sou · GOB325d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Säkerhetspolischefen ansvarar för den löpande verksamheten vid och för de uppgifter där som i övrigt en myndighets chef har att utföra enligt verksför- ordningen (1995:1322). Av rikspolischefen avgörs dock sådana frågor på Säkerhetspolisens område som är av särskild vikt och sådana säker- hetsfrågor som också berör andra polismyndigheter. Rikspolischefen får också i ett särskilt fall avgöra en fråga. Vid finns en stab och fyra huvudenheter. Vid staben finns personal för den övergripande planeringen av Säkerhets- polisens verksamhet och personal för service åt de anställda vid hetspolisen. Vid staben finns också personal för juridiskt arbete och för inspektionsverksamhet. Varje enhet förestås av en chef (24 § instr.). Två av huvudenheterna ansvarar för operativ verksamhet, en för administration och en för teknikfrågor. Polisens uppgifter och organisation 55 fyra operativa verksamhetsgrenar. Det är säkerhetsskydd, kontra- spionage, terrorismbekämpning och författningsskydd. Vid sidan av huvudkontoret i har Säkerhetspolisen en- heter på ett stort antal platser i landet. Säkerhetspolisens organisation utanför är indelad i fem sektioner – Sektion syd, Sektion väst, Sektion nedre mellersta, Sektion övre mellersta och Sektion . Inom varje sektion finns en huvudstyrka på en ort samt större eller mindre grupper på andra orter. Säkerhetspolisen har, liksom har genom sin jourcentral, bemanning dygnet runt genom sin ledningscentral. Vid den administrativa enheten sker personal- och ekonomi- administration. Enheten svarar bl.a. också för intern information och vissa andra administrativa uppgifter. Enheten ansvarar även för kompetensförsörjningen inom . Huvudenheten för teknikfrågor svarar bl.a. för Säkerhetspolisens tekniska verksamhet, t.ex. när det gäller datateknik, kriminalteknik samt radio- och teleteknik. Enheten arbetar bl.a. med de projekt som nämns under avsnitt 4.3 om den tekniska utvecklingen. Huvudenheterna för operativ verksamhet Säkerhetspolisens arbete är som förut sagts huvudsakligen uppdelat på fyra verksamhetsgrenar – säkerhetsskydd, kontraspionage, terrorism- bekämpning och författningsskydd. I det följande beskrivs dessa verk- samhetsgrenar. Under säkerhetsskydd anges också vad säkerhets- prövning är. Inom säkerhetsskyddet utförs arbete som rör bl.a. registerkontroll (tidigare personalkontroll), tekniskt säkerhetsskydd, IT-säkerhet, råd- givning åt totalförsvarsmyndigheter m.fl., säkerhetsskyddsutrustning, kontroll av myndigheternas säkerhetsskydd och internsäkerhet. Inom verksamhetsgrenen ligger ansvaret för personskyddet för den centrala 56 Polisens uppgifter och organisation statsledningen och de utländska beskickningarna i . Här ligger också ansvaret för samordning samt säkerhetsarbete och personskydd i samband med statsbesök och liknande händelser. Säkerhetsskyddet är en förebyggande verksamhet. Säkerhetsskyddet skall genom kontroll, rådgivning och upplysning till myndigheter och företag medverka till att det finns ett tillfreds- ställande säkerhetsskydd. Säkerhetspolisen lämnar i stor omfattning in- formation om säkerhetsskydd till enskilda personer, myndigheter och näringsliv. Säkerhetspolisen bedriver extern föreläsnings- och utbild- ningsverksamhet för samverkande civila och militära myndigheter. Vid kontrollverksamheten uppmärksammas särskilt informationssäkerheten i IT-miljön. Säkerhetsskyddet deltar i polisutredningar rörande IT- relaterad brottslighet. Säkerhetsskyddet deltar också i ett antal olika arbetsgrupper för utvecklingen av IT-säkerheten i samhället. Säkerhetsskyddet har också