sou · GOB329d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Ett register över hem- och fritidsolyckor måste ha hög kvalitet och vara väl anpassat till användarnas krav. Det behöver inte omfatta samt- liga olyckor inom hem- och fritidssektorn, men måste vara representa- tivt för som helhet. För att kunna tjäna som underlag för ett långsiktigt skadeförebyggande arbete och göra det möjligt att göra jäm- förelser över tiden måste registret vara organiserat och finansierat på ett sätt som säkerställer kontinuitet. 9.5.2Ett utbyggt nationellt EHLASS-register Kommitténs förslag: En långsiktig finansiering bör säkerställas för ett skaderegister över hem- och fritidsolyckor med grund i det nuva- rande . Detta bör byggas ut och utvecklas för att uppfylla kraven på nationell representativitet och hög kvalitet. Registret bör få ett nytt namn, t.ex. Informationssyste- met om hem- och fritidsolyckor – IHF. har /EpC och byggt upp ett särskilt skaderegister över hem- och fritidsolyckor, baserat på data om olyckor som samlas in och registreras på akutmottagningar vid ett antal sjukvårdsenheter i landet. Uppgifterna vidarebefordras till EpC, som samlar uppgifterna i en central databas. EpC svarar också för be- arbetning, analys och spridning av uppgifterna. Enligt EpC beställer andra myndigheter, organisationer, företag och massmedia i ökande omfattning utdrag ur databasen. Både EpC och anser att det nuvarande registret och registreringsmodellen utgör en god grund för ett nationellt skade- rapporteringssystem inom hem- och fritidsområdet. Registret omfattar relativt detaljerade data från hälso- och sjukvården om bl.a. olyckan och skadan och vad som orsakat eller varit upprinnelsen till olyckan, kombinerat bl.a. med information om de produkter eller tjänster som varit involverade samt en kort beskrivande text om olyckshändelsen. Registret är utformat på ett sätt som, fullt utbyggt, i stort skulle tillgo- dose de behov som har på konsumentsäkerhets- området. De skaderegister som finns inom hälso- och sjukvården, Döds- orsaksregistet och , är i huvudsak heltäckande. Data till dessa register rapporteras till central nivå inom ramen för de åtaganden som följer med de statliga bidragen till hälso- och sjukvården. De till- godoser dock inte de behov som och andra aktörer har av mer detaljerad information om olyckor inom hem- och fritids- området. Dels omfattar registren inte uppgifter om de skador som behandlas inom den öppna vården, vilket medför att vissa olyckstyper helt eller delvis saknas. Dels saknas den information som är nödvändig för att tillgodose behoven inom konsumentsäkerhetssektorn, i detta fall främst den produktrelaterade informationen. Ett särskilt skaderegister över hem- och fritidsolyckor är därför nödvändigt. Vi bedömer att den modell som utgör grunden för det omfattar de statistiska grunddata som behövs för arbetet med konsumentsäkerhetsfrågor. En långsiktig finansiering av registret bör säkerställas. Systemet behöver utvecklas och byggas ut för att fullt ut tillgodose kraven på nationell representativitet och hög kvalitet. Vi föreslår att skaderegistret kompletteras med rapportering från ytterligare några sjukhus. Dessa bör representera de befolkningsområden som är otillräckligt representerade, främst storstäder, förorter till storstäder och industrikommuner. Urvalet bör ske på ett sådant sätt att de tillkommande enheterna tillsammans med de befintliga sjukhusen och vårdenheterna skapar ett representativt urval för som hel- het. Sammansättningen är viktig eftersom skademönstret och därmed patientsammansättningen kan skilja sig åt mellan norr och söder, mel- lan stad och landsbygd samt i fråga om olika sjukhustyper. Fler sjuk- vårdsenheter, och därmed ett större befolkningsunderlag, ökar möjlig- heterna att göra säkrare uppräkningar av olyckorna till nationella tal. Vissa uppskattningar har gjorts av kostnaderna för olycksskador i . Det saknas dock närmare uppgifter om hur stora kostnaderna för skador till följd av hem- och