sou · GOB339 · 2001-01-01 00:00:00 — Dessa brukar delas in i sex kategorier, nämligen allmän, speciell pedagogik, konfessionell, speciell ämnesinriktning, språklig/etnisk samt övriga. Med speciell pedagogik menas sådana inriktningar som exempelvis , Waldorf och Reggio . I kategorin övriga finner vi bl.a. skoldag- hem, skolor för ungdomar med psykosociala problem och utbildningar med internatboende. De vanligaste inriktningarna är speciell pedagogik (121 skolor, allt- så cirka en tredjedel av samtliga 331 skolor), allmän (105) och konfes- sionell (56). Mindre grupper är språklig/etnisk (18), speciell ämnespro- fil (13) samt övriga (18). De kategorier som ökat mest är inriktningar mot speciell pedagogik, allmän inriktning och skolor med en viss ämnespro- fil. Konfessionella skolor ökar relativt blygsamt, medan språkliga och etniska skolor ligger på samma nivå . Även om kategorin speciell pedagogik kan inrymma många olika arbetssätt förefaller det finnas ett betydligt större intresse av att starta skolor som utvecklar vissa arbetssätt än för skolor med språklig/etnisk inriktning eller med särskild ämnesprofilering. Intressant att notera är vilka som är huvudmän för friskolorna. Un- der av nittiotalet var det vanligast att ideella föreningar var huvudmän. Åren 1991–1993 hade av de beviljade sko- lorna en ideell förening som huvudman. 1998/99 var den vanligaste formen av huvudmannaskap aktiebolag, bland de 98 skolor som god- kändes. Andelen skolor med ideell förening som huvudman var . Det har också blivit vanligare att en och samma huvudman ansöker om att få starta fler skolor. Om detta fortsätter kan det tänkas att ett mindre antal huvudmän står bakom ett större antal skolor. Inte minst på gymnasienivå är denna tendens markant. Flera större företag har etablerat egna gymnasieskolor, såsom ABB i , KF i och i . I dessa ges självfallet möjlighet för huvudmannen att investera omfattande belopp i skolan, varför utrust- ningen kan på och lärare kan ges högre lön. Inte minst genom sättet att rekrytera lärare kan man mycket medvetet skapa en profil i inriktning, arbetssätt och underliggande värderingar som sätter stor prägel på skolan. Vilka problem kan etablerandet av fristående skolor föra med sig? I kommunernas yttrande över påtänkta fristående skolor anförs ibland som skäl för att avstyrka en etablering argumentet att en friskola skulle få negativa följder för kommunens skolväsen. Mycket grovt räknat kan sägas att om en skola tappar sex eller sju elever tappar man även eko- nomiskt underlag för en lärartjänst. Beräkningen bygger på att varje elev motsvarar ett anslag på . I glest befolkade kommu- ner innebär det att etablerandet av även relativt små skolor krymper de kommunala skolornas anslag på ett märkbart sätt. Detta i kombination med nya, kommunalt utvecklade modeller för att beräkna skolornas lokalkostnader kan innebära att även relativt små förändringar medför påtagliga konsekvenser för de kommunala skolorna. Det är dock svårt att säga något om huruvida reglerna för medeltilldelning eller frisko- lorna per se är det största problemet. Ytterligare en aspekt som kan framhållas är att friskolorna förutsät- ter ett aktivt val av eleverna och deras föräldrar. Detta innebär att sko- lornas marknadsföring och informationsspridning spelar stor roll, lik- som vilket rykte som kommer att omge en viss skola. Sett ur föräldrar- nas perspektiv handlar det om att ha tillräckliga kunskaper om vilka skolor som finns, och vad som krävs för att en elev skall bli antagen. Om en kommun rymmer några enstaka fristående skolor utgör detta inget problem, men när antalet börjar stiga minskar överblickbarheten. I synnerhet på gymnasienivå blir detta uppenbart, då möjligheten att söka sig utanför kommungränsen sammanhänger med vilka skolor med riksintag som hägrar. Detta förhållande bottnar inte uteslutande i de fristående skolorna i sig, utan i den innehållsliga profileringen av olika skolor. Omfattande informationskampanjer genomförs inför