sou · GOB380 · 2001-01-01 00:00:00 — På den kommunala sidan räknas inte förtroendeuppdrag inom fackli- ga, politiska eller ideella organisationer som bisyssla. 3.3Regleringen för statligt anställda 3.3.1Lagen om offentlig anställning Den allmänna regleringen om förtroendeskadliga bisysslor finns i 7 § la- gen (1994:260) om offentlig anställning (). Enligt den bestämmelsen får en arbetstagare inte inneha någon anställning eller något uppdrag el- ler utöva någon verksamhet som kan rubba förtroendet för hans eller någon annan arbetstagares opartiskhet i arbetet eller som kan skada myndighetens anseende. Betydelsen av förbudet mot förtroendeskadliga bisysslor är först och främst att en arbetstagare i princip inte får åta sig en bisyssla som med- för risk för att jäv, mer än i enstaka fall, kan uppkomma mot arbetstaga- ren i huvudanställningen. 7 § går dock längre än så genom att för- troendet skall upprätthållas även för myndigheten och andra anställda vid den. Att avgöra vad som är arbetstagarens huvudanställning vållar i all- mänhet inga problem. Bestämmelsen i 7 § omfattar alla typer av anställningar, tills vidare eller tidsbegränsade. 88 Nuvarande reglering och praxis beträffande bisysslor Förbudet gäller i princip även då arbetstagaren är ledig från sin an- ställning, men om arbetstagaren under ledigheten upprätthåller en annan anställning där förbudsregeln saknar betydelse för den aktuella bisysslan kan det vara tveksamt hur stor vikt förbudet skall tillmätas. Bisysslans art och varaktighet samt huvudanställningens beskaffenhet skall vägas in. Under arbete hos annan myndighet blir i första hand den myndighe- tens riktlinjer tillämpliga. gäller för och dess myndigheter, myndigheter under regeringen samt de allmänna försäkringskassorna. Lagen gäller dock inte för statsråden och ombudsmän. Statsråd får enligt 6 kap. 9 § RF inte utöva allmän eller enskild tjänst och får inte inneha uppdrag eller verksamhet som kan rubba förtroendet för honom eller henne. bygger på att arbetstagaren själv har ett betydande ansvar när det gäller att bestämma om en bisyssla är förenlig med huvudanställ- ningen eller inte. Det förutsätts att saken övervägs noga, eftersom ar- betsgivaren inte kan sanktionera en bisyssla genom tillstånd och på så sätt befria arbetstagaren från ansvar. Om det uppstår en konflikt mellan bisysslan och någon uppgift i huvudanställningen, måste arbetstagaren pröva detta själv och i princip avstå från bisysslan. För att en viss bisyssla skall vara otillåten krävs det inte att den an- ställde verkligen har varit eller kan befaras bli partisk i ett visst ärende eller att dennes eller myndighetens förtroende bland allmänheten rent faktiskt har minskat. Det räcker att det har funnits anledning för allmän- heten att ifrågasätta myndighetens eller någon arbetstagares obje ktivitet. I samband med den förra översynen av bisyssleregleringen anförde bisyssleutredning i sitt betänkande en rad synpunkter som be- kräftades av föredragande statsrådet i prop. 1970:72 och som därefter blivit vägledande vid bedömningen om en viss bisyssla är tillåten eller ej. Hänsyn skall t.ex. tas till omfattningen och beskaffenheten av den an- ställdes bisysslor och till om bisysslan berör myndighetens arbetsområde. En omfattande bisyssla kan anses vara riskfylld redan på grund av svå- righeten att bestämma vad dess utförande kan kräva för åtgärder. Om uppgifterna i bisysslan är av mera kvalificerat slag, finns det ofta nog högre risker, likaså om bisysslan eller bisysslegivaren har beröring med myndighetens arbetsområde. Bland bisysslor som mindre ofta torde omfattas av förbudet nämnde bisyssleutredning fackliga, politiska eller andra ideella förtroen- deuppdrag, uppdrag på grund av domstols förordnande enligt föräldra- balken samt statliga eller kommunala uppdrag i allmänhet. En särskild försiktighet krävs å andra sidan vid bisysslor som kan påverka allmän- hetens förtroende för den anställde eller myndigheter som har mer eller Nuvarande reglering och