sou · GOB375 · 2001-01-01 00:00:00 — Kvalitet i form, material och tillverkning var mottot för de socialestetiskt drivande personerna – teoretiker, arkitekter och formgivare – i första hälft. Kvalitet var något konkret och absolut, dvs. en god och ändamålsenlig gestalt- ning, slitstarka och lättskötta material, ett formspråk som över- levde modets växlingar. De stora utställningarna första hälft, både inom och utomlands, bidrog till att göra formgivare och konstnärer till självklara medarbetare i industrin. Designboomen efter innebar en växande arbetsmarknad. Den motsvarades i av en bred folkbildning kring kvalitet, bohag och heminredning. En hel nation skulle förvandlas till kunniga, krävande och medvetna konsumenter. 1950-talets bohagsformgivning präglades av en stark känsla för proportioner, för skärpta konturer, för stora kunskaper om och ett experimentellt förhållningssätt till nya material. började designer och formgivare själva ifrågasätta sin specialistroll. Man ville befria sig från den elitism och namnfixering som omgärdade yrket. Många upphörde att signera sin verk, arbetade i grupp och ville i sin estetik närma sig till och inte fjärma sig från de breda folklagren. Att vara form- givare skulle inte vara något speciellt, utan ett yrke bland andra. Den estetiska debatten drevs inte längre av de professionella. Den tystnade helt. Förhistorien kan i korthet beskrivas så här: När formgivarna behövde hämta ny inspiration blev populär- kulturens utryck och kitschen näringskällor. Begreppet skönhet problematiserades och trivialiserades. Vem skulle definiera vad som var god smak eller ej? Redan i diskussionerna på Helsing- borgsutställningen , H55, redovisade några debattörer sina tvivel på att mänskligheten verkligen blev lyckligare av smakfulla ting. Tendensen var internationell, men inte lika uppenbar i alla länder. I överlevde respekten för god gestaltning på ett helt annat sätt än till exempel i . I och med att begreppet kvalitet både vidgades och relativi- serades blev det svårare att bedöma om något var god design eller ej. blev både priset och kravet på flexiblitet två aspekter som kom i förgrunden. Tingen skulle ha ett lågt pris för att bli tillgängliga för i princip så många som möjligt och de behövde inte vara så hållbara, efter- som nya, billiga – ofta syntetiska – material och produktions- metoder gjorde att man kunde byta oftare. Allt fler kunde hänga med i modeväxlingarna. Två av mest framgångsrika företag, Hennes&Mauritz och , har här sina rötter och är på god väg att inte bara klä och möblera hela utan också hela världens befolkning och hem. Köp, slit, släng – 1960-talets slitstarka slogan – var ett uttyck för de allt snabbare konsumtionshjulen och för ett samhälle statt i förändring. Istället för att vårda, polera, bevara skulle man kunna leva, leka och njuta i sina hem. Även om avsikten alltså varit att öppna för ett nytt, lättsammare förhållningssätt till tingen och hemmiljön, blev den också ett alibi för producenterna att inte lägga så stor möda på att upprätthålla kvaliteten i material och till- verkning. Massproduktionen ledde till växande sopberg. Det uppstod som ovan nämnts en osäkerhet om vems åsikter som skulle gälla. Om någon upplevde något som vackert, var det ju vackert för den personen, vad än omgivningen tyckte. Själva upplevelsen av något blev viktigare än hur detta i sig var beskaffat. Kvalitet och skönhet blev subjektiva upplevelser, något som också hävdade i sin bok . Den omvärdering av dessa begrepp som skedde var också nödvändig. Den estetiska hegemonin hade stelnat. Kvalitetskraven hade blivit alltför rigida och likformiga. Både varuutbud och konsumenternas preferenser var stadda i förändring. Problemet var som så ofta i att barnet kastades ut med badvattnet. Den värdeupplösning som infann sig gav utrymme för andra krafter att ta vid: En massproduktion av dittills okända mått, som i sig främjades av de nya, lättproducerade syntetmaterialen, av för- enklade designlösningar