valen till gymnasie- skolan, både riktade direkt till eleverna och genom annonseringar och aktiviteter som öppet hus och informationsmöten. Val av skola och intresse för alternativa arbetssätt eller speciella ämnen förutsätter således att föräldrar och elever aktivt söker efter de möjligheter som står till förfogande. Det förekommer också att elever väljer en skola med viss profil för att undvika en mer näraliggande skola med sämre rykte. För att utnyttja de valmöjligheter som ges krävs således insikter i hur skolsystemet fungerar, såväl formellt beträffande antagningar, ansökningar och behörigheter, som informellt rörande vil- ka skolor och utbildningar som har bättre eller sämre rykte, och var man får reda vilka möjligheter som finns. Förändringen av gymnasieskolan är framför allt en förändring av de tidigare tvååriga linjerna. Med gymnasiereform har alla studi- evägar blivit treåriga och ger en allmän behörighet för universitet- och högskolestudier. Det tidigare linjesystemet har ersatts av 16 nationella program, varav två (NA och SP) är studieförberedande och 14 yrkes- förberedande. En viktig del i reformen är att alla utbildningar innehål- ler en gemensam kärna av allmänna ämnen. För de ungdomar som inte antagits till ett nationellt program eller avbrutit en utbildning, liksom för dem som inte sökt till gymnasieskolan, har det skapats ett individu- ellt program (IV). Syftet med det individuella programmet är i första hand kompensatoriskt. Programmet avses fungera som ett förberedande år för gymnasieskolans nationella program.2 När det individuella programmet infördes upphörde det kom- munala uppföljningsansvaret för de ungdomar som inte befann sig i gymnasieskolan och som saknade stadigvarande arbete. Kommunernas tidigare åtgärder, dvs. uppföljning och praktik- och kurserbjudanden, kom nu att inriktas mot utbildning på ett individuellt program. Med tillskapandet av det individuella programmet ålades nu kommunerna 2 Om det individuella programmet, se även avsnitt 1.2.4 som bygger på våra egna analyser av registerdata. Därför skiljer sig där vissa sifferuppgifter från dem i detta avsnitt som bygger på bearbetning av statistik. skyldigheten att erbjuda alla ungdomar en fullständig gymnasieutbild- ning. Det individuella programmets främsta målgrupp är alltså elever med otillräckliga kunskaper från . En annan grupp är de s.k. IVIK-eleverna, dvs. elever med invandrarbakgrund som för att klara en gymnasieutbildning behöver förbättra sina kunskaper i svenska. Det individuella programmet inrymmer även lärlingsutbildningar. Antalet elever inom lärlingsutbildningen har sedan programstarten varit mycket lågt. I statistik från /99 anges antalet lärlingar, s.k. IVLL-elever, till blott 14, samtliga manliga (1999b). Det främsta skälet anses vara arbetsmarknadsläget som givit föga ut- rymme för lärlingsanställningar. Till skillnad från de nationella programmen, där utbildningens inne- håll och omfattning fastställs i programmål och kursplaner, har de indi- viduella programmen inga nationella mål utöver dem som framgår av skollagen. Vägledande för utformningen av programmet skall vara den enskilde elevens behov och förutsättningar. framhåller den s.k. Kunskapspropositionen (Prop. 1990/91:85) det som önskvärt att även det individuella programmet, så långt som möjligt, byggs upp kring gymnasieskolans kärna. Kärnämnesundervisning i kombination med två eller tre dagars praktik är vad många IV-elever erbjuds. Ele- verna kan även eller ha enbart under- visning eller enbart praktik. Varje IV-elev förutsätts ha en individuell studieplan med uppgifter om utbildningens längd och innehåll. Studier och utvärderingar visar att dessa studieplaner fått karaktären av ett formellt dokument, vilket sällan innehållit några konkreta mål för den enskilde eleven. I ett utarbetat förslag från före- slås att det individuella programmet skall få en tydligare karaktär av programinriktning mot ett nationellt program. En programinriktning av det individuella