fritidsolyckor är. Kunskaper om sam- hällskostnaderna är angelägna för att kunna göra prioriteringar inom det skadeförebyggande arbetet, inte bara inom hem- och fritidsområdet utan också mellan olika sektorer. Ett välutvecklat skaderegister på området bör därför vara utformat så att det är möjligt att göra samhälls- ekonomiska beräkningar med utgångspunkt från de data som systemet innehåller. Beteckningen EHLASS har använts för såväl EU:s gemen- skapssystem som för det svenska registret. Namnet EHLASS har dock upphört på den europeiska nivån. Vi föreslår att det nationella registret får ett eget namn, t.ex. Informationssystemet om hem- och fritids- olyckor – IHF. har i relativt begränsad omfattning gjort generella analyser av materialet i det nuvarande skaderegistret. Verket har t.ex. presenterat rapporter om skador vid hushållsarbete och gör det själv-arbete. Det är nödvändigt att har tillräck- liga resurser för att t.ex. bearbeta och analysera informationen i skade- registret och för att genomföra fördjupningsstudier av materialet i syfte att använda detta som underlag för ett målinriktat och aktivt skadeföre- byggande arbete. 9.5.3Samordning med andra register Kommitténs förslag: Vi föreslår att /EpC ges i upp- drag att ta fram ett förslag till ett nationellt heltäckande skade- register med data från hälso- och sjukvården och samordna detta med de behov av särskild information som finns angående t.ex. hem- och fritidsskador, trafikskador och arbetsskador. Från flera håll har framförts förslag om inrättande av skaderegister. Det finns enligt vår mening anledning att överväga att samordna insamlingen av data till registret över hem- och fritidsolyckor med andra områden. Som tidigare redovisats finns det flera omfattande register inom hälso- och sjukvården där dödsorsaker, skador och förgiftningar inom den slutna vården m.m. registreras. De register som byggts upp för trafik- och arbetsskador är exempel på insamling av uppgifter om olycksfall via andra kanaler än sjuk- vården. Den officiella trafikskadestatistiken bygger på rapportering från polisen, medan arbetsskadorna bygger på rapportering från arbets- givarna till försäkringssystemet. Båda systemen har dock problem med att statistiken inte är heltäckande. Särskilt inom trafiksektorn har därför projekt inletts för att samla in data om trafikolyckor från hälso- och sjukvården som komplement till polisrapporteringen. har i sitt delbetänkande Hälsa på lika villkor – andra steget mot nationella folkhälsomål (SOU 1999:137) föreslagit att ett nationellt heltäckande skaderegister skall byggas upp. Enligt kommittén är bättre kunskap om skador, orsakerna till dess upp- komst, omfattning, utbredning samt utveckling över tiden en förutsätt- ning för skadeförebyggande arbete. Den befintliga officiella skade- registreringen har enligt kommittén avsevärda brister, t.ex. kan den inte beskriva skador med den detaljeringsgrad som är nödvändig för att preventiva åtgärder skall kunna vidtas i önskvärd utsträckning. Skade- registreringen i slutenvården ger inte tillräckligt underlag och inom öppenvården registreras skador endast sporadiskt. Enligt kommittén bör ett nationellt heltäckande skaderegister, med bl.a. uppgifter från den öppna hälso- och sjukvården, vara hörnstenen i ett säkerhetsfrämjande och skadeförebyggande arbete. Registret föreslås omfatta alla skador som blir kända i samband med sjukhusvård, öppenvård, primärvård, tandvård samt verksamhet i förskola och skola. Det skall kunna ge svar på frågor som när, var, hur och varför skador inträffar och byggas upp utifrån preventionsinriktade klassifikationer. Syftet är enligt kommittén att ge samtliga kommuner och övriga intressenter i samhället likvärdiga möjligheter att genomföra ett effektivt skadeförebyggande arbete. Det framgår inte av betänkandet vem eller vilka som skall ansvara för registret. föreslog att ett nationellt skaderegister borde skapas. Den modell som föreslogs skulle bygga på att de data som finns i och i läggs