utan sofistikerade hantverksmoment, av en snabbare produktion präglad av industriell automatisk drift och av accelererande modeväxlingar. Det låga priset i sig sågs som en garanti för demokrati, som ett medel för att göra varorna över- komliga för de breda folklagren. Perspektivet blev globalt. Fabriker byggdes ut för att kunna betjäna en ständigt växande internationell marknad. Den snabba befolkningstillväxten i världen bidrog till upplevelsen av att efter- frågan var outsinlig. Därför hade man inte tid att ägna sig åt detaljer och ytfinish. Ju enklare något var att tillverka desto bättre. minskade alltså respekten för formgivarnas professionalism och kompetens. Att hävda att känslan för kvalitet helt gick förlorad är dock att ge en förenklad bild. Snarare hand- lade det om en ny slags kvalitet, med ingredienser som enkelhet, saklighet och direkthet – ett uttryck och utseende som på ett sätt rimmade väl med den anda som präglat mycket av svensk design. Problemet var snarare bristen på variation och att diskussionen kring gestaltning och kvalitet tystnade. Kraven på en intressant, vacker och stimulerande formgivning försvann. Produktionen skötte sig själv. Brukbart, tillgängligt och hållbart I formgivarkretsarna följde man bekymrat den utarmning inom industrin som skedde under dessa år, när det gällde utbudet av produktionsmetoder, material och tekniker. Det stora register och den mångfald som dittills stått till buds begränsades oerhört. Tra- ditionella naturmaterial ansågs tillhöra historien och inte fylla de behov som samtid och framtid hade. Det statliga stödet till linhanteringen lades t.ex. ned – vilket ledde till att både bered- ningsverk och spinnerier försvann. De skickliga hantverkskunniga arbetarna på möbelindustrin rationaliserades bort och ersattes av automation och självgående maskiner. Fabrikerna blev färre, slogs samman eller lades ned. Storskaligheten sågs som nödvändig för den modernisering och rationalisering som krävdes. Som en pendang till storskaligheten växte idéerna om de goda, väl utformade basvarorna fram – visserligen mass- producerade och billiga, men gjorda av slitstarka material och avsedda att fylla så många behov som möjligt: Basmöbler och baskläder, som kunde användas i olika sammanhang och faser av livet; baslivsmedel som garanterade en jämn god kvalitet till ett lågt eller rimligt pris, etc. Ansatser gjordes att även skapa hela varuhussortiment av basprodukter. Kravet på enkelhet, lättskötthet och allmängiltighet kom att prägla gestaltningen. Under detta decennium startade även den forskning som med tiden kom att göra känt för något annat än sina estetiskt sköna konstindustriprodukter – nämligen design för rörelse- hindrade människor. Själva utgångspunkten stämde väl överens den svenska demokratiska traditionen. Den forskningsmetodik som industridesignerna utvecklade och den ergonomiska kunskap som de skaffade sig genom praktiska studier är nu en gedigen grund för produktutveckling och kan bara jämföras med det omfattande och grundliga arbete som gjordes för att utveckla det svenska standardköket. Det är tingens utformning snarare än våra kroppar som gör oss handikappade, hävdar fortfarande de industridesigner som arbetar med området. Genom att förändra redskapens utformning ökar man användbarheten. Denna sorts design, vars framväxt under stöddes ekonomiskt av , av statliga organ och forskningsmedel, har bidragit till nya företag, produ- center och svensk export. Det visar vikten av långsiktighet och uthållighet. växte också insikterna om kravet på ekologi, behovet av att anpassa de industriella processerna så att de inte förstörde eller hotade miljön och av att skapa produkter som kunde ingå i det naturliga kretsloppet, dvs. inte resulterade i stora, miljö- farliga sopberg. Men jämfört med de intresseorganisationer och samhälleliga institutioner som stödde forskningen inom handikappdesignområdet har det har saknats motparter, som ekonomiskt kunnat stödja och stimulera en