sou · GOB352d7 · 2001-01-01 00:00:00 — Valet att angripa problemet utifrån ett artperspektiv, förklarade , beror på att dokumentationen är förhållandevis god på artnivån, att denna nivå är operativ, mätbar och kanske just i städer särskilt lämplig för att lyfta fram lite udda miljöer. Arterna blir representanter för skyddsvärda miljöer av olika slag, en sorts kvitton på att miljöarbetet fungerar. Och klarar vi de rödlistade arterna genom att bevara deras livsmiljöer, menade (precis som tidigare ), får vi de flesta andra på köpet. Av resultaten framgår att även storstaden har mycket höga naturvärden. Bland annat intar den unika förekomsten av gamla ekar och parkträd en särställning som livsmiljö för en stor mängd sällsynta och hotade insekter, svampar, lavar osv. I finns 13 arter som nationellt klassas som akut hotade och 61 stycken som är klassade som sårbara. En mer oroväckande slutsats från projektet är att det saknas fynduppgifter efter 1974 för av de rödlistade arterna i , och en stor del av dessa kan befaras vara försvunna, låt vara att många bara kan vara dåligt undersökta. Många försvinnanden torde kunna kopplas till förlust av biotoper, försurning och annan kemisk miljöförstöring etc. Av de förmodat försvunna arterna finns emellertid flertalet kvar på annat håll i länet, vilket inger visst hopp för framtiden. Dagens artsammansättning i avspeglar i någon mån hur det historiska landskapet har sett ut. Här finns rester både av jordbrukslandskap och orörd skog. , fortsatte , vet vi att många indikatorarter på orörd skog har försvunnit från den annars artrika , dels på grund av diverse skötsel- åtgärder, men även på grund av exploatering och föroreningar. Ytterligare en slutsats är att många våtmarker har försvunnit från kommunen, men att dessa miljöer delvis går att återskapa. Lyckade exempel på detta finns redan. Torrbackar är en annan hårt trängd miljö i staden som dock går att bevara genom noggrann skötsel. av yta består av grönområden och frågan är nu vad denna areal ska användas till. En mängd intressen utövar ett hårt tryck. Det kan gälla exploatering för bebyggelse och trafik, men även en rad fritidsintressen (golf, idrott, motorsport, båtsport, koloniodling osv.) tar sitt av grönytan. Dessutom uppstår ibland intressekonflikter mellan hälso- och miljömål relaterade till allergirisker, buller osv. Dock är en varierad stadsnatur i sig av stor betydelse för människors hälsa och barns utveckling. Att ha lite vildare natur med ovanliga växter och djur i närområdet väcker både stolthet och intresse för naturen. Det finns, menade , en klar pedagogisk vinst i att bevara stadens biologiska mångfald. Avslutningsvis presenterade ett antal slutsatser från projektet. Först och främst har man kommit fram till att ambitionerna bör vara höga eftersom så mycket mångfald redan har gått förlorad. Det gäller vidare att definiera ett önskvärt tillstånd och sträva efter en nivå där tätorten och en rik mångfald kan samexistera. För att uppnå detta krävs flera olika åtgärder, både direkt skydd i reservat, men även hänsyn vid exploatering samt olika former av restaurerings- och skötsleåtgärder. Följaktligen har arbetet med ArtArken utmynnat i föl- jande kommunala miljömål: biologiska mångfald ska öka. De arter som definieras som skyddsvärda i ArtArken ska kunna fort- leva i livskraftiga populationer. Återetablering ska eftersträvas för arter som försvunnit ur kommunen. Sista talare för dagen var , biolog på i , och hon delgav oss sina erfarenhet från arbetet med bevarande av natur- och kulturmiljöer i det norrbottniska jordbruks- landskapet. Utmärkande för detta arbete är att det redan från grunden är sektorsövergripande såtillvida att det bedrivs i nära samarbete mellan biologer och antikvarier. Man arbetar målstyrt genom att bryta ned de nationella miljömålen till regionala, femåriga mål för . Dessa bryts vidare ned till konkreta verksamhetsmål . Dessutom sker en avstämning utifrån verksamhetsplanen, vilket leder