programmet (PRIV) innebär att eleven, vid sidan av studier i kärn- och grundskoleämnen, får ta del av kurser i yrkesämnen från ett nationellt program. Arbetsgruppen bakom förslaget framhåller: Syftet är att erbjuda eleverna en utbildning som så långt som möjligt överensstämmer med deras intresse och därmed underlätta övergången från ett individuellt program till ett nationellt program och ge goda för- utsättningar för eleverna att fullfölja sina studier (Utbildnings- departementet 1998). Bakom förslaget ligger bl.a. det faktum att en mycket liten andel av f.d. IV-elever fullföljer en gymnasieutbildning (se nedan). I uppföljningar och utvärderingar av gymnasi- ereformens genomförande framhåller man de svårigheter elever på framför allt yrkesförberedande program har att nå upp till betyget god- känd i ämnen som svenska, engelska och matematik (SOU 1997:107). Studieavbrott och övergång till ett individuellt program är betydligt vanligare bland elever från de yrkesförberedande programmen än från de studieförberedande programmen (1998). Elevströmmarna till och från individuella program Ser vi till gymnasieskolan i dess helhet är övergångsfrekvensen hög. /99 sökte av elever till gymnasie- skolan. Av dessa började på ett nationellt eller specialut- format program och på ett individuellt program.3 var siffran . Av dessa elever återfanns 92 pro- cent på ett nationellt eller specialutformat program och på ett individuellt program (1998:24). Studerar vi elevströmmarna , kan vi konstatera en ökning av antalet ele- ver till det individuella programmet. beräknades ungefär 10 500 elever befinna sig på ett individuellt program, medan året därpå antalet stigit till 13 595 och /99 till 17 741:4 3Beräkningen av antalet IV-elever är förknippad med vissa svårigheter. T.ex. kan beräkningsgrunderna för elever vilkas individuella studieplaner innehåller studier på både ett individuellt och ett nationellt program variera på de enskilda skolorna. Formellt sett har dessa elever ett individuellt program men registreras inte alltid som så. Det finns alltså en risk för underrapportering. Likaså kan elever som befinner sig på IV komma att räknas , vil- ket kan ge en missvisande bild i longitudinella studier. 4Sammanställningen av tabellen bygger på statistiskt material från , hämtat ur skilda rapporter. Uppgifterna om antalet IV-elever härrör ur en utvärdering av den reformerade gymnasieskolan och den gymnasi- ala vuxenutbildningen, nr 93, 1995, s. 13-15. Uppgifterna –1997 är hämtade ur Skolan i siffror del 2 1996, 1997, 1998, rapport nr 103 (tabell 4.3 B), nr 130 (tabell 1.15 A) och 148 (tabell 4.3.B), och uppgifterna från Barnomsorg och skola i siffror 1999, del 2, rap- port nr 167 (tabell 6.3 B). Observera att uppgifter om antalet IV-elever avser det totala antalet i årskurs 1, 2 och 3 Tabellen visar att det –1998 skett en ökning av antalet IV-elever. Dock tyder siffrorna på en stag- nation av elevströmmen. Förändrade behörighetsregler till gymnasie- skolans nationella program infördes med krav på betyget godkänd från årskurs nio i svenska, engelska och matematik. Med dessa förändrade krav befarades att antalet elever på det individu- ella programmet skulle öka, vilket således har skett.5 Likaså visar en jämförelse mellan elevströmmarna till nationella och individuella pro- gram 1997 och 1998 på en procentuell minskning av andelen elever till de nationella programmen, medan det sker en ökning av andelen elever till individuellt program. Störst ökning, , visar dock de specialutformade programmen. Antalet IVIK-elever, dvs. elever inom invandrarintroduktion, har mins- kat beroende på att de nyanlända invandrarna är färre. Det hindrar inte att elever med utländsk bakgrund är överrepresentera- de på det individuella programmet. Dessa elever uppgick av det totala antalet elever på de individuella programmen, en andel som dock är lägre än 1996 då av eleverna hade ut- ländsk bakgrund (1998). Inom det individuella programmet finner vi alltså två