sou · GOB3105d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Institutet är närmast avsett för fall där den unge är misstänkt för en gärning av mycket allvarlig beskaffenhet (prop. 1983/84:187 s. 11). Institutet bevistalan har knappast kommit att tillämpas i praktiken. 82 Gällande rätt m.m. 3.4Möjligheter att beakta medling i rättssystemet Som nämnts under avsnittet om medlingens utveckling i (avsnitt 2.4) har medlingsverksamheten vuxit fram spontant och utan någon egentlig styrning från statsmakterna. Det var inte förrän i samband med att fick regeringens uppdrag att anordna en riksomfattande försöksverksamhet som regeringen i viss mån uttalade vilken inriktning medlingsverksamheten, i vart fall den som skulle omfattas av försöksverksamheten, borde ha. Den medlingsverksamhet som bedrivs är således inte lagreglerad. Medling kan trots detta ha en viss betydelse inom rättssystemet. I lagstiftningen finns vissa bestämmelser som syftar till att den som har begått brott skall göra rätt för sig. Det finns också bestämmelser som innebär att den unges vilja att ställa till rätta efter ett begånget brott kan beaktas vid den rättsliga prövningen. I det följande ges en redogörelse för dessa bestämmelser. Enligt 13 § LUL får en polisman anmoda den som har fyllt eller kan antas ha fyllt 15 men inte att vidta åtgärder för att avhjälpa eller begränsa skada på grund av brott. Detta gäller om den unge har erkänt brottet eller det annars med hänsyn till omständigheterna är uppenbart att han har begått brottet. En sådan anmodan får dock ske endast om det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna. Målsägandens samtycke skall inhämtas innan anmodan sker om det inte är uppenbart obehövligt. Bestämmelsen infördes i samband med de lagändringar rörande unga lagöverträdare som trädde i kraft . Enligt förarbetena (prop. 1987/88:135 s. 26 ff. och s. 41 ff.) är det från bland annat pedagogisk synpunkt bättre ju närmare själva brottstillfället en anmodan att ställa till rätta efter sig sker och i samma riktning talar målsägandens intresse av att snabbt få skadan avhjälpt. Departements- chefen anförde att det bör vara en grundläggande förutsättning att anmodan skall kunna riktas endast mot den som har begått brottet eller på annat sätt har deltagit i det. Med en sådan utformning av Gällande rätt m.m. 83 bestämmelsen kommer den enligt propositionen att omfatta såväl fall där någon anträffas på bar gärning som de situationer där det först under ett senare skede står klart att den unge har utfört gärningen, t.ex. om den unge erkänner gärningen i samband med ett förhör. Enligt propositionen bör rätten att anmoda i princip tillkomma både den polisman som griper den unge på bar gärning och den som håller förhör med den unge. Vidare anges, när det gäller frågan om vilka typer av skador som en anmodan att ställa till rätta bör kunna avse, att en utgångspunkt måste vara att en anmodan skall vara realistisk för att tjäna sitt ändamål. I princip måste det vara fråga om en arbetsuppgift som dels fyller en funktion för den skadelidande, dels står i den unges förmåga att fullgöra. Det skall också föreligga ett direkt samband mellan skadan och vad den unge skall utföra. Det görs inte någon formell begränsning till egendomsskador, men enligt propositionen är det givetvis sådana skador som i första hand är lämpliga för direkt avhjälpande åtgärder från den unges sida. I förarbetena anges att typiskt sett torde de åtgärder som kan komma i fråga för en anmodan vara knutna till sådana brott som stöld, snatteri, skadegörelse och åverkan. Vidare sägs att de åtgärder som kan komma i fråga kan t.ex. vara att hjälpa till att städa upp efter ett inbrott eller en vandalisering, att återställa tillgripen egendom, laga något som har brutits sönder eller rengöra något som har smutsats ned. När det gäller målsägandens inställning till frågan om den unge skall avhjälpa skadan sägs i propositionen att denna självfallet är av avgörande betydelse. Undantag har dock gjorts