sou · GOB370 · 2001-01-01 00:00:00 — Statistiken visar även att det övervägande antalet åtalade faktiskt också döms för brottet, särskilt om den misstänkte är häktad. Åklagarens bedömning baseras på förundersökningsprotokollet som normalt skall ges in till rätten när åtal väcks. Härtill kommer att rätten har möjlighet att granska stämningsansökningen i vilken bevisuppgift m.m. finns antecknat. Väckt åtal, sett enbart utifrån vilken utredning som finns om brottet, skulle därför kunna vara den punkt där beslut om rättspsykiatrisk undersökning kan fattas. En särskild situation uppstår om den misstänkte före åtalet visserligen inte erkänner gärningen men förklarar sig villig att genomgå en rättspsykiatrisk undersökning. Det kan övervägas om rätten på grundval av ett sådant medgivande borde kunna förordna om rättspsykiatrisk undersökning. Av olika skäl är dock detta inte särskilt lämpligt. Tillräcklig utredning om gärningen måste finnas före beslutet. Det måste stå klart att en huvudförhandling kommer att hållas i målet. Utredningar kan ju läggas ned även om någon varit på sannolika skäl misstänkt för ett brott. 3.4.2Det måste finnas utredning om den misstänktes psykiska status Det finns enligt gällande rätt inte något krav på att en professionell bedömare skall ha rekommenderat en rättspsykiatrisk undersökning på psykiatriska grunder. Det är tillräckligt att någon med viss grad av säkerhet kan knytas till själva brottet. Något § 7-intyg som på sakliga grunder påvisar ett behov av en rättspsykiatrisk undersökning krävs alltså formellt inte. Problemet skall emellertid inte överdrivas. Det kan nämnas att det i ett äldre lagstiftningsärende diskuterades om ett läkarintyg skulle krävas före ett beslut om rättspsykiatrisk undersökning. Departe- mentschefen förutsatte då att domstolarna utan särskild föreskrift skulle införskaffa ett sådant intyg om beslut om rättspsykiatrisk undersökning övervägdes men behovet inte helt framgick av annan utredning (prop. I praktiken föregås en rättspsykiatrisk undersökning ofta av en § 7- undersökning. genomfördes sammanlagt 657 rättspsykiatriska undersökningar. Av de undersökta bedömdes 343 lida av en allvarlig psykisk störning. genomfördes 1 838 § 7- undersökningar. Av dessa ledde 645, alltså en dryg tredjedel, till bedömningen att den undersökte borde genomgå en rättspsykiatrisk undersökning. I 890 fall konstaterades att någon allvarlig psykisk störning inte förelåg, se Bilaga 2. Om rätten skall kunna besluta om rättspsykiatrisk undersökning före huvudförhandlingen bör det enligt vår uppfattning normalt, och som ett komplement till den utredning om brottet som tillkommit genom åtalet, även finnas utredning avseende den misstänktes psykiatriska tillstånd. En sådan utredning skulle lämpligen kunna bestå i ett § 7-intyg. Det torde emellertid inte i alla situationer vara nödvändigt att inhämta en § 7-undersökning före ett beslut om rättspsykiatrisk undersökning. En § 7-undersökning borde kunna underlåtas om den misstänkte genomgår eller har genomgått psykiatrisk tvångs- vård. Den uppfattningen korresponderar i viss utsträckning med en bestämmelse i 3 § LRPU som innebär att rätten får överlämna en person till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning trots att inte en rättspsykiatrisk undersökning har utförts, under förutsättning att den misstänkte genomgår rättspsykiatrisk vård med särskild utskriv- ningsprövning och ett yttrande med visst innehåll har inhämtats från den chefsöverläkare som är ansvarig för vården. Härutöver skulle det kunna anses rimligt att förbigå en § 7-undersökning om den misstänkte inom inte alltför tillbaka har genomgått psykiatrisk tvångsvård. Det är emellertid angeläget att komma ihåg att rättspsykiatriska bedömningar är tillförlitliga avseende någons psykiska tillstånd endast en viss begränsad tid efter undersökningen. Personer som är psykiskt sjuka kan givetvis tillfriskna både efter en lång och efter undersökningen. Uppkommer gränsdragningsfrågor kan det därför vara lämpligast att först förordna om en § 7-undersökning. 