uppgifter när det gäller s.k. säkerhets- skyddsavtal. Sådana avtal rör vilket säkerhetsskydd som behövs i vissa fall. Säkerhetsskyddsavtal skall staten träffa med anbudsgivare eller leverantör när staten avser att begära in anbud eller träffa avtal om upp- handling, där det förekommer uppgifter som med hänsyn till rikets säkerhet omfattas av sekretess. Detsamma gäller för kommuner, lands- ting och kyrkliga kommuner. Säkerhetsskyddet bedriver verksamhet i nära samverkan med andra enheter inom . Inte minst är andra enheters hotbilds- analyser av intresse för säkerhetsskyddet. Åtgärder för säkerhetsskyddet regleras i säkerhetsskyddslagen (1996:627, SL) och i säkerhetsskyddsförordningen (1996:633, SF). Med säkerhetsskydd avses skydd mot spioneri, sabotage och andra brott som kan hota rikets säkerhet samt skydd i andra fall av uppgifter som omfattas av sekretess enligt sekretesslagen (1980:100) och som rör rikets säkerhet (6 § SL). Med säkerhetsskydd avses enligt samma bestämmelse också skydd mot brott som innebär användning av våld, hot eller tvång för politiska syften (terrorism), även om brotten inte hotar rikets säkerhet. Säkerhetsprövning (tidigare infiltrationsskydd) skall göras innan en person anlitas i verksamhet som har betydelse för rikets säkerhet eller som är viktig för skyddet mot terrorism (11 § SL). Prövningen skall klarlägga om personen kan antas vara lojal mot de intressen som skyddas i säkerhetsskyddslagen och i övrigt är pålitlig från säkerhets- Polisens uppgifter och organisation 57 Säkerhetsprövningen skall omfatta registerkontroll och särskild personutredning under vissa angivna förutsättningar. Med registerkontroll avses att uppgifter hämtas från ett register som omfattas av lagen (1998:620) om belastningsregister, lagen (1998:621) om misstankeregister eller polisdatalagen (1998:622). Med register- kontroll avses också att sådana personuppgifter hämtas som Rikspolis- styrelsen eller Säkerhetspolisen behandlar utan att det ingår i ett sådant register (12 § SL). Med registerkontroll avses dock inte att uppgifter hämtas från en förundersökning eller särskild undersökning i kriminal- underrättelseverksamhet. Registerkontroll skall bl.a. göras vid säkerhetsprövning som gäller vissa anställningar, om anställningen eller deltagandet i verksamheten har placerats i en säkerhetsklass. Det finns tre säkerhetsklasser. Registerkontroll får även göras om det behövs för skyddet mot terrorism och det finns särskilda skäl (14 § SL). En särskild person- utredning skall bl.a. göras vid registerkontroll som avser anställning som placerats i säkerhetsklasserna 1 och 2 (18 § SL). Personutred- ningen skall omfatta den kontrollerades ekonomiska förhållanden och i övrigt skall undersökningen ha den omfattning som behövs. Den som säkerhetsprövas skall ha samtyckt till det innan kontroller vidtas (19 § SL). Personliga samtal hålls med en del av de personer som är föremål för säkerhetsprövning (36 § SF). Kontraspionaget syftar till att förebygga och avslöja brott mot rikets yttre säkerhet. De centrala straffbestämmelserna när det gäller brott mot rikets yttre säkerhet finns i 19 kapitlet . I första hand är arbetet inriktat på att förebygga och avslöja spioneri och olovlig underrättelseverksamhet. Kontraspionaget har väsentligen att arbeta mot främmande militära eller civila underrättelseorganisationer. Kontraspionagets arbete är inriktat även på främmande makts underrättelseverksamhet mot politiska, ekonomiska och teknologiska mål. Kontraspionaget syftar också till att förebygga och avslöja under- rättelseverksamhet som är riktad mot flyktingar, s.k. flyktingspionage. Med flyktingspionage