samman i ett särskilt skaderegister. Den detaljerade information som krävs för bl.a. förebyggande produkt- och konsumentsäker- hetsarbete, och som ingår i det , skulle dock inte ingå i det register som föreslagit. Det finns inte heller skäl att tro att föreslagna register skulle tillgodose de specifika behov som finns inom denna sektor. Mot- svarande torde gälla även för andra specifika områden såsom trafik- olyckor och skador inom arbetslivet. Gemensamt för de befintliga och framtida skaderegistren av mer allmän natur inom hälso- och sjukvården, registret över hem- och fri- tidsskador samt eventuellt även registren över trafik- och arbetsskador, är behovet av tillförlitliga data från sjukhus eller andra vårdenheter. Det kan inte förväntas att sjukvården skall svara för rapportering och administration av omfattande separata skaderegister för olika ändamål. För att spara resurser framför allt inom sjukvården finns det därför all anledning att samordna skaderegistreringen så långt det är möj- ligt. Enligt /EpC kommer sjukvårdens Patientregister att kompletteras med uppgifter om skador som behandlas i den öppna vården vid sjukhusen. En sammanslagning av data om ska- dor från och till ett särskilt skade- register skulle därmed kunna utgöra ett nationellt heltäckande register över alla dödliga skador och skador som behandlats i den slutna och öppna vården vid landets sjukhus. Ett sådant register bör motsvara de grundläggande krav på skaderegistrering som finns inom olika sektorer. Utöver sådana basuppgifter finns behov av särskilda data för att till- godose de behov som gäller inom en viss sektor, t.ex. hem- och fritidsskador, trafikskador eller arbetsskador. Registrering av den spe- cifika informationen, i vart fall när det gäller hem- och fritidsolyckor, skulle kunna begränsas till ett urval av sjukvårdsenheter, tillräckligt många för att nationellt representativa data om dessa skadetyper skall erhållas. Data till och registreras och rapporteras till nationell nivå inom ramen för de åtaganden som följer med de statliga bidragen till hälso- och sjukvården. Registrering och rapportering av de särskilda data som skall tillgodose de sektorsspe- cifika behoven omfattas dock inte av det generella åtagandet. resurser behöver därför tillföras för att täcka marginalkostnaderna för dessa uppgifter. Sjukvårdshuvudmännens patientuppgifter är sekretesskyddade. En uppgiftsskyldighet i lagen om hälsodataregister gör det dock möjligt att lämna sådana uppgifter om t.ex. skador och förgiftningar till hälsodata- registren vid bl.a. . Vi föreslår att /EpC ges i uppdrag att ta fram ett nationellt heltäckande skaderegister med data från hälso- och sjuk- vården och samordna detta med de behov av särskild information som finns angående t.ex. hem- och fritidsskador, trafikskador och arbets- skador. Det innebär att det bildar en ram för ett svenskt informationssystem om skador, till vilket kan kopplas bl.a. det ovan föreslagna skaderegistret över hem- och fritidsolyckor. För arbets- och trafikskadorna kan registret utgöra ett komplement till de befintliga skaderapporteringssystemen inom dessa områden. Arbetet med att ta fram ett sådant samordnat system bör ske i samråd med Kon- sumentverket och övriga berörda myndigheter. Det nationellt heltäckande skaderegister som föreslagit i sitt delbetänkande har endast beskrivits i mycket generella ordalag. Såvitt avser data från sluten och öppen vård vid sjukhus torde det dock överensstämma med det skaderegister som vi ovan föreslår att /EpC bör utarbeta. Det finns således anledning att ta ställning till båda förslagen i ett sammanhang. Såväl finansieringsskäl som effektivitetsskäl talar starkt för en samordning. Kommitténs förslag: Det finns ett gemensamt intresse från flera statliga myndigheter och från kommuner och landsting av ett skade- rapporteringssystem som ger tillförlitliga och aktuella data. Det är därför rimligt med ett gemensamt finansiellt ansvar för ett sådant system. Vi föreslår att medel avsätts