till att målen finns med i det dagliga arbetet. En annan ledstjärna för arbetet, förklarade , är en helhetssyn på odlingslandskapet som tar sig uttryck i att de prioriterade objekten vanligen utgörs av hela byar med höga, samlade natur- och kulturvärden, inte av mindre frimärksmiljöer på någon hektar. Sam- tidigt innebär det tvärsektoriella arbetssättet att man kan utnyttja både naturvårdens och kulturmiljövårdens respektive lagstiftning, anslag och Inkommande ärenden behandlas vidare enligt ett väl strukturerat prioriteringssystem. Det målstyrda arbetet är en självkla rhet i många sammanhang, och i början, berättade , var det mycket utma- nande och stimulerande att försöka nå upp till målen. Men har det gått och det visar sig att flertalet mål är avbockade vid verksamhetsårets slut, vilket faktiskt kan verka något begränsande. Det är som om det krävs olika typer av mål på olika nivåer, gärna med ett inslag av visioner. Det sektorsövergripande arbetet är mycket fruktbart och kanske en nödvändighet för att vi ska komma någon vart, men det försvåras av att flertalet länsstyrelser är organiserade enligt den stuprörsmodell där varje länsexpert förutsätts arbeta isolerat inom sitt sakområde. Även våra departement och statliga verk är organiserade efter sakområden, vilket möjligen inte är optimalt för en sektorsövergripande samverkan. Erfarenheterna från är dock mycket goda. Likaså viktigt inför miljömålsarbetet är frågan om vad som ska bevaras. refererade här till en mängd motstridiga svar på frågan och konstaterade att denna förvirring innebär en nackdel i målstyrningsarbetet. Frågan måste därför upp på bordet oftare än . Vidare är regionalt anpassade mål viktigt. Vi bor i ett avlångt land. Jämför man slättbygder i med exempelvis fjällhemman i Sareks nationalpark så inser man snabbt att miljömålen för odlings- landskapet måste vara olika. Detta är en självklarhet. Beträffande styrmedlen noterade att utvecklingen har gått från i allt väsentligt juridiska till mer och mer ekonomiska styrmedel, men att det , efter vårt EU-inträde, inte finns några ekonomiska styrmedel för att arbeta målstyrt inom naturvården. Miljöstöden är helt enkelt inte utformade för detta. har de informativa styrmedlen blivit allt viktigare i arbetet med odlingslandskapet som en del av det svenska miljöersätt- ningsprogrammet. Grundpoängen här är att öka kunskapen och motivationen hos olika aktörer för att bedriva naturvård. Det är ett både billigt och kostnadseffektivt styrmedel. Här är även allmänheten viktig när det gäller information och kunskapsuppbyggnad. Steget efter infor- mation och utbildning, avslutade och återknöt till där hon började, är sektorsövergripande samverkan. Kunskapsuppbyggnaden ska inte bara ske hos lantbrukaren, utan hos alla berörda sektorer. Frågan är inte om de olika sektorerna kommer att börja samarbeta på bred front – det är bara en fråga om när. Per från frågade om bakgrunden till beslutet att inte prioritera s.k. frimärksmiljöer, samt om någon upp- följning har gjorts för att undersöka vad man därmed missar. Vi har många frimärksmiljöer , genmälde , och dem arbetar vi också med, men vi satsar mer i fall med större helhetsvärden. Dock vill vi gärna titta närmare på fragmenteringen av landskapet som helhet, men där är kunskaperna ännu för dåliga i . Kanske måste vi jobba mera med riktade insatser i större landskapsavsnitt där vi har en viss mängd av olika naturtyper. Ordförande , som uppenbarligen försummat kaffe- pausen för att istället sammanfatta kärnpunkterna i det som sagts , inledde den avslutande diskussionen med en kort rekapitulation av föreläsarnas tankar kring hur målarbetet bör organiseras. Han på- minde om att alla talare varit inne på att målen måste regionaliseras och anpassas efter förutsättningarna i respektive län, kommun eller rent av på fastighetsnivå. Detta förutsätter vidare flexibilitet och prio- riteringar. Viktigt i sammanhanget är att även det regionala och lokala arbetet vägleds av en