praxis beträffande bisysslor 89 mindre utpräglat maktutövande eller rättsvårdande uppgifter. Då avses främst t.ex. domare, vissa arbetstagare inom polisorganisationen och länsstyrelserna, åklagare, utmätningsmän och förrättningslantmätare. Anställning hos enskilda arbetsgivare torde för anställda med sådana ar- betsuppgifter i stor utsträckning vara förbjuden. Också andra typer av privata bisysslor kan för deras del ofta vara otillåtna, t.ex. näringsverk- samhet i egen regi eller ersättningsgivande, enskilda uppdrag med rättslig anknytning eller styrelseuppdrag i affärsföretag. För att avgöra om en bisyssla är tillåten bör enligt bisyssle- utredning en samlad bedömning göras av de omständigheter som kan ha betydelse för att bevara allmänhetens förtroende till ovälden, främst den aktuella riskgraden i förhållande till den försvarliga. Den närmare be- skaffenheten av såväl den anställdes som myndighetens uppgifter bör tillmätas betydelse. Till omständigheter som medför att endast en jämfö- relsevis låg riskgrad bör accepteras hör exempelvis att arbetstagaren eller myndigheten har typiskt maktutövande funktioner eller förvaltar allmän egendom, befattar sig med upphandlingsfrågor och liknande eller utövar tillsyn över offentlig eller enskild verksamhet. Om bisysslan utförs för en enskilds räkning, kan riskerna också ibland vara större eftersom man mera sällan har att räkna med att of- fentliga myndigheter står i motsatsförhållande till varandra. Då bör emellertid risken för tvåinstansjäv och liknande situationer beaktas. För riskbedömningen kan det vidare ha betydelse om arbetstagaren direkt eller indirekt har ekonomiska fördelar av bisysslan. Enligt bisyssleutredning kan allmänna intressen ibland tala för att en arbetstagare åtar sig en syssla, och det bör då tas med i risk- bedömningen. I en del fall kan ett mera typiskt arbetsgivarintresse ges ett visst beaktande. kan det vara viktigt för någon att få anlita en offentliganställd som expert, likaväl som det kan finnas ett allmänt ni- tresse av att få de arbetsuppgifter utförda som avses med uppdraget, t.ex. en utredning åt en myndighet. Utredningen menade också att det förhållandet att en arbetstagare har ett starkt personligt intresse av en viss bisyssla i en del fall bör med- föra att en högre risk för bristande förtroende kan godtas. Utredningen syftade på bl.a. bisysslor av ideell natur. Riskgraden kan sänkas genom organisatoriska eller administrativa åt- gärder av myndigheten. bisyssleutredning menade att när det gäller fackliga uppdrag kan det finnas anledning för myndigheterna att överväga sådana åtgärder för att undanröja risker för bristande förtro- ende. Redan i förarbetena till statstjänstemannalagen (prop. 1965:60 s.123) diskuterades i vad mån ett fackligt uppdrag kan grunda jäv. 90 Nuvarande reglering och praxis beträffande bisysslor tänkte då särskilt på arbetstagare som företräder det allmänna i förhand- lingar med arbetstagarorganisationerna eller som i ledande ställning handlägger personalärenden. I propositionen framhåller föredraganden att enbart det förhållandet att det allmännas företrädare tillhör eller till- hört en organisation, som utgör förhandlingspart, inte bör anses ägnat att rubba förtroendet för hans opartiskhet i arbetet. Vidare framhålls att det förhåller sig annorlunda om arbetstagaren t.ex. har ett förtroendeupp- drag inom organisationen och att arbetstagaren inte i arbetet bör befatta sig med ärenden där hans egen organisation står som motpart. 3.3.2Anställningsförordningen (AF) Bisysslebestämmelsen i kompletteras med föreskrifter i anställ- ningsförordningen (1994:373). Enligt förordningens 11 § skall en myndighet informera sina arbets- tagare om vilka bisysslor som enligt myndighetens bedömning inte är förenliga med 7 § . Bestämmelsen anger inte närmare hur infor- mationen skall lämnas. JO har i uttalande (1974 s.552) rekommenderat att informationen lämnas skriftligen och anfört att om information ges endast muntligen, man bör tillse att den upprepas med lämpliga mella n- rum, t.ex. . 