från berörda områden och spe- cialdestineras för datainsamling inom sjukvården via Socialstyrel- sen/EpC. Därutöver behövs ökade resurser till för analys och studier av informationen från skaderegistret över hem- och fritidsolyckor. Avsikten med det finansiella biståndet från EU till medlemsländerna för att samla in data om olyckor i hemmet och har främst varit att utgöra ett stöd i uppbyggnaden av nationella skaderapporte- ringssystem. En gemensam ram och ett finansiellt bidrag har ansetts nödvändigt för att undvika en alltför stor snedvridning, eftersom vissa medlemsländer inte kunde förutsättas ha de nödvändiga resurserna för att själva skaffa sådana data som behövs för att åstadkomma ett effek- tivt konsumentskydd. Det står klart att det ekonomiska bidraget kom- mer att upphöra . förutsätts därmed, i likhet med övriga medlemsländer, ha byggt upp ett registreringssystem som gör det möjligt att kontinuerligt rapportera nationellt representativa skade- data till EU. Det är därför nödvändigt att det på hem- och fritidsområdet ges en långsiktigt stabil nationell finansiering. Som tidigare redovisats orsakar olyckor och skador inom hem- och fritidssektorn stort mänskligt lidande och höga samhällsekonomiska kostnader. Skador till följd av olyckor är både ett folkhälso- och kon- sumentsäkerhetsproblem och ett samhällsekonomiskt problem. Effek- tiva skadeförebyggande åtgärder, grundade på kunskaper om skadornas förekomst och orsaker bör leda till samhällsekonomiska vinster. Det är mot den bakgrunden angeläget att staten avsätter tillräckliga resurser för ett väl fungerande register över skador inom hem- och fritidsområ- det, som kan utgöra ett viktigt underlag för det skadeförebyggande arbetet på området. Det finns enligt vår uppfattning inga förutsättningar för en privat, långsiktig hel- eller delfinansiering av ett sådant register. Med hänsyn till att skador är ett stort samhällsproblem är det också, enligt vår mening, lämpligt att det är staten som har det huvudsakliga finansiella ansvaret. Vi har ovan föreslagit att det nuvarande byggs ut så att det blir ett nationellt representativt register som kan användas för skadeförebyggande insatser inom hem- och fritidsområdet och att detta bör samordnas med ett nationellt hel- täckande skaderegister som vi föreslår att /EpC ges i uppdrag att ta fram. Arbetet med skaderegistret över hem- och fritidsolyckor berör flera aktörer. Det omfattar dels datainsamling och rapportering hos de med- verkande sjukvårdsenheterna, dels EpC:s arbete med registerhållning, bearbetning och analys och dels arbete med analy- ser och studier av informationen från skaderegistret som en grund för insatser inom konsumentsäkerhetsarbetet. Det omfattar också Konsu- mentverkets och EpC:s utvecklingsarbete och arbete med att samman- ställa en årlig rapportering till EU. Den nödvändiga utbyggnaden av registret över hem- och fritids- olyckor kan beräknas medföra att de finansieringskällor som f.n. används för inköp av data samt för /EpC:s arbete blir otillräckliga och framåt. finansieras data- insamlingen av bidragen från EU, av de statliga bidragen till sjukvår- den och, i viss mån, av de deltagande landstingen och sjukhusen. samheten hos EpC finansieras bl.a. av tillfälliga medel för utveckling av öppenvårdsregistrering. Dessutom saknar till- räckliga resurser för analyser och studier av materialet i registret. Dessa kostnader måste således täckas av ett resurstillskott. I och med att skador är ett stort samhällsproblem finns det många statliga aktörer som behöver bra skadedata som grund för sitt agerande – inte bara och /EpC utan också , , , , Barnombuds- mannen, , , , , m.fl. Vidare finns det ett starkt intresse hos kommuner och landsting av skadedata. Ansvaret för skola, förskola, äldreomsorg, gatu- och park- förvaltning m.m. medför ett behov av information om olyckor eller skador, direkt eller via statliga myndigheters agerande. Behovet av bra och tillförlitliga data är ett gemensamt intresse och det är