helhetssyn eller övergripande vision och ett tvärsektoriellt tänkande. En annan viktig fråga som upprepats , påminde , är den förankring av målen som måste genomsyra alla nivåer i arbetet. Men måste ha en gemensam målbild så att man vet vad man pratar om, först därefter kan man bygga vidare på motivation och engagemang. Av central betydelse är även en fortlöpande metod- utveckling. Med denna korta summering, och med frågan vad allt detta inne- bär för målen, åtgärdsstrategierna och styrmedlen, släppte så ordet fritt. från anmärkte omgående att visioner för- visso är bra, men att man står sig slätt om man inte också har en gemensam proble mbild. Målet Storslagen fjällmiljö är till exempel lätt att ansluta sig till, men det är uppenbart att stora grupper, t.ex. renskötare, inte ser att de har några som helst problem relaterade till det mål som skall uppnås. Saknas den gemensamma problembilden blir resultatet att vissa grupper lämnas utanför arbetet för att nå målen. , i , höll med om att en gemensam problembild är viktig, men lyfte i sitt inlägg fram en annan aspekt av målarbetet, närmare bestämt dess olika karaktär på nationell och regional nivå. Toppen på pyramiden, menade , skiljer sig avsevärt från botten, och därav följer att det nationella målarbetet måste bli ett idéburet, attitydförändrande arbete. Det bör handla om vart vi vill komma, och då inte nödvändigtvis formulerat som mäta-vägamål. Problemanalyserna måste göras nära människorna – i ett län, en kommun eller på en enskild gård. Ser vi de nationella målen som mäta- vägamål som vi sedan undan för undan försöker bryta ned, då får vi problem. hänvisade till en motion som antagits av fullmäktige i kommun med röstetalen 27 mot 9, som i princip går ut på att avregistrera kommunens naturreservat och nationalparker på grund av att man vill in och bryta metaller och . Här finns alltså ingen kongruens mellan den nationella viljan och den lokala politiska ideologin. Det bästa sättet att komma åt problem av detta slag är inte att dunka dem i huvudet med ett regionalt mål, utan genom ett attitydförändrande arbete. Vårt dilemma är att resurserna saknas för ett sådant attitydförändrande arbete. Med utgångspunkt från målet Levande skogar pläderade så , , för att människans traditionella roll som förändringsfaktor i landskapet bör uppmärksammas mer. Människan har alltid använt skogen som skafferi och manipulerat den mer eller mindre medvetet, något som fått till följd att den antropogena spridningen av organismer har varit omfattande. Ett exempel är boken, som torde vara införd på grund av att den lämpade sig mycket bra för olika former av skogsbete. Just skogsbetet, fortsatte , har historiskt sett haft mycket stor betydelse för våra skogar. Det har gynnat markens näringstillstånd och höjt biodiversiteten. Skogsbetet är ett alternativ till kalkning som inte inverkar negativt på produktionen av timmer och fibrer. Emellertid, anförde , är det svårt att utnyttja de befintliga stödformerna för att utveckla skogsbetet. Dessutom visar det sig att de lantraser som är speciellt anpassade till skogsbete nu är nära att utrotas. Av den gamla fjällnära boskap som inte har utsatts för semin och medveten avel återstår nu endast ett 30-tal djur och bönderna som håller dem är själva utrotningshotade. De per djur och år som utgår i stöd står inte i någon rimlig proportion till de resurser vi satsar på att bevara exempelvis björnen. Hur, frågade , skall vi lösa detta inom ramen för arbetet med målet Levande skogar? , lantbrukare från , invände att skogsbetet inte alltid är bra för skogen. Framför allt granskogen drabbas lätt av röta till följd av att trädens rötter skadas av tramp. vände sig också till och ifrågasatte det hon sagt om svårigheten att utnyttja ekonomiska styrmedel i arbetet för biologiska mångfald. Förvisso kan bönderna göra en hel del ideellt, men de måste även få någon form av ekonomisk ersättning. Här fungerar ekonomiska styr- medel. beklagade om hon uttryckt