kategorier av elever. Dels dem som kommer direkt från , dels dem som avbrutit ett nationellt program, gjort uppehåll i studierna mellan grund- skolan och gymnasieskolan eller invandrat till . Av de 17 741 elever som var inskrivna på det individuella pro- grammet kom direkt från grundskolan.6 Tidigare studier vi- sar att det är för denna grupp som ett individuellt program visat sig 5De förändrade behörighetsreglerna kom förmodligen inte i stort att påverka elevströmmarna till individuella program. Redan innan dessa regler trädde i kraft utgjordes elevgruppen till stor del av elever med svaga betyg från grund- skolan i ämnena svenska, engelska och matematik. 6Resten utgjordes av gruppen avbrytare från nationella program, men också av de elever som stannar kvar på IV både ett och . fungera bäst som en språngbräda till ett nationellt program. Statistik från avseende visar att av dessa elever på ett individuellt program går över till ett nationellt program (1995a:14). De elever som avbryter ett nationellt program kommer i flesta fall från ett yrkesförberedande program, flest är avbrotten på Fordons- och Omvårdnadsprogrammet. Det är studie- avbrytarna som på det individuella programmet tenderar att lämna gymnasieskolan. Bland de 12 076 elever som gick första året på ett indi- viduellt program fanns inte kvar i gymnasieskolan följan- de år, dvs. Av dessa hade utländsk bakgrund. Med de uppgifter statistiken ger är det alltså möjligt att följa elev- strömmarna till och från det individuella programmet. Låt oss granska det totala antalet elever som befann sig på det individuella programmet, dvs. sammanlagt 15 669 elever. Vad gjorde de senare ? Statistiken visar att gick över till ett natio- nellt program, var kvar på det individuella programmet medan lämnat gymnasieskolan. En studie av andelen stu- dieavbrott visar på en viss ökning bland eleverna från såväl det individuella som de nationella programmen, och en stor ökning bland elever med utländsk bakgrund. Uppgifter –1997 visar inte på någon större förändring av antalet IV-elever som lämnat gymnasieskolan eller som går kvar ett andra år på det indi- viduella programmet. Av de av samtliga f.d. IV-elever, dvs. 4 435 elever, som gått över till ett nationellt program gick 85 pro- cent till ett yrkesförberedande program, till ett studieförbe- redande program och slutligen till ett specialutformat pro- gram. Övervägande del av de f.d. IV-eleverna går alltså till ett yrkes- förberedande program. Bland flickorna hör Barn- och fritids- och Ho- tell- och restaurangprogrammet till vanligaste programvalen, bland pojkarna Fordons- och Hotell- och restaurangprogrammet. På det indi- viduella programmet i dess helhet går ungefär lika många pojkar som flickor. Några större skillnader mellan pojkars och flickors val av stu- die- respektive yrkesförberedande program kan inte noteras. Andelen pojkar och flickor är ungefär lika stor bland dem som är kvar på IV ett andra år som bland dem som lämnar gymnasieskolan. Hur ser då möjligheterna ut för de f.d. IV-eleverna att fullfölja en gymnasieutbildning? Statistiken visar att bland dem som började ett individuellt program gick ut gymnasieskolan med slutbetyg. Här är återigen skillnaden mellan pojkar och flickor liten, endast en procent fler flickor fullföljde en gymnasieutbildning . (1999b, tabell 6.9) En analys av föräldrarnas utbildningsbakgrund visar att IV-elevernas föräldrar har en lägre utbildningsnivå i jämförelse med andra gymnasieelevers. Drygt hälften har grundskola som högsta ut- bildningsnivå, medan en dryg tredjedel av samtliga gymnasieelevers föräldrar har grundskola som högsta nivå. Går vi ytterligare ett steg i analysen och studerar föräldrarnas utbildningsnivå för den grupp av IV- elever som befinner sig 2 på det individuella programmet, dvs. av samtliga IV-elever , finner vi skillnaderna än mer accentuerade. Av alla som gick kvar år 2 hade av fä- derna grundskola som högsta utbildningsnivå, av mödrarna 53,9 pro- cent, att jämföra