design- utveckling inom det ekologiska området. Våra sinnen – i det här fallet öga, öra, känsel – behöver näring och upplevelser för att inte förtvina. Detta gäller naturligtvis i hög grad även för designer, formgivare och konsthantverkare, vars drivkraft är att ständigt pröva form och material på nya sätt och tänja gränsen för det möjliga. När designintresset fick en renässans var det formgivarna själva tillsammans med en liten krets tillverkare och intressenter som började driva kravet att få en bättre och synligare plattform i . Alltfler började efterfråga industridesignernas och formgivarnas yrkeskunskaper. Företagen insåg att de skulle öka sin konkurrenskraft och få en tydlig identitet genom att integrera design i sin verksamhet. Kvalitet och skönhet blev åter en egenskap hos tingen, men inte i den absoluta innebörd som var fallet . Det finns många olika slags kvaliteter. Beroende på samman- hanget blir några viktigare än andra. Det finns också många olika slag av skönhet. En rikedom av estetiska uttryck är en garanti för en mer spännande och intressant miljö. Det viktiga är avsikten, viljan att åstadkomma något som emotionellt och estetiskt kan beröra mottagarna och förändra tillvaron till det bättre. tydlig tanke, ett väsentligt innehåll och en varaktig kvalitet, förlorar tingen och byggnaderna snart sin lockelse. I den internationella formdebatten väcktes intresset för tingens symbolvärden och språk. Detta har fått en ökad betydelse. Precis som vi lär oss läsa bokstäver behöver vi lära oss att bli medvetna om hur ting och grafiska uttryck kommunicerar. Det finns många sätt att se på miljön, många sätt att uttrycka en este- tisk vilja. Därför behövs en diskussion om hur människor tar emot och tolkar formspråk och om varför man tycker något är bra, viktigt och intressant. Att skapa något är ett fundamentalt mänskligt behov. Alla de kulturer som funnits på jorden har konstruerat boningar och för- vandlat materian till brukbara verktyg och/eller rituella föremål. Även om vi inte själva tillverkar allt det vi omger oss med – utan olika sorters specialister och yrken bidrar – gör vi tingen till våra genom att införskaffa och/eller använda dem. Den materiella verkligheten påverkar oss alla, t.o.m. före vår födsel och efter vår död. Hur vi än bär oss åt kan vi inte undgå att mentalt beröras av och fysiskt röra vid form och design. Något som berör alla, borde också vara en angelägenhet för alla. Hur vår formade miljö ser ut, vilken kvalitet den har, hur väl den fyller våra behov, om den klarar slitage, är estetiskt intressant och stimulerande är en viktig demokratifråga. Det finns situationer när man blir påtvingad ting, tvingas vistas i rum eller använda sig av en utrustning som kan kännas motbju- dande. måste man finna sig, man har inget val. Det finns också motsatta situationer: man erbjuds att bruka föremål och att vara i miljöer som gör en glad och kanske t.o.m. lycklig. Den offentliga miljön, både utom- och inomhus, delar vi med andra och är något som vi som enskilda individer sällan kan påverka. Det kan vara bostadskvarter, bussar, tåg, vägar, skolor, sjukhus, kommuners och olika statliga myndigheters lokaler och Hur väl eller dåligt allt detta är utformat påverkar dem som vistas där både psykiskt och fysiskt. Människor agerar på olika sätt i olika miljöer. Det som berör alla medborgare har också samhället – kommu- ner, landsting och stat – ett ansvar för. Det handlar om medborgarnas välbefinnande. Självklart kan inte de samhälleliga institutionerna styra och övervaka allt utan måste också förlita sig på medborgarnas egna initiativ och goda vilja. Samhällets uppgift är att skapa själva grunden, förutsättningarna för att en bra miljö och en bra utveckling skall kunna uppstå. De sju frågor som inledde katalogen till invigningsutställningen på 1985 äger fortfarande sin giltighet: Fyller produkten ett behov? Är den bra i miljön, för miljön? Är den säker och minskar den risker? Är den bra att hantera och