avses t.ex. att en främmande stat kartlägger före- komsten av politiska motståndare bland personer som flytt från den staten till . Sådan verksamhet kan vara straffbar som olovlig underrättelseverksamhet. Vid kontraspionaget utförs kartläggning och uppföljning av införsel och utförsel av produkter och komponenter som kan ha betydelse vid 58 Polisens uppgifter och organisation tillverkning av massförstörelsevapen eller av annat material som hanteras så att det strider mot svensk lagstiftning eller internationella överenskommelser. Särskild uppmärksamhet riktas mot vissa länder. Arbetet omfattar bl.a. bevakning av sådan teknik eller sådant material som kan ha både civil och militär användning (s.k. dual-use-produkter) och som det därför kan innebära svårigheter att belägga med export- begränsningar. Kontraspionaget bedriver samarbete på detta område med andra myndigheter. Kontraspionaget informerar företag om skilda länders ansträngningar för att komma över produkter som kan användas vid tillverkning av massförstörelsevapen. Rapporter framställs om skilda länders aktiviteter inom icke-spridningsområdet. Rapporterna delges skilda myndigheter. För arbetet inom kontraspionaget har det internationella samarbetet särskild betydelse. Kontraspionaget lämnar yttranden i viseringsärenden till Utrikes- departementet och . Terrorismbekämpningen har till uppgift att i bekämpa yttringar av internationell terrorism. Säkerhetspolisen utövar för det arbetet i stor utsträckning ett internationellt samarbete. Säkerhetspolisen skall se till att inte blir en bas för politiskt motiverat våld i andra länder. Säkerhetspolisen skall också motverka flyktingspionage och annan för- följelse i från regimer eller organisationer i andra länder som förknippas med terrorism. Säkerhetspolisen skall också uppmärksamma tendenser till våld mellan olika religiösa grupper eller ideologiskt sammanhållna organisationer med utländskt ursprung. Säkerhetspolisen skall verka för att utländska medborgare som aktiverar sig i organisationer som utövar politiskt motiverat våld skall avvisas eller utvisas från . Säkerhetspolisen avger yttranden till regeringen, och i asyl- ärenden, i ärenden om uppehållstillstånd och i medborgarskapsärenden. Säkerhetspolisen har också möjlighet att anhängiggöra ärenden om avvisning eller utvisning. Terrorismbekämpningen skall utföra analyser av hot som riktas mot skyddspersoner och vid statsbesök eller liknande händelser. I den före- byggande verksamheten ingår att förvarna polismyndigheter och andra organ om misstänkta dåd, så att skärpt bevakning och andra före- byggande åtgärder kan vidtas. Polisens uppgifter och organisation 59 Inom författningsskyddet arbetar Säkerhetspolisen med att förebygga och avslöja brott mot rikets inre säkerhet, dvs. olaglig verksamhet som syftar till att med våld eller otillbörligt tvång ändra vårt statsskick, för- må beslutande politiska organ eller myndigheter att fatta ett beslut i viss riktning eller hindra den enskilde medborgaren från att utöva sina grundlagsfästa fri- och rättigheter. Inom denna verksamhetsgren kartlägger Säkerhetspolisen brott med en främlingsfientlig, rasistisk, antisemitisk eller homofobisk bakgrund. Säkerhetspolisen kartlägger också brott inom den s.k. autonoma rörelsen (enfrågeorienterade grupperingar), dvs. brott som används som medel för att uttrycka en politisk åsikt eller för att uppnå ett politiskt mål, t.ex. brott av personer som med utomparlamentariska metoder kämpar för djurens rättigheter. Författningsskyddet utför kontinuerligt analyser av vilket hot dessa grupper utgör. Författningsskyddet samarbetar i stor omfattning med