resp. för alla som bör- jade gymnasieskolan . (1999b, tabell 6.9) Med gymnasiereform har alla utbildningar gjorts likvärdiga. De är alla treåriga och ger allmän behörighet till universitets- och hög- skolestudier. Undantaget är det individuella programmet som är ett för- beredande år till gymnasieskolans nationella program. Elever som går det individuella programmet kommer följaktligen att gå en fyraårig gymnasieutbildning. Syftet med det individuella programmet är i första hand att kompensera de elever som saknar tillräckliga kunskaper för att övergå till ett nationellt program. För att förstå förutsättningarna för det individuella programmets tillkomst är det nödvändigt att gå års gymnasiereform. Förändringen av gymnasieskolan gäller framför allt de tidigare yr- kesinriktade linjerna. Dessa är , i likhet med de tidigare studieinrik- tade linjerna, treåriga. Den största förändringen för dessa yrkesförbere- dande program är den framskjutna plats de allmänna teoretiska ämnena fått. På de tidigare yrkeslinjerna hade de skoltrötta eleverna en möjlig- het att välja en mer renodlad yrkesutbildning och de teoretiska ämnena intog en undanskymd plats. Det är framför allt skolämnen som svenska, engelska och matematik som dessa elever stupat på under sin grund- skoletid. Med höjda teoretiska krav har kunskapsluckorna hos de svag- presterande eleverna blivit alltmer synliga. Förändrade behörighets- regler med krav på betyget godkänd från årskurs nio i just dessa ämnen har också inneburit att antalet elever till det in- dividuella programmet ökat. Reformeringen av gymnasieskolan har ställt skolledare, lärare och elever inför nya uppgifter. I följande ordalag beskriver en skolledare förändringen: Tillvaron var enklare förr, då fanns de skoltrötta och omotiverade eleverna på de yrkesinriktade linjerna. Även om bilden av att de skoltrötta eleverna skulle finnas överallt inte stämmer riktigt, så har gymnasiereformen bidragit till att luckra upp gränsen mellan de studie- och yrkesförberedande program- men. Den sociala och kulturella elevsammansättningen är på vissa pro- gram mer skiftande än vad som var fallet tidigare på motsvarande linjer (se avsnitt 1.3 nedan). Har då en uppluckring av gränsen mellan de studie- och de yrkes- förberedande programmen möjliggjorts genom tillkomsten av ett pro- gram för de svagaste eleverna? har en integrering mellan tidigare åtskilda utbildningsvägar kunnat ske genom tillskapandet av en utbild- ning där de teoretiska kraven sänkts? Kännetecknande för svensk utbildningspolitik har varit en strävan mot en ökad integrering mellan de längre studieförberedande och de kortare yrkesinriktade utbildningarna och därmed en utjämning av de sociala skillnaderna mellan dessa utbildningsvägar. Men denna strävan mot integration har likväl åtföljts av en motsatt strävan mot segrega- tion. Grunden för det frivilliga skolväsendet ovanför lades med gymnasieutredning Ett nytt gymnasium. Bredvid de tre- och fyraåriga gymnasierna byggdes en fackskola upp vars främsta uppgift var att dämpa efterfrågan på de studieinriktade gymnasieutbild- ningarna. Uppgiften var, med dåtida utredningsterminologi, att avlänka studerandeströmmarna. erbjöd kortare teoretiska utbild- ningar för en arbetsmarknad inom det sociala, ekonomiska och tekniska området. En integrering av tidigare åtskilda utbildningar hade samlats i ett nytt gymnasium som en ny segregerande skolform, fack- skolan, hade tillskapats. Med gymnasiereform byggdes den sammanhållna gymna- sieskolan. De tidigare skolformerna – gymnasium, fackskola och yrkes- skola samlades nu i en gemensam skola. Men reformen var framför allt organisatorisk. Utbildningarnas längd och innehåll berördes inte. Elev- sammansättningen på de teoretiska och praktiska linjerna var en tydlig återspegling av utbildningsstrategierna hos olika sociala grupper. En övervägande del av barnen ur de högre samhällsklasserna gick vidare till de studieinriktade linjerna, medan barn ur lägre medelklass och