reparera? Finns det ekonomi bakom material, teknik, energi? Finns det fantasi bakom form, färg, funktion? Är den värd sitt pris? riksdag har beslutat om en rad mål för arkitektur, form- givning och design, men någon tydlig statlig form- och design- politik finns ännu inte. En rad åtgärder har genomförts. Men de har inte varit tillräckligt synkroniserade. Det faktum att formgivnings- och designfrågorna hör hemma inom i huvudsak tre politikområden – kultur, näring och utbildning – är en utmaning i sig. återstår mycket att göra innan en bra plattform för form- och designområdet existerar. Man kan utforma politiska mål, men det behövs också system och strukturer som gör det möjligt att förverkliga målen. Pengar är ingen garanti för kreativitet, lika lite när det gäller form och design som andra kulturyttringar. Med alltför knappa resurser tvingas designer, formgivare och konsthantverkare att ägna sig åt annat än att utveckla sina kreativa idéer. Idéerna kan inte förverkligas och nå ut till omvärlden, där de skulle göra nytta. Samhället tillgodogör sig inte då den skaparkraft och begåvning som var tänkt att bidra till ett bättre liv för medborgarna, till en hållbarare utveckling och en bättre ekonomi för landet. Ett led i processen att skapa en statlig form- och designpolitik är denna utredning. I mitt uppdrag har emellertid ingått att föreslå åtgärder som inte utgör en ytterligare belastning på statens budget. Jag har därför omfördelat de medel som finns och av naturliga skäl begränsat mig till de statliga insatserna och anslagsposterna. Intresset för svensk formgivning och design har vuxit och delas av allt fler. Det tar sig sådana uttryck som en större uppmärksam- het i såväl nationell som internationell press, ett omfattande utbud av och ett starkare intresse för utbildningarna inom området och en större efterfrågan på designutställningar, etc. Att säkerställa denna positiva bild och bibehålla det stora intresset är en utma- ning. Staten skall genom sin upphandling och i andra av avseenden vara förebildlig när det gäller form- och design. Det gäller att upp- rätthålla god kvalitet på utbildningarna inom området. Det handlar också om att ytterligare stimulera små och medelstora företag att utnyttja professionell industridesign, om att skapa ett form- och designminne, åstadkomma förutsättningar för bättre samordning – både nationellt och regionalt – inom form- och designområdet. Slutligen måste formgivare och industridesigner ges fler möj- ligheter att bidra till ett mer hållbart samhälle och en mer ekolo- giskt inriktad produktion, än vad som är fallet . 2 Bakgrund till slutbetänkandet Redan i propositionen Kulturpolitik1 betonade regeringen bety- delsen av god formgivning och design. Vikten av god gestaltning i dess vidaste och djupaste bemärkelse slogs fast. bildades en interdepartemental arbetsgrupp för frågor gällande arkitektur, formgivning och design.2 Bakom initiativet låg behovet av att betrakta arkitektur- och formgivningsfrågorna utifrån ett mer hel- täckande perspektiv. Arbetsgruppen fick till uppgift att utveckla ett förslag till ett departementsöverskridande handlingsprogram för arkitektur, formgivning och design. Under arbetet med hand- lingsprogrammet inbjöd arbetsgruppen yrkesverksamma form- givare, industridesigner, arkitekter, producenter, representanter från designutbildningar, institutioner, föreningar, organisationer och näringsliv till en hearing kring frågan Hur kan svensk design/formgivning stärkas. Den övergripande frågan var vilken roll staten bör ha i främjandet av arkitekturens, formgivningens och designens utveckling nationellt och internationellt. Vid hearingen poängterades vikten av att behandla gestaltnings- frågorna utifrån ett helhetsperspektiv. 2I den interdepartementala arbetsgruppen, numera kallad Regerings- kansliets arbetsgrupp för arkitektur, formgivning och design, ingår representanter från (ordförande), samt Finans-, Jordbruks-, Miljö-, Närings-, Social-, Utbildnings- och Utrikesdeparte- menten. 