för det fallet att samtycke i det enskilda fallet är uppenbart obehövligt. Enligt propositionen avses med detta den situationen att det står helt klart att målsäganden, om han hade tillfrågats, skulle ha lämnat sitt samtycke. Som exempel nämns att städa upp efter nedskräpning, att resa upp omkullvälta parkbänkar och att återställa tillgripen egendom en kortare sträcka. Är det fråga om åtgärder av mer komplicerad natur bör dock målsäganden alltid tillfrågas. Det påpekas särskilt att polisen i de fall målsäganden är en privatperson måste vara särskilt försiktig med att presumera ett samtycke från dennes sida. Vidare sägs att en målsägande kan känna obehag eller tvekan inför att ha någon kontakt med gärningsmannen och att detta måste respekteras. Det måste även finnas förståelse för om målsäganden befarar att den unge inte kan klara av uppgiften på ett godtagbart sätt. Detta i förening med kravet på målsägandens samtycke innebär enligt propositionen att likartade brott ibland föranleder en anmodan och ibland inte, vilket måste accepteras. Det påpekas dock att det inte får leda till att lika fall behandlas olika längre fram i förfarandet och att det för åklagarens bedömning är den unges vilja att ställa till rätta som är det avgörande. 84 Gällande rätt m.m. Vidare påpekas i förarbetena att varje åtagande att bistå målsäganden måste vara helt frivilligt från den unges sida och att anmodan inte får framföras på ett sådant sätt att den unge uppfattar den som en befallning eller som ett villkor för att saken inte skall föras vidare eller som ett löfte om förmånlig behandling. Emellertid anges det att ungdomarna alltid bör upplysas om att de initiativ som de tar för att ställa till rätta kan räknas dem till godo. Vidare sägs att med hänsyn till att det endast kan bli fråga om ett frivilligt åtagande från den unges sida bör polisens roll inskränka sig till att i allmänna termer ange för den unge hur han kan bidra till att avhjälpa skadan och till att medverka till att kontakt etableras med målsäganden. Enligt propositionen är det inte en uppgift för polisen att se till att den unge i praktiken avhjälper skadan. En fråga som uppmärksammas i förarbetena är hur benägenheten att ställa till rätta bör förhålla sig till bestämmelserna om rapporteftergift (9 § polislagen [1984:387] och 4 kap. 5 § polisförordningen [1998:1558], se vidare avsnitt 3.4.7). Det anförs att den misstänktes benägenhet att ställa till rätta bör kunna vägas in vid polisens bedöm- ning av om rapporteftergift bör meddelas. Vidare sägs i propositionen att en anmodan självfallet bör framföras muntligen, men att den bör dokumenteras i förundersöknings- protokollet om ett sådant upprättas. Det anges vara en praktisk lösning om en anmodan i dessa fall antecknas i brottsanmälan eller i en rapport, om anmodan gjorts på platsen, och annars i förhörsprotokollet. Det bör också framgå av förundersökningsprotokollet vilka åtgärder som den unge ha vidtagit i anledning av en anmodan att avhjälpa skador. Det anmärks dock att, om saken upp på platsen och rapporteftergift lämnas, det självfallet inte bör krävas att polisen redovisar att en anmodan har skett. har utfärdat allmänna råd om bestämmelsens tillämpning (FAP 101-1). I 31 kap. 1 § femte stycket anges att om det uppkommit skada på egendom genom ett brott, som har begåtts av den som är , och det bedöms vara ägnat att främja den dömdes anpassning i samhället, får rätten i samband med en dom om överlämnande till vård inom föreskriva att den dömde på tid och sätt som anges i domen skall biträda den skadelidande med visst arbete, som syftar till att avhjälpa eller begränsa skadan eller som annars i belysning av brottets och skadans art framstår som lämpligt. SOU 2000:105 Gällande rätt m.m. 85 En sådan föreskrift får meddelas endast med den skadelidandes samtycke. Bestämmelsen infördes i samband med ett flertal ändringar avseende unga lagöverträdare som trädde i kraft . Enligt förarbetena (prop. 1987/88:135 s. 31 f.) finns det inte