sig oklart. Visst både kan och måste vi använda ekonomiska styrmedel. Problemet är att det just saknas ekonomiska styrmedel i som det går att arbeta målstyrt med. anknöt inledningsvis till och noterade att den gemensamma problembilden som bör eftersträvas definitivt inte finns i . Att diskutera problemens lösning blir svårt eftersom det råder skilda meningar om vad som är att betrakta som problem. Därefter gav uttryck för en viss tvek- samhet gentemot allt tal om att regionalisera miljömålen. Risken, me- nade hon, är att man då skjuter konflikterna ifrån sig. Ett exempel är den konflikt som uppstår då vi skall ställa om trafik- och energisektorn till långsiktigt hållbar utveckling med biobränslen som en bärande komponent, och på samma gång klara målet om biologisk mångfald i skogs- och jordbruk. Det blir svårt att lösa den konflikten på regional nivå om vi inte först tar ett nationellt ansvar och säger klart och tydligt vad som bör göras för att bägge dessa mål skall kunna uppnås. I detta sammanhang, fortsatte , är det viktigt att man preciserar vad som menas med biologisk mångfald. Blir begreppet bara en rubrik som man kan fylla med många olika sorters innehåll blir målet inte särskilt precist. Till exempel finns ett förslag att jordbrukets miljöstöd ska användas för att stödja de så kallade pärlorna i landskapet, ängs- och hagmarker, ekologiskt jordbruk och så vidare. Men resten, de mångdubbelt större arealer som utnyttjas för konventionell mat- produktion i , kan inte lämnas därhän om vi skall klara målet om biologisk mångfald. En bättre strategi vore att som i skogsbruket eftersträva både miljömål och produktionsmål på samma yta. Då handlar det inte bara om att bevara det vi har, utan även om att öka mångfalden för att klara målet. höll med i dennes plädering för ökat skogsbete. påminde dock om att frågan nu har lyfts fram från en tidigare ännu mer undanskymd plats i det första förslaget till jordbrukets miljöstöd. Instumenten finns, frågan är bara om vi får fram dem . Problemet är som vanligt att de politiska besluten fattas innan det finns kunskaper och resurser för att verkställa dem. Vi fick in skogsbetesmarkerna i stödet men med så luddiga definitioner och tvivelaktiga kriterier att jordbrukarna inte gärna kan lastas för att det inte fungerar så bra. Felet är myndighetens. berörde även det faktum att gamla tiders trägärsgård mellan inägor och utmarker numera har ersatts av en lagbarriär som visar sig ställa till problem för det sektorsövergripande arbetet för att bevara biologisk mångfald. , SLU, refererade till redogörelse för hur man bedriver miljömålsarbetet och miljöhänsynen i stor- skogsbruket och noterade därvid att saken inte verkar vara alls lika enkel inom privatskogsbruket, främst på grund av att antalet besluts- fattare är betydligt fler. Frågan är hur privatskogsbruket skall kunna genomföra det integrerade arbetet, till exempel på landskapsnivå? I en kommentar till det som sagts om jordbrukets miljöstöd påminde om att miljöersättningen är att betrakta som småpengar i det stora hela. De stora pengarna går på ett eller annat sätt till det konventionella jordbruket. Emellertid finns nu tecken som tyder på att den europeiska jordbrukspolitiken kommer att förändras så tillvida att större resurser kommer att styras över till bevarande. Oavsett hur det går med den saken kan vi konstatera att det är omöjligt att klara de nationella miljömålen utan jordbrukare. Med nuvarande stödsystem kan vi därför konstatera att målen inte går att uppnå i hela inland och stora delar av Norrlands kustland. De bevarandespecifika stöden går inte att använda målorienterat, och de generella stöden klarar inte av att bryta trenden att jordbruken läggs ned. från Världsnaturfonden påtalade den välkända men ofta försummade omständigheten att större delen av faktaunderlaget i allt bevarandearbete har producerats helt ideellt av amatörbotanister, orni- tologer och andra. Utan Artdatabanken, vars kapital till största