därför rimligt att tänka sig ett gemensamt finansiellt ansvar för i första hand datainsamlingen inom sjukvården. , om ett nationellt allmänt skaderegister byggs upp och samordnas med de särskilda behov som finns av skadedata inom olika sektorer, blir detta en fråga om att finansiera en mer renodlad marginalkostnad i och med att sjuk- vårdshuvudmännen får en generell skyldighet (med hälsodatalagens förordningar som grund) att rapportera data från den öppna specialist- vården till . Med hänsyn till det gemensamma intresset av tillförlitliga och aktuella skadedata föreslår vi att skaderegistret finansieras genom att resurser avsätts från olika politikområden, inklu- sive det statliga utgiftsområdet för hälso- och sjukvård, och special- destineras för insamling via /EpC av de särskilda data från hälso- och sjukvården som behövs för att tillgodose de olika sekto- rernas behov. Denna finansieringsform bör gälla redan i det korta perspektivet, dvs. , för att täcka kostnaderna för insamling av data samt för registerhållning m.m. för skaderegistret över hem- och fritidsolyckor. Vi redovisar våra förslag om finansiering närmare i avsnitt 16. Tillsyn och marknadsbevakning på produktsäkerhetsområdet brukar betecknas marknadskontroll. Med detta avses kontroll över att de pro- dukter som finns på marknaden uppfyller de lagkrav som ställs, att de är märkta och provade på det sätt som föreskrivs och att tillverka- ren/importören upprättat viss dokumentation om produkten som skall finnas tillgänglig för de marknadskontrollerande myndigheterna. Pro- duktsäkerhet är ett s.k. harmoniserat område inom EU. De gemen- samma EU-reglerna har två syften, dels att produkterna skall upprätt- hålla en viss säkerhetsnivå, dels att den fria varucirkulationen skall tryggas. Marknadskontroll anses av EU vara en myndighetsuppgift och ett åtagande som åvilar medlemsstaterna. Marknadskontrollen omfattar två steg: marknadsövervakning, direkt genom inspektioner och indirekt via informationskällor och klagomål, samt ingripande vid överträdelser, antingen genom överenskommelser eller rättsliga procedurer. Marknadskontrollen sker i konsumenternas intresse, men också i näringsidkarnas intresse för att konkurrensen skall ske på lika villkor. Marknadskontrollen skall bidra till att EU:s inre marknad fungerar effektivt och till att medborgarna får förtroende för den. Förverkligandet av den inre marknaden har inneburit att kontroller av produkters säkerhet vid nationsgränserna inom EU har försvunnit. krav på att myndigheter skulle förhandsgodkänna vissa pro- dukter för att de skulle få säljas har avskaffats. I stället sker kontrol- lerna stickprovsmässigt efter marknadstillträdet. Det är den som släp- per ut produkterna på marknaden, i normalfallet tillverkaren eller importören, som har ansvaret för att produkterna uppfyller de krav som ställs. Även handeln har ett ansvar för produkters säkerhet. För det mesta räcker det att tillverkaren/importören själv intygar att produkten uppfyller kraven. Även om de flesta näringsidkare bedriver ett seriöst säkerhetsarbete ställer dessa faktorer stora krav på en effektiv och fun- gerande marknadskontroll för att säkerställa att farliga produkter inte förekommer på marknaden. Kravet på att utföra marknadskontroll är inte enbart en skyldighet som följer av medlemskapet i EU. har alltsedan till- komsten av en produktsäkerhetsbestämmelse 1976 haft ansvar för att bevaka att regler om produktsäkerhet efterlevs. och därefter EU-inträdet har dock inneburit krav på en aktiv och systematisk bevakning och har också medfört att regler för vissa produktområden tillkommit. I huvudsak har medlemskapet på detta område lett till en höjning av konsumentskyddsnivån i . Till skillnad från de flesta EG-direktiv på konsumentområdet är direk- tiven på de särskilda produktområdena s.k. maximidirektiv, vilket innebär att medlemsländerna inte får ställa upp strängare krav för pro- dukternas utformning. Krav på att en aktiv marknadskontroll skall bedrivas finns