skäl att låta ökade krav på att ungdomar skall ställa till rätta efter brott ha något mer avgörande inflytande på frågan om påföljd i de fall som går till åtal och dom. När det gäller ungdomar är det i stället andra aspekter, främst behovet av stöd och hjälp från föräldrar, skola och de sociala myndig- heterna, som i första hand bör styra påföljdsvalet. Departementschefen menade dock att detta inte hindrar att man inom ramen för nuvarande principer för påföljdsbestämningen undersöker i vad mån man kan göra de unga lagöverträdarna mer motiverade att ställa till rätta efter brott. Vidare hänvisades till den möjlighet domstolen har att i samband med meddelande av villkorlig dom (27 kap. 5 § andra stycket ) och skyddstillsyn (28 kap. 6 § ) även ålägga den dömde att utföra ett till brottet relaterat arbete och att en reaktion på brottet som står i direkt samband med den vållade skadan kan ha ett pedagogiskt värde också när det är fråga om överlämnande till vård inom social- tjänsten. En invändning mot en sådan ordning kan dock enligt propositionen vara att de sanktioner och möjligheter till omprövning som finns vid villkorlig dom och skyddstillsyn saknas när domstolen beslutar om överlämnande till vård inom . Det för- hållandet att någon omedelbar sanktion inte kommer att finnas utgör dock enligt departementschefen inte något avgörande hinder mot en bestämmelse i ämnet. Föreskriften kan nämligen beaktas av social- nämnden i dess fortsatta arbete med den unge och i händelse av återfall kan en tidigare vägran från den unges sida att följa en föreskrift i viss mån få betydelse vid åklagarens och domstolens prövning i det nya målet. Den unge har således enligt förarbetena flera skäl att rätta sig efter de föreskrifter som meddelas. I propositionen betonas att det inte är socialnämnden som skall se till att arbetsuppgifterna genomförs utan det ansvaret ligger på den unge själv. Vad gäller tillämpningen av bestämmelsen påpekas i propositionen (s. 39) att det självfallet inte är något som hindrar att domstolen i samband med att en föreskrift meddelas även dömer den unge till böter med stöd av tredje stycket i förevarande paragraf. Beträffande den närmare tillämpningen hänvisas i propositionen till förarbetena till bestämmelserna om föreskrifter om utförande av arbete relaterat till brottet i samband med meddelande av villkorlig dom eller skyddstillsyn (prop. 1986/87:106). I den propositionen (s. 65 f.) anges att bestämmel- sen i första hand tar sikte på fall då egendom har förstörts eller skadats till följd av brottet, men att det inte är uteslutet att tillämpa den vid 86 Gällande rätt m.m. annan skada, t.ex. på grund av stöld. När det gäller rekvisitet att föreskriften bedöms vara ägnad att främja den dömdes anpassning i samhället sägs att i främsta rummet bör beaktas intresset av att han på ett påtagligt sätt får lära känna verkningarna av sitt brott, vilket kan antas ha positiva effekter från individualpreventiv synpunkt. Det anges vidare att en föreskrift torde vara förenad med fördelar från pedagogisk synpunkt, särskilt när det gäller yngre lagöverträdare. I propositionen sägs också att för att en meningsfull föreskrift skall kunna meddelas torde det som regel förutsättas att domstolen har tillgång till ett underlag, t.ex. i form av en plan som har gjorts upp under personutredningen i samråd med målsäganden. Det finns dock inget som hindrar att domstolen själv tar initiativet till att få fram det underlag som behövs. Det nämns vidare i propositionen att den skadelidande i här aktuella fall ofta torde vara ett allmänt organ, men att en föreskrift kan meddelas även när målsäganden är en enskild person eller organisation. Det påpekas dock att en viss försiktighet torde vara påkallad när det är fråga om enskilda personer med hänsyn till den risk som kan föreligga för att den brottslige utsätts för repressalier. När det gäller arbetets art anges att avsikten i första hand är att det skall ta sikte på att avhjälpa de skador som har