delen är insamlat av amatörer, skulle vi stå oss slätt i vår strävan att bevara biologisk mångfald. Frågan är , undrade , om vi kan förlita oss på ideella krafter även ? Knappast, ansåg han själv. Och vem skall i så fall utföra arbetet, och hur skall det finansieras? Jag väntar bara, sa , på att Riksrevi- sionsverket skall börja intressera sig för att utvärdera jordbrukets Det skall bli intressant att invänta svaret på frågan om vad som blev resultatet för och faunan av alla miljarder. , , återknöt med önskan om en närmare förklaring till det sagt om att de ekonomiska styrmedlen inte styr mot miljömålen. Menar du alltså, frågade , att de 2,8 miljarder som samhället satsar inte gör någon nytta? Vidare finns det anledning att påpeka att av det totala jordbruksstödet går ut i form av miljöstöd. svarade att miljöstöden styr mot vissa mål. Det jag sa, fortsatte hon, var att det inte går att arbeta målstyrt med dem. Regelverket hindrar oss i att anpassa åtgärderna på regional och lokal nivå för de finns redan nedskrivna i en förordning, och det är inte säkert att det är just de skötselkraven som passar i det enskilda fallet. Också i miljöstödens systemdel finns mycket att kritisera. Stora problem uppstår när vi arbetar med dels miljöstöd, dels information och utbildning. Vi far ut som rådgivare för att entusiasmera brukaren att bevara de natur- och kulturvärden han eller hon har på sin gård. Dagen efter kan det komma en miljöstödskontrollant, och trots att det finns höga värden på markerna kanske de inte uppfyller kraven, med resultatet att brukaren får betala tillbaka alla pengarna. Miljöstödet är helt enkelt inte utformat för att befrämja den kontakten med brukarna. Per inflikade så en sista fråga med utgångspunkt från att har antagit den proposition där det står att samtliga i landet naturligt förekommande djur- och växtarter skall finnas kvar. Hur svårt, löd frågan, är det att bedriva arbetet på artnivån? Arterna är ju trots allt kvittot på om vi lyckas med att bevara livsmiljöer. Skall vi nu ta tjuren vid hornen och bevaka arterna? Och bör detta i så fall ske indirekt, via indikatorarter? förklarade att bönderna inte har något emot att bära en del av ansvaret för mångfaldens bevarande. Dock erinrade han om att han och hans yrkesbröder har fått bära många pålagor och tvingas leva i en företagsekonomisk verklighet. Därför måste det även till skattemedel för att arbetet att bevara bio- logisk mångfald skall bli framgångsrikt. När det gäller skogsbete, tillade , är situationen den att de betande djuren nu är så få att inte ens betesmarkerna kan hållas öppna. Och inte blir det bättre av att nu överväger att förbjuda taggtråd. Detta kommer bara att leda till ytterligare nedläggning av naturbetesmarker. stora viltstammar, som tar ned elstängslen, är det inte rimligt att tvinga bönderna att överge taggtråden. medgav att kommun är beroende av ideella krafter när det gäller övervakning och produktion av grundfakta om olika arter. Dock menade hon att kommunerna bör ta ett visst ekonomiskt ansvar bland annat för inventeringar. Problemet är att de pengarna sällan finns . Kommunerna borde nog också satsa på kontinuerlig övervakning av ett antal, lokalt relevanta nyckelarter. Funnes ekonomiska resurser, skulle kommunerna även kunna göra en hel del för att befrämja en gemensam målbild, främst genom att väcka intresse genom att informera om och förankra målarbetet hos enskilda markägare. Erfarenheterna från skärgården i kommun är mycket goda. Länsstyrelserna, avslutade , har goda förutsättningar att syssla med övervakning och uppföljning av enskilda arter. Artnivån är mycket viktig, låt vara att det ibland är mer praktiskt att inrikta arbetet på biotopnivå. Möjligen finns också en del kunskapsluckor som vi bör försöka fylla, främst kanske rörande kopplingarna mellan arter och respektive biotoper. Här bör nog samarbetet mellan forskare och myndigheter intensifieras. Också valde att i sitt avslutande inlägg betona vikten av