32 Bakgrund till slutbetänkandet nyttan av en långsiktig och målmedveten statlig designstrategi, där man kontinuerligt utvärderar resultaten.3 lade den interdepartementala arbetsgruppen fram sitt förslag Framtidsformer: Förslag till handlingsprogram för arkitektur & formgivning.4 Med detta som utgångspunkt presenterade regeringen propositionen Framtidsformer – Handlingsprogram för arkitektur, formgivning & design.5 I propo- sitionen definierades ett antal konkreta åtgärder. Bland annat fick åtta statliga verk och myndigheter i uppdrag att ta fram egna rikt- linjer för sitt arbete med arkitektur och gestaltningsfrågor.6 Genomgående behandlades arkitekturfrågorna i handlingspro- grammet med större djup än frågorna som rörde formgivning och design. De konkreta förslagen handlar också främst om arkitektur- frågor. Det kan finnas en rad olika orsaker till detta: För det första är kunskaperna om arkitektur mer utvecklade och etablerade än kunskaperna om formgivning och design. För det andra är arkitekturområdet lättare att avgränsa än designområdet, som både är ett eget ämnesområde och delar av andra sammanhang. Behovet av att belysa form- och designområdet kvarstod. Mot den bakgrunden ansåg regeringen att det statliga ansvaret för form- och designområdet ytterligare behövde belysas. Rege- ringen tillsatte denna enmansutredning för att vidareutveckla den statliga politiken för formgivning och design. Uppdraget var i korthet att ge en samlad bild av och utvärdera statens insatser inom form- och designområdet. Med detta som utgångspunkt var uppgiften att lämna förslag på hur form- och designpolitiken bör inriktas. Dessutom skulle jag behandla ett antal konkreta delfrågor. 3Hur kan svensk design/formgivning stärkas? – Dokumentation från en hearing , , 1997. 1997/98:117, bet. 1997/98:KrU14, rskr. 1997/98:225. 6De myndigheter som fått detta uppdrag är , Fortifikations- verket, , , , , och . Bakgrund till slutbetänkandet 33 En första del i detta arbete presenterades . Delbetänkandet behandlade musei- och utställningsverksamhet samt innehöll förslag på hur designområdet kan synliggöras under . I detta slutbetänkande ges en mer övergripande beskrivning av statens insatser inom form- och designpolitiken. Insatserna analyseras både utifrån deras syfte och omfattning. Vidare ges en översiktlig beskrivning av form- och designpolitiken i ett antal närliggande länder samt i ytterligare några länder som är bety- delsefulla ur ett form- och designperspektiv. En enkät har besva- rats av 48 myndigheter och organisationer inom eller med anknyt- ning till designområdet, samt av 8 företag. Enkätens syfte var i första hand att ge utredningen impulser till hur den statliga form- och designpolitiken kan förändras.7 I betänkandets avslutande delar presenteras ett antal förslag till hur form- och designpolitiken kan bli tydligare och ges ett djupare innehåll. 7 I bilaga 3 finns en förteckning över dem som har fått samt över dem som har svarat på enkäten. 3Designpolitik ur ett internationellt perspektiv I många länder, runt om i världen, har satsningar skett på designutbildningar och har arbetet intensifierats för att få små och medelstora företag att använda sig av designkompetens. har institutioner, myndigheter och regeringar alltmer insett betydelsen av att profilera sig. Man ser över sina grafiska program och använder inredningsarkitekter och designer för att få en tydligare och mer intressant framtoning. Mot den bakgrunden kommer jag först presentera hur våra nor- diska grannländer hanterar form- och designfrågorna. Därefter ger jag exempel från några andra länder, beskriver på vilket sätt staten valt att stödja detta område och hur samarbetet med andra organisationer ser ut, och när det varit möjligt att få fram fakta, vilka ekonomiska resurser som satsas. Inom den begränsade tid som stått till utredningens förfogande har det inte varit möjligt att genomföra en heltäckande internatio- nell kartläggning. Informationen