1970:72 förutsätts att sådan information kan lämnas i samband med att anställningen tillträds men att den också bör lämnas fortlöpande, exempelvis i cirkulär eller interna tidningar och inte minst vid kontakter med de anställdas organisationer. Enligt 12 § AF skall myndigheten på begäran av en arbetstagare lämna ett skriftligt besked huruvida en bisyssla enligt myndighetens be- dömning är förenlig med 7 § . Bisysslebeskeden skall i regel lä m- nas av den myndighet där arbetstagaren är anställd. Ett sådant besked får överklagas hos regeringen (23 §). Ett positivt besked fritar i och för sig inte arbetstagaren från ansvaret för att bisysslan är förenlig med lagen. Men myndighetens uttalande är ägnat att i hög grad påverka bedömningen av frågan om eventuell på- följd av bisyssleinnehavet. Ett negativt besked bör på motsvarande sätt kunna åberopas mot den anställde vid bedömningen av påföljdsfrågan (prop. Det är värt att notera att en myndighet, när den ger en arbetstagare besked enligt 12 § AF om att en bisyssla är otillåten, än- då inte kan ålägga denne att upphöra med bisysslan. Men man kan ock- så konstatera att Arbetsdomstolen, i dom 1999 nr 106, beträffande ett visst skriftligt besked anförde att det inte utgjorde ett besked enligt 12 § AF, eftersom den anställde inte hade begärt det, men att det likväl inne- Nuvarande reglering och praxis beträffande bisysslor 91 bar att den anställde fick klart för sig hur hans verksamhet bedömdes av arbetsgivaren. Innan en myndighet beslutar om information eller om besked enligt 12 § AF kan myndigheten i vissa fall vara skyldig att förhandla med ar- betstagarorganisation enligt 11 och 13 §§ lagen om medbestämmande i arbetslivet (MBL). Det gäller om beslutet innebär en sådan viktigare förändring som avses i MBL, t.ex. om beslutet skulle medföra ett avsteg från vad som i praxis ansetts gälla i fråga om rätt att ha en viss typ av bisyssla. En myndighet kan inte ge besked enligt 12 § AF bara för att det kommit till myndighetens kännedom att en anställd ägnar sig åt en bisys- sla eller avser att göra det. Regeringen har inte tagit upp sådana över- klagade ärenden till prövning, eftersom myndighetens besked inte ansetts vara ett besked enligt 12 § AF så länge arbetstagaren inte begärt något sådant. Bakgrunden till anställningsförordningens regler om bisysslor är att myndigheten, oavsett arbetstagarens ansvar för bedömningen av en bi- sysslas tillåtlighet, anses ha bättre allmän överblick över sin verksamhet än en enskild arbetstagare och ofta har lättare att bedöma risken för att allmänhetens förtroende minskar på grund av en viss bisyssla. Det förut- sätts att arbetstagaren begagnar sig av sin möjlighet att begära myndig- hetens skriftliga besked så snart han eller hon tvekar om sitt ställningsta- gande. 3.3.3ALFA - Allmänt löne- och förmånsavtal Förbud mot eller andra begränsningar i möjligheten att ha en bisyssla av någon annan anledning än som avses i 7 § kan införas genom kol- lektivavtal. Avtalsbestämmelser om sådana inskränkningar finns för det stora flertalet statliga arbetstagare. De centrala reglerna är 1 kap 14 och 15 §§ i Allmänt löne- och förmånsavtal (ALFA) och motsvarande regler i andra kollektivavtal. Vad som sägs nedan om reglerna i ALFA gäller också reglerna i sådana andra avtal. 1 kap 14 och 15 §§ ALFA innehåller regler som i två avseenden be- gränsar rätten att inneha bisyssla. I 14 § finns bestämmelser som skall motverka att arbetstagare på grund av en bisyssla missköter sitt arbete. Enligt bestämmelsen, som gäller s.k. arbetshindrande bisyssla, är en arbetstagare skyldig att på be- gäran lämna uppgift till arbetsgivaren om och i vilken omfattning han el- ler hon har en bisyssla. Arbetsgivaren får dock begära en sådan uppgift 92 Nuvarande reglering och praxis beträffande bisysslor endast om han anser att det finns anledning till detta med hänsyn till ar- betstagarens sätt att utföra sina arbetsuppgifter. Arbetsgivaren får vida- re