3.4.3Den rättspsykiatriska diagnosen skall vara möjlig att ställa redan när åtal har väckts har pekat på att skuldfrågan i vissa fall kan ha stor betydelse för den rättspsykiatriska diagnosen (avsnitt 3.3). Verket har framhållit att det kan vara svårt att ställa en säker diagnos om de som genomför undersökningen inte kan känna sig säkra på att den undersökte verkligen har begått den åtalade gärningen. Med nuvarande lagstiftning tillgodoses detta genom kravet på att gärningen är erkänd eller att rätten har funnit övertygande bevisning föreligga för den misstänktes skuld. Det är enligt framförallt vid vissa typer av brott som det kan vara svårt att ställa en slutlig diagnos utan att säkert veta om den misstänkte har begått brottet. Det kan röra sig om svårför- klarade handlingar, t.ex. bestialiska eller bisarra våldsdåd och sexualbrott som riktar sig mot barn. I sammanhanget måste då även vägas in om den misstänkte inte har begått några brott och om man inte heller av levnadsbeskrivningen i ett § 7-intyg kan få en förkla- ring till beteendet. I flertalet undersökningar är emellertid den undersökte inte ett oskrivet blad där inte något annat än en psykisk sjukdom kan förklara gärningen. För det första har en del av dem som undersöks tidigare varit föremål för psykiatrisk vård. För det andra har många dömts för brott. Och för det tredje består ju själva den rättspsykiatriska undersök- ningen av ett ganska finmaskigt nät där givetvis flera faktorer spelar in vid bedömningen av om det föreligger en allvarlig psykisk störning. Själva den brottsliga gärningen är med andra ord inte den enda faktorn som inverkar på bedömningen. Som framgår av före- skrifter (SOSFS 1996:14 (M)) krävs i allmänhet för en rättspsykiatrisk diagnostik och bedömning samtal . Härtill kommer de övriga undersökningsinstrument som det har redogjorts för tidigare (avsnitt 1.3.1). I de senast nämnda fallen bör det rimligen gå att ställa en diagnos utan att en domstol har uttalat sin uppfattning i skuldfrågan. Det är ju också på det viset att inte heller en domstol kan uttala sig med absolut visshet om den undersöktes skuld när den finner att övertygande bevisning föreligger. Den rättspsykiatriska undersökningen kan ibland komma att ha betydelse för skuldfrågans bedömning, givetvis främst när det gäller uppsåtet, men även undantagsvis i andra fall. Härtill kommer att enligt gällande rätt kan den misstänkte åberopa ny bevisning efter undersökningen som vid en ny huvudförhandling leder till att han frikänns. En dom kan ju också överklagas och vid en andra prövning leda till ett frikännande i överinstansen. En annan aspekt som bör beaktas är att en misstänkts erkännande visserligen kan ligga till grund för ett beslut om rättspsykiatrisk under- sökning men att det inte är säkert att det är den för undersökningen mest intressanta gärningen som erkänts. En av tio påstådda gärningar kanske erkänns och den tionde kan vara en stöld som erkänns medan de nio andra är grövre våldsbrott. Vidare kan det vara så att endast ett moment av en gärning, kanske ett knytnävsslag men inte ett påstått knivstick, erkänns. På grundval härav kan beslut om rättspsykiatrisk undersökning meddelas. I dessa fall kan man fråga sig i vilken utsträckning som erkännandet verkligen har betydelse för undersökningen. Det nu sagda pekar på att den som genomför en undersökning inte alltid – trots erkännandet – kan utgå från att ett för undersökningen relevant brott har begåtts när en diagnos skall ställas. Även när det gäller de mer svårförklarade fallen kan man ifrågasätta om det verkligen är nödvändigt för den rättspsykiatriska diagnosen att rätten uttalar att övertygande bevisning föreligger. Ett sätt att komma runt detta problem kan vara att undersökningsteamet uttalar sig reserva- tionsvis i utlåtandet på så sätt att slutsatsen att den undersökte lider av allvarlig psykisk störning