vållats genom brottet. Det sägs dock vidare att möjligheten att meddela föreskrifter skulle få ett alltför snävt tillämpningsområde om detta skulle vara en nödvändig förutsättning. Enligt propositionen torde målsäganden normalt i de aktuella fallen inte föra någon skadeståndstalan. Om en sådan talan förs anmärks att denna naturligtvis bör beaktas vid prövningen av frågan om en eventuell arbetsskyldighet och att en sådan skyldighet inte bör åläggas om fullt skadestånd utdöms. I propositionen anges också att det normalt är målsäganden som själv får vaka över att skyldigheten fullgörs, men att denne givetvis har möjlighet att i annat fall vända sig till åklagaren. Både åklagaren och den dömde har enligt förarbetena möjlighet att ansöka om ändring eller upphävande av en föreskrift. Det sägs vidare att om den dömde vägrar att fullgöra sina skyldigheter enligt föreskriften kan varning meddelas, föreskriften ändras eller den villkorliga domen undanröjas och annan påföljd bestämmas för brottet (jfr 27 kap. 6 § ). Slutligen anmärks att en föreskrift om arbetsskyldighet självfallet i regel bör meddelas endast under förutsättning att även den dömde är införstådd med detta, men att någon uttrycklig bestämmelse om detta inte har meddelats. Vad gäller en föreskrift i samband med dom till skyddstillsyn enligt 28 kap. 6 § hänvisas i propositionen (s. 73) till vad som anförts om en föreskrift i samband med villkorlig dom. Gällande rätt m.m. 87 frivårdsmyndigheten och övervakningsnämnden på vanligt sätt har ansvar för att den dömde fullgör sin skyldighet. Enligt 29 kap. 5 § 2 skall domstolen vid straffmätningen utöver brottets straffvärde i skälig omfattning beakta om den tilltalade efter förmåga sökt förebygga eller avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet. I förarbetena (prop. 1987/88:120 s. 91 f.) anges att denna bestäm- melse i princip vilar på samma grund som ansvarsfrihetsregeln vid frivilligt tillbakaträdande från försök m.m. i 23 kap. 3 § och att huvudsakligen samma skäl som talar för att straff inte skall ådömas för försök till brott vid frivilligt tillbakaträdande ligger bakom även denna bestämmelse. Det sägs att även om brottet har fullbordats bör den som söker förebygga eller gottgöra skadliga verkningar av brottet kunna få ett mildare straff. Enligt propositionen kan gärningsmannen i detta hänseende handla på många olika sätt. Som exempel nämns att en person som har misshandlat någon kan hjälpa den misshandlade till sjukhus, den som har begått mened kan berätta sanningen och den som har stulit kan återlämna det stulna. Vidare anges att de skadliga verkningarna också kan gottgöras genom att skadorna ersätts. Enligt bestämmelsen skall hänsyn tas till gärningsmannens förmåga. Enligt propositionen kan således den som har dåligt ställt ekonomiskt genom att med stora uppoffringar ersätta en del av uppkomna skador anses ha gjort sig förtjänt av en lika stor nedsättning av straffet som den mycket välbärgade som har ersatt hela skadan. Vidare sägs att uttrycket förmåga inte enbart tar sikte på ekonomiska möjligheter utan kan avse även andra omständigheter som kan hänföras till gärningsmannens personliga situation. Propositionen anger vidare att, även om det inte sägs uttryckligen, gärningsmannens handlande skall ske på eget initiativ. Bestämmelsen är således avsedd att främst tillämpas när gärningsmannen har handlat på angivet sätt innan han vet om han har avslöjats. Hans agerande skall enligt propositionen kunna visa på en i handling visad ånger. Det anmärks dock att det inte är uteslutet att i vissa fall tillämpa bestämmelsen även då gärningsmannen t.ex. ekonomiskt kompenserar målsäganden först efter upptäckten. 