ålägga arbetstagaren att helt eller delvis upphöra med bisysslan om arbetsgivaren anser att den inverkar hindrande på arbetet. Paragrafens lydelse anses innebära att arbetsgivarens rätt att begära uppgift om bi- syssla inte skall göras genom generella förfrågningar utan bara på före- kommen anledning i individuella fall. Arbetsgivarens befogenhet enligt 14 § utövas i allmänhet av den myndighet där arbetstagaren är anställd men i förekommande fall av den centrala förvaltningsmyndigheten. Ett beslut om att ålägga någon att upphöra med en bisyssla skall föregås av förhandling enligt 11 och 13 §§ MBL. Det överlämnas alltså åt arbetsgivaren att efter skälighet avgöra frå- gan om skyldighet för en arbetstagare att lämna uppgifter om bisyssla och att efter anmodan upphöra med sådan. Bestämmelsen utgör därmed en s.k. arbetsgivarventil, dvs. den lämnar inom ramen för bestämmel- sens tillämpningsområde tillämpningen åt arbetsgivarens diskretionära prövning. Arbetsgivarens fria prövningsrätt är inskränkt endast så till vi- da att den inte får utnyttjas på ett godtyckligt eller annars otillbörligt sätt. Frågan om arbetsgivaren genom beslut i en skälighetsfråga överskridit sin fria prövningsrätt kan prövas av domstol enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister (arbetstvistlagen). Men om arbetsgivaren hål- lit sig inom ramen för sin prövningsrätt, kan domstolen inte gå in på frå- gan huruvida arbetsgivaren skäligen borde ha fattat ett annat beslut (se AD 1985 nr 69). I 15 § finns regler om s.k. konkurrensbisysslor för arbetstagare vid myndigheter som bedriver affärs- eller uppdragsverksamhet. Enligt den- na får arbetstagare vid myndigheter som bedriver affärs- eller upp- dragsverksamhet inte ha anställning eller uppdrag hos ett företag inom området för denna verksamhet. Arbetstagaren får inte heller ha del i el- ler själv eller genom någon annan driva ett sådant företag och inte heller annars i förvärvssyfte utöva verksamhet som berör detta område. Det sagda gäller inte om regeringen medger något annat. Om ett sådant medgivande har lämnats är arbetstagaren skyldig att på begäran lämna uppgift till arbetsgivaren om arten och omfattningen av konkurrensbi- sysslan. Även ett beslut om att begära uppgifter om konkurrensbisyssla kan i vissa fall kräva förhandling enligt 11 och 13 §§ MBL. Nuvarande reglering och praxis beträffande bisysslor 93 För vissa anställda arbetstagare hos staten gäller i fråga om bl.a. bi- sysslor vad som sägs i Avtal om lön och andra anställningsvillkor för chefer och vissa högre befattningshavare () i stället för ALFA. De arbetstagare det gäller är bl.a. justitieråd, regeringsråd, hov- rättspresident, kammarrättspresident, , chef för hyresnämnden i , och , domstolarnas tekniska ledamöter, jus- titiekansler, riksåklagare och biträdande riksåklagare, ordförande i , Arbetsdomstolen eller Patentbesvärsrätten, stats- sekreterare, rättschef och expeditionschef i , landshöv- ding, generaldirektör eller överdirektör som är verkschef, universitets- och högskolerektor, annan chef för sådan myndighet som är direkt un- derställd regeringen, vissa chefer inom Försvarsmakten och myndighe- ternas chefskrets enligt lokala avtal. Enligt är arbetstagaren skyldig att lämna uppgift till ar- betsgivaren huruvida och i vilken omfattning han eller hon innehar eller avser att åta sig bisysslor. Arbetsgivaren får besluta att arbetstagaren helt eller delvis skall upphöra med en bisyssla eller att han eller hon inte får åta sig en bisyssla som inverkar hindrande på tjänsteutövningen. Ett beslut att ålägga någon att upphöra med en bisyssla skall föregås av förhandling enligt 11 och 13 §§ MBL. Domstolsprövning av ett så- dant beslut kan ske på samma sätt som enligt ALFA. Till avtalet hör en arbetsgivarnyckel som anger vilken myndighet som i respektive fall är att anse som arbetsgivare. bestämmelse om bisysslor har tolkats på olika sätt av olika myndigheter i fråga om dels huruvida skyldigheten att lämna upp- gift om bisyssla till arbetsgivare