endast gäller under förutsättning att han verkligen begått gärningen. Enligt vår uppfattning borde emellertid undersökningsteamet som en arbetshypotes även i dessa fall normalt kunna utgå från den av åklagaren beskrivna gärningen och omständigheterna kring denna vid undersökningen. Så fungerar det med nuvarande system när någon har erkänt en gärning – kanske långt innan åtal har väckts. Undersökningsteamet har sedan åtal väckts tillgång till förundersökningsprotokollet och stämningsansökningen. Av stämningsansökan framgår också den bevisning åklagaren kommer att åberopa vid huvudförhandlingen. Teamet bör kunna lägga dessa handlingar till grund för undersökningen. Förnekar den misstänkte gärningen eller några av gärningarna får detta tas i beaktande vid bedömningen precis som man skall göra enligt de föreskrifter och allmänna råd som reglerar undersökningen. I detta sammanhang kan det finnas skäl att påminna om att de rättspsykiatriska undersökningarna i t.ex. och i de flesta fall genomförs före huvudförhandlingen utan att detta, såvitt har framkommit, lett till några problem för den rättspsykiatriska bedömningen. Även om man beaktar att den straffrättsliga särregleringen för psykiskt störda lagöverträdare där är annorlunda utformad än i , utgör denna jämförelse ett starkt stöd för att den lösning vi skisserar kan förena de processrättsliga och rättspsykiatriska intressena på ett fullt godtagbart sätt. Det är naturligtvis även på det sättet att det nuvarande systemet med erkännande eller av domstolen fastställd skuld har blivit något som man inom rättspsykiatrin har anpassat sig till och som det kan vara svårt att frigöra sig från. Under utredningens gång har det också sagts att det av oss tänkta systemet nog inte skulle ha mött några större invändningar om man inte hade behövt ta hänsyn till status quo. Vår bedömning blir således att en diagnos i det övervägande antal fallen bör kunna ställas redan när åtal har väckts i målet. Vi vill dock framhålla att vi har förståelse för synpunkter rörande dessa frågor. Vi utesluter heller inte att det kan finnas situationer – kanske beroende på just gärningens oförklarlighet – som gör att det finns skäl att vänta med undersökningen tills rätten har kunnat göra ett mer bestämt uttalande i skuldfrågan, alltså till efter huvudförhandlingen. Vi kommer längre fram att föreslå att ett sammanträde kan hållas för prövning av frågan om rättspsykiatrisk undersökning. En fråga som kan behandlas vid ett sådant sammanträde kan vara om det av hänsyn till säkerheten i den psykiatriska diagnosen finns skäl att vänta med undersökningen till efter huvudförhandlingen. 3.4.4Integritetsskälen får inte väga över En rättspsykiatrisk undersökning innebär ett betydande ingrepp i den misstänktes personliga integritet. Det går inte att blunda för att det är i denna del som särskilda problem uppstår om den rättspsykiatriska undersökningen skall genomföras före huvudförhandlingen. Problemet hänger naturligtvis samman med risken för att den som har åtalats och sedan genomgått en undersökning efter huvudförhandlingen i målet frias från misstanke om brott. Den som på detta sätt visar sig vara oskyldig har då i onödan fått genomgå en undersökning som är ingripande i integritetshänseende. Vi har tidigare nämnt att frågan om integritetsintrånget kan delas upp i två delar. Den första avser själva undersökningen. Häri ligger den tid som åtgår för undersökningen och de olika moment som ingår i denna. Den andra delen kan sägas bestå i själva utlåtandet. Integritetsingreppet påverkas av hur undersökningen tar och hur den genomförs En utgångspunkt är givetvis att ingen i onödan skall utsättas för intrång i den personliga integriteten. Alla former av tvångsmedel inom straffprocessrätten innebär emellertid sådana ingrepp. En jämförelse kan göras med häktningsinstituet. En person som endast på sannolika skäl är misstänkt för ett brott kan få tillbringa ett ansenligt antal månader i häkte. Förutom