88 Gällande rätt m.m. I 30 kap. 4 § föreskrivs att domstolen vid val av påföljd särskilt skall fästa avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse och att rätten därvid skall beakta sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 §. Enligt förarbetena (prop. 1987/88:120 s. 99) skall domstolen beakta sådana hänsyn som anges i 29 kap. 5 § både vid straff- mätningen och när det gäller att välja mellan fängelse samt villkorlig dom och skyddstillsyn. I ett enskilt fall kan straffvärdet i och för sig motivera att fängelse ådöms, men omständigheter enligt 29 kap. 5 § kan tala för att villkorlig dom eller skyddstillsyn väljs i stället för ett kortare fängelsestraff. Som exempel nämns att om någon efter en grov stöld frivilligt har återställt det stulna och ersatt skadorna bör han beroende på övriga omständigheter kunna dömas till antingen villkorlig dom eller skyddstillsyn, även om straffvärdet är sådant att fängelse annars normalt skulle följa på brottet. I samband med lagändringarna rörande unga lagöverträdare som trädde i kraft infördes en bestämmelse om att åklagaren vid prövningen av frågan om åtalsunderlåtelse enligt 17 § LUL skall väga in den unges vilja att ersätta målsäganden för den skada som har uppkommit genom brottet eller att avhjälpa eller begränsa skadan. I förarbetena (prop. 1987/88:135 s. 30 och 39 f.) motiveras bestäm- melsen med att om man vill lägga ökad vikt vid att de unga lagöverträdarna gör rätt för sig är det rimligt att i lagtexten skapa en bättre balans mellan å ena sidan intresset av likabehandling av lagöverträdarna och å andra sidan intresset av att hänsyn tas till den unges vilja att göra rätt för sig. Med stöd av en sådan regel menade departementschefen att åklagaren i större utsträckning bör kunna räkna den unge till godo att han t.ex. kontaktat målsäganden och diskuterat möjligheterna att göra rätt för sig, att han har börjat att betala målsäganden för skadorna eller att han efter en anmodan av polisen genom egna insatser försökt avhjälpa skadorna. Det framhålls emellertid att det är angeläget att bestämmelsen inte får leda till olikhet inför lagen på det sättet att den som har det så ställt att han utan större Gällande rätt m.m. 89 uppoffringar kan gottgöra målsäganden därigenom ges en större möjlighet att undgå domstolsprövning. Departementschefen framhöll med skärpa att avsikten inte är att skapa ett system där man kan köpa sig fri från åtal. Det anges att det är den positiva viljan att göra rätt för sig som man, till gärningsmannens och brottsoffrens fromma, skall ta fasta på. Att den unge har betalat skadestånd till målsäganden är enligt propositionen i allmänhet ett klart tecken på den goda viljan. Vidare sägs att åklagaren givetvis inte bör låta enbart den omständigheten att skadan har ersatts ekonomiskt vara ett skäl för att bevilja åtalsunder- låtelse. Det betonas i propositionen att den omständigheten att den unge inte har uttalat någon direkt vilja att ställa till rätta inte får medföra att han behandlas mer oförmånligt när det gäller åtalsfrågan än vad som normalt skulle komma i fråga. I samband med ungdomsmålsreform (prop. 1994/95:12) genomfördes vissa ändringar i reglerna om åtalsunderlåtelse. Bland annat gjordes ett tillägg i 17 § tredje stycket LUL. Av den ändringen följer att vid bedömningen av om åtalsunderlåtelse skall meddelas skall åklagaren särskilt beakta inte enbart den unges vilja att ersätta målsäganden för skada som har uppkommit genom brottet, att avhjälpa eller begränsa skadan utan även hans vilja att på annat sätt gottgöra målsäganden. I förarbetena till den senaste ändringen (prop. 1994/95:12 s. 78) anges att det är av stor vikt att unga lagöverträdare konfronteras med följderna av sina handlingar. För att uppmuntra den unge att ta ansvar för sina handlingar menar regeringen i propositionen att det är rimligt att åklagaren, när han prövar frågan om åtalsunderlåtelse, får beakta att den unge på olika sätt har försökt gottgöra målsäganden, t.ex. genom att ha deltagit i medling eller bett målsäganden om ursäkt. Dessa omständigheter bör dock enligt propositionen inte vara av avgörande betydelse för om ett beslut om åtalsunderlåtelse skall meddelas. Det anges att arten av det brott det är fråga om och omständigheterna när det begicks naturligtvis har stor betydelse. Det sägs också att det inte skall vara möjligt att enbart genom en enkel gest eller åtgärd slippa åtal för en gärning som har fått allvarliga konsekvenser för brottsoffret. Riksåklagaren har utfärdat allmänna råd om åtalsunderlåtelse enligt LUL (RÅC I:123). Dessa utfärdades dock före de senaste lag- ändringarna. Reglerna om rapporteftergift återfinns i 9 § andra stycket polislagen (1984:387) och 4 kap. 5 § polisförordningen (1998:1558). 