gäller utan anmaning från denne, dels huruvida förtroendeskadliga bisysslor omfattas av uppgiftsskyldigheten. Enligt cirkulär Bisysslor, 1996:A 16, gäller skyldig- heten utan anmaning samt utan begränsning till viss typ av bisysslor. För domares rätt att ha bisysslor gäller i princip samma regler som för övriga statligt anställda. Det finns dock kompletterande bestämmelser. Sådana bisysslor som domare enligt särskilda bestämmelser inte får ha är uppdrag som överförmyndare, ledamot i överförmyndarnämnd el- ler ersättare inom domsagan (19 kap. 8 § andra stycket ), förvaltare, rådgivare eller förlikningsman i konkurs (7 kap. 1§ andra stycket och 7 § andra stycket konkurslagen), rekonstruktör enligt lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion (2 kap. 11 § andra stycket den la- 94 Nuvarande reglering och praxis beträffande bisysslor gen), nämndeman, rättegångsombud, rättegångsbiträde eller försvarare (4 kap. 6 § första stycket, 12 kap. 3 § första stycket och 22 § samt 21 kap. 3 § tredje stycket ). Beträffande justitieråd och regeringsråd föreskrivs också att de inte får inneha eller utöva något an- nat ämbete (3 kap. 4 § första stycket och 3 § lagen [1971:289] om allmänna förvaltningsdomstolar). Vidare kan erinras om jävsreglerna i och motsvarande i 8 § lagen (1999:116) om skiljeförfarande för domare respektive skiljeman. Av domstolarnas instruktioner framgår att skriftligt förhandsbesked enligt 12 § AF lämnas av regeringen i fråga om justitieråd, regeringsråd samt president i hovrätt och kammarrätt. () lämnar besked för hovrätternas och kammar- rätternas övriga ordinarie domare liksom för hyresråd inklusive chef för hyresnämnd, ordinarie domare i tingsrätt och länsrätt samt kanslichefer- na för och Regeringsrätten. Hovrätt respektive kam- marrätt ger besked åt icke ordinarie domarpersonal. Anmälan av bisysslor enligt görs till regeringen beträf- fande ordförande i , Regeringsrätten, Marknadsdom- stolen, Arbetsdomstolen och Patentbesvärsrätten samt president i hov- rätt och kammarrätt. , Regeringsrätten, hovrätterna och kammarrätterna är arbetsgivare för övriga anställda. i tingsrätt och länsrätt samt chef för hyresnämnd anmäler till Dom- stolsverket. 3.3.6Skatteförvaltningen, kriminalvårdsverket, tull- verket och I instruktionerna för vissa myndigheter finns ytterligare bestämmelser om bisysslor. Enligt 4 kap. 2 § instruktionen för skatteförvaltningen (1990:1293) får t.ex. inte den som är anställd inom skatteförvaltningen mot ersättning hjälpa någon med upprättande av deklaration eller annan uppgift eller handling enligt skatte-, avgifts- eller folkbokföringsförfattningarna eller lämna annat biträde i skatte-, avgifts- eller folkbokföringsfrågor. Av 18 § instruktionen för kriminalvårdsverket (1990:1018) följer att en arbetstagare inom kriminalvården inte utan tillstånd får vara leverantör till en kriminalvårdsmyndighet eller inlåta sig i handel, byte eller andra ekonomiska transaktioner med en intagen eller någon som står under övervakning. En arbetstagare inom kriminalvården får inte heller av en intagen eller någon som står under övervakning ta Nuvarande reglering och praxis beträffande bisysslor 95 emot andra gåvor än sådana som saknar egentligt ekonomiskt värde el- ler betinga sig eller ta emot motprestationer i någon form. Inte heller får en intagen eller någon som står under övervakning användas för arbete åt den som är anställd inom kriminalvården. Instruktionen för (1984:988) innehåller i 22 § ett förbud för tjänsteman hos att mot ersättning biträda de tullskyldiga med att upprätta tulldeklarationer eller på annat sätt mot ersättning biträda dem i ärenden som handläggs hos verket. Anställda hos får enligt instruktionen för den myndigheten (1997:401) inte för egen eller någon annans räkning driva sådan verksamhet som avses i telelagen, lagen om radiokommunikation, lagen om teleterminalutrustning eller postlagen. De får inte heller vara anställda hos eller åta sig uppdrag för ett företag som driver sådan