har dessutom varit relativt svår- åtkomlig, eftersom form- och designområdet i de flesta länder – precis som i – greppar över en bred flora av institutioner och likaledes ett flertal departement. Beskrivningarna skiljer sig i längd och djup. För några länders form- och designpolitik redo- görs mer grundligt, för andra ges endast fragmentarisk informa- tion. Det är ofta en kaleidoskåpisk bild av olika sorters stöd, som präglar insatserna inom form och design. I motsats till många andra områden, som tydligt kan urskiljas i budget och rubriker, är designsatsningarna inte sällan sammanflätade med annan verk- samhet. Men alltfler länder får genomtänkta designpolitiska pro- 36 Designpolitik ur ett internationellt perspektiv gram, där staten både bidrar till en effektiv struktur och med eko- nomiska resurser på ett helt annat sätt än vad svenska staten gjort i . Avsikten med detta avsnitt är framför allt att ge idéer om hur den svenska staten skulle kunna hantera form- och designfrågorna. Beskrivningarna baseras på svaren på den enkät som sändes till ett tjugotal länder, vilka bedömdes som intressanta ur ett form- och designperspektiv,1 på informationsmaterial som jag inhämtat på andra sätt, telefonintervjuer med personer som är ansvariga för form och design, kontakter med utländska designorganisationer samt de kulturinstitut som andra länder etablerat i . 3.1Designfrågornas hantering i de nordiska grannländerna Jag har valt att ge form- och designpolitiken i de nordiska grann- länderna en fylligare beskrivning och övriga länder en mer sammanfattande. Dels finns av tradition många likheter mellan de nordiska länderna, dels existerar ett utvecklat sam- arbete inom . Gemensamma manifestationer och designut- ställningar runt om i världen, det stora utbytet mellan konst- hantverkare och formgivare i de nordiska länderna, något som bland annat lett till nordiska konsthantverkstriennaler och skandi- naviska designpriser, det internationellt fortfarande livskraftiga begreppet Scandinavian Design och efterfrågan på skandi- naviska designprodukter innebär att det finns ett behov av någor- lunda likartade strukturer och av en ekonomisk jämlikhet mellan de nordiska institutioner som har att hantera form- och design- frågorna. 1 Svar på enkäten och material om statliga designsatsningar har kommit från följande länder i : , , , , , , , och . Och från följande länder i andra delar av världen: , , , . De svenska ambassaderna i dessa länder har varit den förmed- lande länken. Designpolitik ur ett internationellt perspektiv 37 har det funnits en ambition hos formgivare och konsthantverkare i respektive land att profilera sig gentemot sina kollegor i grannländerna. Det har då handlat om en önskan att frigöra sig från det gemensamma epitetet Scandinavian design och framför allt från den vedertagna synen på hur denna design skall se ut. De skillnader i formspråk och i synen på estetik, professionalism, hantverk, teknik, material etc. som existerar mellan de nordiska länderna bidrar också till nyttiga reflektioner och till självkritik. Man kan lära av varandra. Det finns emellertid fördelar med att omvärlden betraktar Nor- den som en enhet, med likartade kulturella värderingar och en lik- artad syn på form- och design. Tillsammans får de nordiska län- derna en större slagkraft. Små, glesbefolkade nationer kan annars ha svårt att hävda sig gentemot befolkningstäta länder som Eng- land, och , med dynamiska storstadskulturer, och där antalet designer, designinstitutioner och designföretag är betydligt fler än i varje enskilt nordiskt land. 38 Designpolitik ur ett internationellt perspektiv Den danska industrin har dominerats av små och medelstora industrier, där hantverkskunnandet spelat en större roll än i . Det är en av orsakerna till att lyckades upprätthålla en bättre hantverksmässig kvalitet i byggande och inredning. På i finns både en avdelning för utbildning av möbelarki- tekter, industridesigner och grafiska designer, och ett forsk-