själva förvaringen på ett häkte tillkommer bl.a. att den häktades förbindelser med omvärlden kan inskränkas genom beslut om särskilda restriktioner (24 kap. 5 a § RB). Ett annat exempel är att någon som endast är skäligen misstänkt för ett brott kan underkastas kroppsbesiktning. Tvångsmedel får tillgripas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte. Tvångsåtgärden skall alltså i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet stå i rimlig proportion till vad som kan vinnas med åtgärden. En rättspsykiatrisk undersökning är inte något tvångsmedel enligt RB:s systematik men motsvarande synpunkter som när det gäller tvångsmedel kan anläggas även på en sådan undersökning. Tiden för undersökningarnas genomförande har väsentligen förkortats. Vid en jämförelse med t.ex. övriga nordiska länder står vi oss väl. Före en lagändring som trädde 1992 skulle skriftligt utlåtande över undersökningen avges till rätten från det beslutet kom in till undersökningsenheten om den misstänkte var häktad. gäller att utlåtandet skall ges in om den som skall undersökas är häktad. Endast om synnerliga skäl föreligger får rätten medge anstånd. Det har nämnts att tiden för själva undersökningen uppgår till ungefär två och en halv vecka. En jämförelse kan göras med äldre förhållanden. Genomsnittstiden för en undersökning, inkluderande väntetid och undersökning, var ännu för häktade personer. Det säger sig självt att en så tidsödande och ingripande undersökning inte bör tillåtas på alltför lösa grunder. skall man komma ihåg att häktning , till och med år, endast förutsätter sannolika skäl för misstanke om brott. Genom de föreskrifter och allmänna råd som – till skillnad från förr – reglerar formen för en rättspsykiatrisk undersökning har undersökningarna fått en enhetlig form. Undersökningarna hade inte följt någon formaliserad mall vilket innebar att den enskilde undersökarens inflytande på undersökningarna var stort. Från- varon av en sådan mall ansågs kunna leda till att utlåtandet kunde bli en sämre sorts kriminaljournalistik (och , Rätt och psykiatri s. 125, 1985). När det gäller själva undersökningen får vihänvisa till det avsnitt där det redogörs för denna (avsnitt 1.3.1). Även om undersökningen inte är frivillig får varken de olika undersökningsmomenten eller provtagningen ske med tvång. Den som skall undersökas avgör själv i vilken omfattning han vill medverka i undersökningen. Även om han inte medverkar måste dock undersök- ningen genomföras. Det kan mot bakgrund av det sagda konstateras att den yttre ramen för en rättspsykiatrisk undersökning har förändrats vid en jämförelse med äldre förhållanden. Den är i betydligt högre utsträckning ägnad att tillgodose den undersöktes krav på integritetsskydd. Däremot kan man inte bortse från att en rättspsykiatrisk undersökning kan uppfattas som mer ingripande eller som en extra börda jämfört med att sitta i häkte. Det gäller naturligtvis främst om man gör en rent tidsmässig jämförelse, alltså cirka två och en halv vecka i häkte jämfört med en undersökning som tar . Integritetsingreppet påverkas av hur utlåtandet formuleras En rättspsykiatrisk undersökning mynnar ut i ett utlåtande där under- sökningens slutsatser redovisas. I utlåtandet ingår en medicinsk- psykiatrisk utredning, en socialutredning, en psykologutredning och en omvårdnadsutredning. Det mest intressanta för domstolens del är naturligtvis att få de frågor som ställts besvarade. I utlåtandet skall därför redovisas den undersöktes psykiska tillstånd vid undersökningen och eventuellt vid gärningstillfället. Dessa punkter är kärnan i utlåtandet. Om diagnosen mynnar ut i att den misstänkte inte lider av en allvarlig psykisk störning kan man nog inte säga att utlåtandet i sig utgör ett integritetsintrång. Om å andra sidan diagnosen allvarlig psykisk störning ställs är det självfallet så att det kan upplevas som integritetskränkande. Döms den misstänkte för gärningen får han naturligtvis finna sig i denna