verk- samhet. kan dock i vissa fall medge undantag från förbudet. Det finns i 3 kap. 7 § högskolelagen (1992:1434) en särskild bisysslere- gel som rör högskolelärarna. Enligt bestämmelsen får en lärare vid en högskola vid sidan av sin anställning som lärare ha anställning eller upp- drag eller utöva verksamhet som avser forskning eller utvecklingsarbete inom anställningens ämnesområde, om läraren därigenom inte skadar allmänhetens förtroende för högskolan. En sådan bisyssla, s.k. FoU- bisyssla, skall hållas klart åtskild från lärarens arbete inom ramen för an- ställningen. De lärare som avses i bestämmelsen är professorer, lekto- rer, adjunkter, forskarassistenter, timlärare och gästlärare (jfr. 4 kap. 1 § högskoleförordningen [1993:100]). undervisningsuppdrag räknas inte som forskning eller utveck- lingsarbete enligt bestämmelsen. Sådana uppdrag får alltså bedömas en- ligt 7 § . Det gör inte heller uppdrag som forskaren har på grund av mera sina allmänna kunskaper än sin ämnesspecifika kompetens. De bi- sysslor som avses är enligt förarbetena till bestämmelsen t.ex. rådgiv- ning i vetenskapliga frågor och andra konsultuppdrag inom anställningens ämnesområde. Dit hör också verksamhet som grundar sig på lärarens uppfinningar inom ämnesområdet eller på produktionsmetoder som han eller hon utvecklat. Att vara ledamot i styrelsen för ett bolag, vars verk- samhet anknyter till lärarens ämnesområde, kan också betraktas som en FoU-bisyssla enligt bestämmelsen. Lärarna torde ha stora möjligheter att publicera sina kunskaper och insikter i skriftlig form på eget initiativ eller 96 Nuvarande reglering och praxis beträffande bisysslor på uppdrag av privata förlag under förutsättning att det inte är arbets- hindrande. Ämnesområdet för en anställning som professor eller annan högsko- lelärare bestäms inför anställningen och får beträffande flertalet lärar- kategorier inte ändras så länge han eller hon är anställd (4 kap. 17 § högskoleförordningen). För FoU-bisysslor liksom för andra bisysslor gäller att de inte får vara vare sig förtroendeskadliga, arbetshindrande eller konkurrerande. Meningen med bestämmelsen om FoU-bisyssla var att universitets- och högskolelärarna i ökad utsträckning skulle få utöva sådana bisysslor inom forskning och utvecklingsarbete som innebar att de utnyttjade sina speciella ämneskunskaper. Syftet med att i större omfattning tillåta FoU- bisysslorna var enligt föredragande statsrådet att på bästa sätt ta till vara den samhälleliga resurs som finns i den högt kvalificerade och speciali- serade kompetensen hos högskolans lärare. Man tänkte då särskilt på de tekniska och naturvetenskapliga områdena. Det var inte fråga om att be- reda högskoleforskare förmåner jämfört med andra statsanställda. Före- draganden utgick från att uppdragsforskning även i fortsättningen skulle vara den dominerande formen för samverkan mellan högskola och nä- ringsliv. Enligt 1 kap. 2 § högskolelagen har högskolorna som en av sina upp- gifter att samverka med det omgivande samhället och informera om sin verksamhet. Enligt 4 kap. 31 § högskoleförordningen skall högskolorna på lämpligt sätt informera sina lärare om vilka bisysslor eller slag av bisysslor som inte är förenliga med 3 kap. 7 § högskolelagen. Högskolan skall ge sina lärare råd vid bedömningen om en viss bisyssla är förenlig med den be- stämmelsen. Om en lärare begär det, skall högskolan lämna skriftligt be- sked i en sådan fråga. En lärare är enligt 4 kap. 32 § högskoleförordningen skyldig att hålla högskolan underrättad om de bisysslor som han eller hon har och som har anknytning till anställningens ämnesområde. Fram /99 var underrättelseskyldigheten begränsad till bisysslor som avsåg forskning och utvecklingsarbete och som var av nämnvärd omfattning och varaktighet. I den proposition som låg bakom ändringarna (prop. 1996/97:141 s. 50 f.) redogjorde regeringen för uttalanden av Högskollä- rarutredningen (SOU 1996:166 s.99 ff.) och för en rapport av Riksrevi- sionsverket (RRV 1995:45).