ar- betarklass sökte sig till de korta yrkesinriktade utbildningarna (Härnqvist och 1980, 1994a). En integrering av tidiga- re skolformer hade skett men åtskillnaden mellan utbildningarna kvar- stod. Det centrala motivet till gymnasiereform var att överbryg- ga dessa motsättningar mellan de tidigare teoretiska och praktiska lin- jerna och därmed utjämna de sociala skillnaderna mellan dessa båda studievägar. Men den utbildningspolitiska ambitionen att ge alla ung- domar en bred och allmän kompetens har i praktiken inneburit ett extra studieår för av gymnasieeleverna. Dessa samlas nu på det individuella programmet, som är det tredje största program- met. De höjda teoretiska kraven innefattar inte bara de obligatoriska kär- nämnena. Även karaktärsämnena präglas av krav på abstrakt och teore- tiskt tänkande. Barn- och fritidsprogrammet är ett av de yrkesförbere- dande program dit skoltrötta och studieomotiverade flickor söker sig. Det centrala ämnet på detta program är Barn- och fritidskunskap. Ut- vecklingen inom denna utbildning, vilken tidigare innefattade de två- åriga vård- och konsumtionslinjerna med inriktning mot barn och ung- dom, har gått från ett vård- och omvårdnadsinriktat till ett pedagogiskt förhållningssätt i synen på barn och ungdom. Praktiska kunskaper som att vårda och sköta har fått stå tillbaka för ett mer teoretiskt reflekte- rande synsätt. Svårigheter med såväl kärn- som karaktärsämnena har fått en växande skara elever från Barn- och fritidsprogrammet att av- bryta studierna och söka sig till det individuella programmet. En teore- tisering eller snarare en abstraktifiering av de tidigare praktiska lin- jerna har gjort att dessa utbildningar har upphört att fungera som till- flyktsort för skoltrötta elever. Genom en ökad integrering av olika ut- bildningstraditioner har det praktiska kunnandet kommit att underord- nas det teoretiska. Därmed har det skapats ett underlag för det indivi- duella programmets tillkomst och omfattning. Det huvudsakliga motivet till ett extra år på det individuella pro- grammet är att eleven ska förbättra sina kunskaper. Målet är att kunna övergå till ett nationellt program, att integreras i vad IV-elever ofta be- skriver som en vanlig klass. Vilka möjligheter ger då det individuella programmet för eleverna att skaffa sig en gymnasieutbildning? har för ett pågående avhandlingsarbete följt några IV-klasser. Eleverna samlas i mindre grupper och erbjuds undervisning i framför allt kärnämnen. Vissa klasser varvar skolundervisning med någon eller några dagars praktik. Det individu- ella programmet är avsett att utformas efter elevens individuella behov, vilket kanske är något märkligt med tanke på att elevernas problem är tämligen likartade: läs- och skrivsvårigheter i kombination med stora kunskapsluckor. Klasserna på det individuella programmet har i all- mänhet kortare skoldagar än klasser på nationella program. Eleverna ges sällan läxor eller prov. IV-elever får inte slutbetyg. Det individuella programmet beskrivs inte sällan av eleverna som slappt (1998), en inställning som kan tyckas något paradoxal eftersom dessa elever allmänt uppfattas som skoltrötta och svårmotiverade. Är detta en reaktion på vad som uppfattas som särbehandling? En reaktion på att de för lågt ställda kraven – korta skoldagar, knappast några läxor eller prov, etc. – skulle vara ett uttryck för hur lite som förväntas av dem? Eller uttrycker elevernas omdöme att det individuella programmet är slappt deras svårigheter att bli delaktiga i en undervisning som kräver större ansvar och engagemang från deras sida? När de igenkännbara tecknen på skola som läroböcker, läxor och prov saknas uppfattas sko- lan som slapp. Det är paradoxalt att de minst skolanpassade eleverna önskar sig en mer skolmässig skola. Är det individuella programmet ett kravlöst program för skolans svagaste elever? Några resultat från observationer av undervisningen i IV-klasser kan belysa saken. IV-klasser erbjuds i allmänhet ett eget klassrum.