att kommunerna prioriterar upp den biologiska mångfalden i allmänhet och sina arter i synnerhet. Det är när allt kommer omkring arterna som utgör innehållet i de biotoper vi arbetar med. Arternas status måste mätas och det ansvaret delas av staten, kommunerna och brukarna. tog upp fråga om de privata markägarnas möjligheter kunna leva upp till målen och påpekade att de privata markägarna nu arbetar intensivt med att ta fram sina gröna planer med utgångspunkt från landskapsanalysen. Där har Skogsvårds- styrelserna mycket aktivt tagit fram nyckelbiotoper och gjort andra inventeringar. Och efter hand som både våra och deras planer blir klara så har ju naturligtvis i varje län möjlighet att samordna verksamheterna och ge konkreta råd till de mindre mark- ägarna. Jag ser positivt på möjligheterna i det här sammanhanget, men man måste acceptera att det tar lite för de mindre markägarna. Beträffande frågan om arter kontra biotoper, avslutade , föll det sig naturligt för oss att skydda biotoperna när vi påbörjade arbetet med ekologisk landskapsplanering. Det är ju ändå de som är förutsättningen för att arterna skall överleva. Vi är mycket bra på att leta reda på dessa biotoper. Som en naturlig fortsättning på detta arbete kommer nästa steg, och detta går ut på att få vårt folk i skogen att känna igen de olika signalarterna. När den utbildningen är klar kommer de att kunna medverka i den uppföljning som yttrar sig i övervakning av arterna. fyllde i att de gröna planerna är det viktigaste instrumentet på fastighetsnivå. Skogsfastigheterna är ju i regel alldeles för små för att kunna inrymma de storskaliga drag som kan ingå i ekologisk landskapsanalys. En annan fördel med de gröna planerna är de behandlar produktion och miljö vid ett och samma tillfälle, något som inte minst visat sig betydelsefullt på det psykologiska planet. Samma modell bör även tillämpas inom jordbruket. Avslutningsvis konstaterade att vi faktiskt redan har den verktygslåda och de instrument vi behöver för att infria målen. Vad vi inte har är resurserna att sätta den i händerna på alla brukare. Vi behöver även en regionalisering, alltså en liten nstruktionshandboki till varje verktygslåda som utgår ifrån regionala förhållanden. Och för att det skall fungera krävs också information och rådgivning och inte minst en kontinuerlig dialog mellan brukare, naturvårdsmyndigheter, politiker och andra aktörer. Klarar vi det så är det mesta vunnet. påpekade att det är väldigt stor skillnad mellan de olika kommunernas möjligheter att lägga resurser på biologisk mångfald. Att kan satsa är inte konstigt, men det finns inte mer biologisk mångfald där än i många andra kommuner. Så vill vi leva upp till målet att klara den biologiska mångfalden inom loppet av en generation måste arbetet stöttas från centralt håll. Och man kan inte bygga på den ideella verksamheten. Investeringsmiljarderna, Persson-pengarna, borde nog delvis ha gått till att bygga biologisk mångfald. Så blev det dessvärre inte. 3Rapport från arbetsgruppen för miljökvalitetsmål relaterade till Vatten Tillståndet i grundvatten, sjöar, vattendrag och kustområden speglar den omgivande markanvändningen.I den miljön måste dag- vattenproblemet lösas genom minskade utsläpp och rening. I områden med intensivt jordbruk är det läckaget av näringsämnen och bekämpningsmedel som måste åtgärdas. Även fysiska ingrepp i själva markytan såsom marktäkt, avverkning, avbaning och hårdgör- ning av markskiktet påverkar vattenförhållandena. God markvård medverkar sålunda till god vattenvård. De allvarligaste fysiska hoten direkt mot vattnet är dränering, sjösänkning och vattenreglering. Dessa förändrar vattennivåer, vattenflöden och vattenhållning samt medför urlakning. Härigenom kan biotoper och naturlig biologisk mångfald förändras eller utarmas. Våtmarker är särskilt känsliga för vattennivåförändringar och för markingrepp av olika slag. Vattenreglering kan också medföra fysiska hinder för arters vandring och spridning.