90 Gällande rätt m.m. regel skall en polisman rapportera ett brott som faller under allmänt åtal. I 9 § första stycket polislagen föreskrivs att en polisman skall, när han får kännedom om ett brott som hör under allmänt åtal, lämna rapport om det till sin förman så snart det kan ske. Enligt andra stycket får dock en polisman lämna rapporteftergift om brottet med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet är obetydligt och det är uppenbart att brottet inte skulle leda till annan påföljd än böter. Enligt förarbetena till polislagen (prop. 1983/84:111 s. 41 ff.) är institutet rapporteftergift främst avsett för fall då den felande har begått brottet på grund av glömska, missuppfattning eller förbiseende. Även brott som har begåtts avsiktligt kan naturligtvis ibland bedömas som obetydliga med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Vidare nämns att ett erkännande inte tillmäts någon avgörande betydelse för frågan om rapporteftergift. En polisman anses få lämna rapporteftergift även om den felande inte erkänner och även om han kräver att frågan utreds. I propositionen sägs att om egendomsskada har uppstått måste enligt de föreskrifter som gäller på området parterna vara överens om att reglera skadan eller också måste den skadelidande ha förklarat att han inte har några ersättningsanspråk. Det anges också att vid ringa personskada kan rapporteftergift lämnas under förutsätt- ning att skadeståndsanspråk inte förekommer eller parterna är överens om att reglera skadan. I propositionen påpekas vidare att utrymmet för rapporteftergift är snävare än vad som gäller för åtalsunderlåtelse bland annat på grund av att institutet åtalsunderlåtelse tar sikte på fler faktorer än omständigheterna vid själva brottet och förutsätter rättsliga bedömningar av ett mer komplicerat slag. Det anmärks särskilt att enbart den omständigheten att polismannen anser sig kunna utgå från att åtalsunderlåtelse kommer att meddelas om ärendet når åklagaren inte får utgöra skäl för rapporteftergift. Enligt förarbetena till de ändringar avseende unga lagöverträdare som skedde (prop. 1987/88:135 s. 29) kan den unges vilja att ställa till rätta även vägas in vid polisens bedömning om rapport- eftergift bör meddelas. har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om tillämpningen av rapporteftergift (FAP 101-2). I dessa skiljer man på rapporteftergift som meddelas av en polisman i direkt anslutning till brottet och utan närmare utredning (omedelbar rapporteftergift) samt sådan eftergift som sker efter viss utredning och prövas av en polisman i befälsställning eller förundersökningsledaren (rapporteftergift i efter- hand). Vidare anges att lindriga fall av snatteri, mer bagatellartade fall av bedrägligt beteende, mycket lindriga former av ofredande och egenmäktigt förfarande är exempel på brott där rapporteftergift bör kunna tillämpas med viss frekvens. Medling vid brott är en växande verksamhet och finns i ett stort antal länder. Verksamheterna skiljer sig dock åt på flera sätt mellan länderna och ibland även inom ett och samma land. Vissa länder använder medling som ett alternativ till den sedvanliga rättsprocessen. I andra länder utgör medlingen ett komplement. Hur verksamheten är organiserad och hur den finansieras varierar också. Vidare kan det huvudsakliga syftet med medlingen vara olika. Verksamheten kan vara inriktad främst på gärningsmännen eller på brottsoffren. I många fall synes verksamheten ha initierats på grund av att man har velat ha alternativa åtgärder för ungdomsbrottslingar.