diagnos. Läget är ju då inte förändrat i förhållande till nu gällande rätt. Det är i de andra fallen – alltså om den misstänkte skulle frias av rätten – som integritetsfrågan blir mer känslig. Utöver diagnosen allvarlig psykisk störning – eller inte – finns det utrymme för andra psykiatriska bedömningar. Således kan undersök- ningsteamet t.ex. komma fram till att gärningen har begåtts under påverkan av en psykisk störning, som dock inte varit allvarlig i lagens mening. En sådan slutsats kan ha betydelse för rättens bedömning av Även uttalanden av detta slag har naturligtvis betydelse ur integritetssynpunkt. Det sagda har tagit sikte på själva diagnosen. I utlåtandet ingår emellertid mycket annat. Till detta hör bl.a. den misstänktes bakgrundshistoria, såväl i socialt som i psykiatriskt hänseende. Det kan nog ofta vara de uppgifter som redovisas i denna del som främst kan uppfattas som känsliga och integritetsingripande. Sådana uppgifter förekommer emellertid i inte obetydlig utsträckning även i ett § 7-intyg vilket alltså kan inhämtas redan om sannolika skäl för misstanke om brott föreligger. Det bör framhållas att när det gäller sättet att formulera sig på i ett rättspsykiatrisk utlåtande finns en markant skillnad i förhållande till äldre tiders utlåtanden. användes benämningar och uttryck som för den misstänkte måste ha tett sig kränkande (se t.ex. uppsats i JT, 1999-2000 nr. 3: Behovet av straffrättslig särbehandling av psykiskt avvikande brottslingar – vad är myt och vad är verklighet). får, enligt föreskrifter och allmänna råd, uttalanden som kan uppfattas som uttryck för nedsättande moraliska eller sociala värderingar inte förekomma. Den som avger utlåtandet bör endast när det är absolut nödvändigt med hänsyn till ändamålet ta med uppgifter som kan uppfattas som nedsättande eller kränkande för den undersökte eller någon honom närstående. För integritetsfrågan är det också av betydelse att den rättspsykiatriska undersökningen – liksom § 7-intyg – omfattas av sekretess enligt 7 kap. 1 och 22 §§ sekretesslagen (1980:100). Denna sekretess kvarstår normalt även sedan målet avgjorts i den mån uppgifterna inte redovisats i domen. Beträffande den som frikänns kvarstår sekretessen normalt utan inskränkning. Sammanfattande synpunkter på integritetsaspekten En rättspsykiatrisk undersökning utgör ett betydande ingrepp i den misstänktes personliga integritet. Straffprocessrätten medger emellertid sådana ingrepp om de står i proportion till vad som kan vinnas med åtgärden. Vi anser att detta är fallet under vissa förutsättningar. Bedömningen sker mot bakgrund av hur formerna för genomförandet av en rättspsykiatrisk undersökning har förändrats, såväl vad avser själva undersökningen – främst de väsentligt förkortade undersök- ningstiderna – men även formen för utlåtandet. Ett annat utomordentligt viktigt förhållande som inverkar på vår bedömning av integritetsfrågan är hur många misstänkta personer som i realiteten – och i jämförelse med dagens situation – kommer att genomgå rättspsykiatrisk undersökning för att sedan inte dömas för brottet. Kan man genom kompletterande regler fånga upp dessa fall eller i vart fall minimera dem till en för rättssäkerheten godtagbar nivå? Vi menar att det kan göras. Enligt vår uppfattning utgör således integri- tetsskälen inte något bärande hinder mot att genomföra den skisserade reformen. 