i de EG- produktdirektiv som är utformade enligt den s.k. nya metoden och i EG:s allmänna produktsäkerhetsdirektiv. har tillsyn över de konsumentprodukter som faller under EG:s generella produkt- säkerhetsdirektiv, dvs. alla produkter som inte regleras av särskild lag- stiftning. Produktsäkerhetsdirektivet har genomförts i genom ändringar av produktsäkerhetslagen. är dessutom tillsynsmyndighet för två av de produktområden som regleras av de särskilda produktdirektiven – leksaker och personlig skyddsutrustning för privat bruk. Dessa direktiv har genomförts i svensk lagstiftning genom särskilda lagar. Verket berörs också av EG:s direktiv om maski- ner, t.ex. när det gäller gräsklippare och andra maskiner för hushålls- bruk. EG:s produktdirektiv enligt den nya metoden antog EG en resolution om en ny metod för utformningen av sådana direktiv som reglerar produkters beskaffenhet, provning och kontroll. Ett av syftena med den nya metoden var att öka takten i har- moniseringsarbetet och därmed minska antalet s.k. tekniska handels- hinder (skiljaktiga nationella krav på produkter till skydd för liv, hälsa, miljö m.m. eller skiljaktiga nationella förfaranden och metoder för kontroll av att sådana krav är uppfyllda). Tanken är att den nya meto- dens direktiv endast skall ange de grundläggande krav som kan ställas på produkter för att de skall få säljas fritt på hela den inre marknaden. I första hand avser dessa relativt allmänt hållna hälso- och säkerhetskrav. Dessutom anger direktiven hur tillverkaren skall låta prova sin pro- dukt för att säkerställa att den uppfyller kraven. krävs det att produkten skall provas och godkännas av ett kompetent och oberoende provningsorgan innan den får släppas ut på marknaden. Det gäller för vissa slag av personlig skyddsutrustning (t.ex. flytvästar och cykel- hjälmar). Ofta räcker det dock med att tillverkaren själv intygar att produkten uppfyller gällande krav. Så är t.ex. fallet beträffande lek- saker. Valet styrs av produktens egenskaper, i första hand hur farlig den kan anses vara. Utifrån de grundläggande kraven i direktivet skall närmare tekniska specifikationer sedan utarbetas av de europeiska standardiserings- organen och resultera i gemensamma – harmoniserade – europeiska standarder. Det är frivilligt för en tillverkare att följa standarderna, men en produkt som tillverkas enligt en harmoniserad standard skall förut- sättas uppfylla de väsentliga säkerhetskrav som anges i direktivet och får därmed säljas fritt inom hela den inre marknaden. tagits fram med utgångspunkt från ett särskilt produktdirektiv får däri- genom en särskild rättsverkan, trots att standarden inte är formellt bin- dande. En tillverkare som väljer att inte följa standarden kan som regel i stället visa att produkten uppfyller direktivets säkerhetskrav genom att låta ett s.k. tredjepartsorgan (ett oberoende provningsorgan) typ- kontrollera produkten. Direktiven enligt den nya metoden medför en harmoniserad säker- hetsnivå inom hela EU. Alla direktiven innehåller regler om CE-märk- ning. CE-märket är inte ett konsumentmärke och inte heller ett kvali- tetsmärke. I stället är märkningen riktad till tillsynsmyndigheterna och betyder att tillverkaren försäkrar att produkten uppfyller direktivets säkerhetskrav och att den har genomgått det förfarande som föreskrivs för s.k. bedömning av överensstämmelse. Det är tillverkaren eller importören själv som CE-märker produkten. Tillsynsmyndigheterna skall förutsätta att en vara som har CE-märkning uppfyller säkerhets- kraven. CE-märkningen fungerar härigenom som ett slags pass för varorna så att dessa fritt kan röra sig över gränserna. Produkter som inte omfattas av ett särskilt produktdirektiv enligt den nya metoden får inte CE-märkas. Inom EU råder en allmän princip om fri rörlighet för varor, som grundar sig på EG-fördraget. Det innebär att även produkter som inte är harmoniserade enligt något särskilt produktdirektiv (det icke-harmoni- serade området) har rätt till fri rörlighet.