppger konkursförvaltarna att det är innehållet i 14 kap. 4 § KL som bildar utgångspunkten för arvodesyrkandet. Förvaltar- na ser förvaltningen som en helhet, varför debiteringen präglas av en hel- hetssyn. Att förvalta många konkurser ger underlag för jämförelse av olika konkurser. Förvaltaren får en god uppfattning om han gjort en bra presta- tion. Det som höjer arvodet i en sådan situation är resultatet och inte tiden. Snabbhet och effektivitet har samband med kontorsorganisationen, och skicklighet omfattar en upparbetad kunskap. En följd härav är att om för- valtaren kan lösa ett problem, så skall inte tidsfaktorn vara av- görande för debiteringen. Konkursförvaltarna anser att tidsredovisning inte är lämplig i fråga om åtgärder som har samband med inledande åtgärder, omhändertagande av boet, det som präglas av affärsmässighet, dvs. avveckling av tillgångar och fortsatt drift, samt processföring och, möjligen, utredning om åter- . Ett timarvode varierar enligt de intervjuade naturligen mellan olika slags konkurser och åtgärder. Teoretiskt kan man tänka sig ett timarvode för hela byrån, vilket är orättvist, eftersom borgenärerna i en enskild kon- kurs därigenom kan komma att få betala för mycket. Samtliga förvaltare har en negativ inställning till timarvode. Konkursförvaltarna uttrycker sig också negativt om schablonersätt- ningar som anses kunna leda till slarv. Angående konkursförvaltartaxan anser förvaltarna sammanfattningsvis att området för den inte bör utvidgas utan snarare inskränkas. Förslag på lämpliga avgränsningar enligt förvaltarna är t.ex. att den görs tillämplig när konkursgäldenären inte varit bokföringsskyldig eller inskränks till så- dana fall gäldenären är en fysisk person utan rörelse eller bolag som inte haft någon verksamhet. Konkursförvaltarna anser att den nuvarande ordningen för arvodesbe- stämningen i stort är bra men att de kanske inte alltid förmår att nå fram med sin information på ett bra sätt. Enkäten till tingsrätterna (se vidare bilaga 2) 20 tingsrätter har konstaterat att någon tidsredovisning inte förekommer. Cirka 35 av de resterande anger att tidsfaktorn beaktas på samma sätt som andra faktorer; så gör bl.a. tingsrätten i . Ungefär 15 tingsrätter anser att faktorn inte är nödvändig eller efterfrågar den inte särskilt, däri- bland tingsrätten i . Drygt 20 anser att tidsredovisning är bra, bl.a. tingsrätterna i samt Södra Roslags och Handens tings- rätter. De flesta tingsrätterna är i stort sett nöjda med utformningen av arvo- desframställningarna och arbetsredogörelserna. De cirka 20 tingsrätter som är missnöjda, bl.a. tingsrätten i , anger främst avsaknaden av tidsredovisning som en brist. Enkäten till tillsynsmyndigheterna 1997/98 (se vidare bilaga 1) Ett genomgående drag i enkätsvaren är att arvodesbedömningen sker efter vad som anses skäligt vid en jämförelse med andra likartade konkurser. Flertalet TSM arbetar inte med några på förhand fastlagda "schablonersättningar" eller "prutningsnormer". I stället görs en bedöm- ning av vad ett visst arbetsmoment i kostnadsräkningen kan vara värt i jämförelse med motsvarande moment i andra konkurser. Jämförelser sker främst i fråga om rutinbetonade åtgärder såsom bokföring, hantering av lönegarantifrågor och anställda, upprättande av förvaltar- och halvårsbe- rättelser samt närvaro vid edgångssammanträden. Även ersättningsyrkan- den för fortsatt drift bedöms på detta sätt. TSM i , och anger att de tillämpar schablonersättningar i något större utsträck- ning. Exempelvis värderas bokföringsåtgärder per verifikat till 45 – , närvaro vid edgångssammanträde på förvaltarens hemort till , upp- rättande av förvaltarberättelse till , arbete med fortsatt drift till 20 000 – . Prutningar förekommer hos flera myndigheter i fråga om formella brister, dvs. förseningar med ingivande av förvaltar- och halvårsberättelser eller dröjsmål med konkursavslut. TSM i brukar förorda ned- sättning i dessa fall med . Flertalet TSM uppger att de brukar få gehör för sina synpunkter på arvodesyrkandena hos domstolarna. Genomgående anser dessa myndig- heter att utsikterna till framgång är större vid invändningar mot formella brister. Övriga myndigheter, däribland TSM i och (inte enheten i ), uppger att domstolarnas attityd varierar. TSM i anger t.ex. att variationer finns såväl mellan olika tingsrätter som inom tingsrätterna och hovrätten. TSM:s åsikter om kvaliteten på arvodesframställningarna och arbetsre- dogörelserna är negativa. Drygt hälften av myndigheterna uppger att nämnda dokument inte är till fyllest som underlag för en bedömning av arvodet. Bland dessa återfinns TSM i och . Kritiken riktar sig främst mot avsaknaden av tidsredovisning men avser även debi- teringsnormer. De återstående myndigheterna är nöjda i stort eller anser att kompletteringar ibland behövs. Hearingen (se vidare bilaga 3) En allmän uppfattning vid hearingen är att vissa förvaltningsåtgärder, t.ex. närvaro vid edgångssammanträde, hantering av verifikat/bokföring, upp- rättande av halvårsberättelse och arbete med anställda/lönegarantibeslut kan prissättas. Företrädarna för konkursförvaltarna framhåller dock att