3.4.5Det måste finnas proportionalitet mellan den tänkbara påföljden och den rättspsykiatriska undersökningen Enligt äldre lagstiftning kunde ett beslut om rättspsykiatrisk undersökning meddelas under förutsättning bl.a. att undersökningen kunde antas få betydelse när det gällde att bestämma brottspåföljden eller i något annat hänseende för att avgöra målet. Det är noga reglerat i vilka syften rätten får besluta om en rättspsykiatrisk undersökning. I 1 § LRPU anges således att rätten i brottmål får besluta om en sådan undersökning i syfte att kunna bedöma antingen om det finns medicinska förutsättningar att överlämna den misstänkte till rättspsykiatrisk vård enligt 31 kap. 3 § , eller om den misstänkte har begått gärningen under påverkan av en allvarlig psykisk störning. En anledning till att reglerna ändrades var att syftet för en rättspsykiatrisk undersökning ansågs alltför brett. En sådan undersök- ning skulle, enligt motivuttalanden, bara genomföras om det var helt nödvändigt och inte kunde tillgodoses med annan utredning. Även om det tillåtna syftet alltså snävades in, förutsattes att ett rättspsykiatrisk utlåtande skulle kunna ge domstolen underlag för dess ställnings- tagande när det gällde de subjektiva brottsrekvisiten (prop. 1990/91:58 s. 500 ff). Syftet med ett beslut om rättspsykiatrisk undersökning är således klart angivet i lagtexten. Härtill kommer att enligt 2 § LRPU får beslut om rättspsykiatrisk undersökning inte meddelas om påföljden bedöms kunna stanna vid böter. Ett bötesstraff har inte ansetts motivera ett sådant ingrepp och sådan olägenhet som en rättspsykiatrisk undersökning innebär (prop. 1990/91:58 s. 505). Förutom att brottet inte får vara så enkelt att påföljden bedöms kunna stanna vid böter, uppställs i 31 kap. 3 § BrB inte något annat krav beträffande brottets svårhet för att rätten skall kunna överlämna någon till rättspsykiatrisk vård. Trots att påföljden för en gärning inte bedöms kunna stanna vid böter är det ändå inte säkert att omständigheterna är sådana att de kan anses motivera en rättspsykiatrisk undersökning. Det är i regel endast vid allvarligare brottslighet en sådan bör genomföras. De 657 rättspsykiatriska undersökningar som utfördes avsåg – om man ser till huvudbrotten – 428 våldsbrott, 72 sexualbrott, 61 mordbränder, 66 egendomsbrott, 20 narkotikabrott och 10 övriga brott, se Bilaga 2. Det bör enligt vår uppfattning normalt inte komma ifråga att besluta om rättspsykiatrisk undersökning om påföljden för gärningen bedöms kunna stanna vid några månaders fängelse. I sådana fall skulle ju själva undersökningen kunna framstå som mer ingripande än det alternativa straffet. Förbudet i 30 kap. 6 § BrB mot att döma någon till fängelse om han begått brottet under inflytande av en allvarlig psykisk störning får inte leda till att den misstänkte diskrimineras av den anledningen att han möjligen inte är psykiskt frisk. Det kan i stället vid mindre allvarlig brottslighet vara fullt tillräckligt att – om skäl föreligger – förordna om en utvidgad § 7-undersökning eller se till möjligheterna att döma någon till skyddstillsyn, eventuellt kombinerad med föreskrifter om psykiatrisk vård. Saken kommer delvis i ett annat läge vid särskild utskrivningspröv- ning. Det är endast om det på grund av den psykiska störningen finns risk för återfall i brottslighet av allvarligt slag som rätten får besluta om överlämnande till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningspröv- ning. Det krävs i dessa fall inte att brottet är av allvarligt slag. Lika lite förutsätts det att det befarade återfallet avser samma slags brottslighet. Man kan därför i vissa fall tänka sig att även en misstanke om mindre allvarliga brott kan leda till beslut om rättspsykiatrisk undersökning. Ett exempel är om en person på grund av allvarlig våldsbrottslighet har genomgått rättspsykiatrisk vård och han inte alltför långt efter utskrivningen från vårdinrättningen åtalas för ett våldsbrott som inte är alltför allvarligt. Kan det befaras att detta brott är begånget under påverkan av allvarlig psykisk störning kan det även finnas risk för att personen framledes kan komma att göra sig skyldig våldsbrott som är av allvarligare slag. Det kan i ett sådant fall bli aktuellt med överlämnande till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningspröv- ning. Därför måste en rättspsykiatrisk undersökning göras, trots att brottet i detta fall inte är av alltför allvarligt slag. 3.4.6Rätt att yttra sig och rätt till sammanträde Inhämtande av åklagarens och den misstänktes synpunkter