den öppna polisen och lämnar bl.a. information för operativt bruk till den öppna polisen. Varje län utgör som förut sagts ett polisdistrikt och i varje polisdistrikt finns en polismyndighet som ansvarar för polisverksamheten inom distriktet (4 § PL). För ledningen av polismyndigheten finns en polis- styrelse (5 § PL). Den består av polismyndighetens chef och av det antal övriga ledamöter som regeringen bestämmer. Polisstyrelsens leda- möter utses av regeringen. Polisstyrelsen får inrätta en eller flera polisnämnder för att under styrelsen leda polismyndigheten inom den eller de delar av polis- distriktet som styrelsen bestämmer (5 a § PL). I en polisnämnd skall in- gå antingen polischefen eller den ställföreträdande polischefen och det antal övriga ledamöter, lägst fem och högst tio, som polisstyrelsen be- stämmer. Dessa ledamöter utses av polisstyrelsen. Polisstyrelsen får be- stämma att också en chef för polisområde skall ingå i polisnämnden. Chefen för åklagarmyndigheten eller en ersättare för honom eller henne har rätt att närvara och yttra sig och få sin mening antecknad vid polisstyrelsens och polisnämndens sammanträden (2 kap. 9 § PF). Det finns personalföreträdare i polisstyrelserna. De har ingen beslutanderätt eller rösträtt, men väl rätt att närvara och att yttra sig. Vid en polismyndighet får det finnas närpolisråd och andra organ för samråd och samverkan mellan myndigheten och andra myndigheter 60 Polisens uppgifter och organisation eller allmänheten (2 kap. 10 § PF). Dessa organ har en rådgivande funktion. Chef för en polismyndighet är en länspolismästare (2 kap. 11 § PF). Vid varje polismyndighet finns det en ställföreträdande polischef. Den ställföreträdande polischefen är en biträdande länspolismästare, för- utom vid där ställföreträdare är den som myndigheten bestämmer. Polismyndigheterna är vanligen indelade i polisområden. Dessa kan i sin tur vara indelade i närpolisområden. Basen i polisens verksamhet skall vara närpolisverksamheten. Närpolisverksamheten bygger på att polisen arbetar problemorienterat i mindre lokala enheter för att öka tryggheten i närsamhället. Normalt finns vid en polismyndighet en polisoperativ enhet som i regel rymmer utredningsverksamhet (kriminalpolisverksamhet), utryckningsverksamhet och trafikpolisverk- samhet samt en förvaltningsenhet för bl.a. administrativa uppgifter. Alla polismyndigheter har särskilda kriminalunderrättelseenheter. De är av varierande storlek. Polisdistriktet utgör verksamhetsområde för polismyndigheten. I princip är polismyndighetens verksamhet begränsad till det egna distriktet. Regeringen eller den myndighet som regeringen utser kan dock enligt polislagen bestämma i vad mån en polismyndighet skall be- driva verksamhet utanför sitt distrikt (4 § PL). Bestämmelsen ger stöd åt en föreskrift i polisförordningen som bl.a. anger att en polisman utanför polisdistriktet får fullfölja spaning eller gripa den som har be- gått brott (4 kap. 9 § PF). Vid förstärkning av en polismyndighet är det den mottagande myndigheten som får svara för kostnaderna. Chef för den personal som tjänstgör som polisförstärkning är länspolismästaren vid den polis- myndighet som har tilldelats förstärkningen, om något annat inte bestämts i det enskilda fallet (3 kap. 11 § PF). Vid i finns det en beredskapsstyrka med uppgift att bekämpa terroraktioner i landet (2 kap. 17 § PF). Frågan om polisens beredskap vid vissa allvarliga brottsliga angrepp aktualiserades vid skilda tillfällen . Den parla- mentariska kommission som tillsattes med anledning av mordet på föreslog att en särskild beredskapsstyrka mot terrorist- angrepp skulle inrättas (SOU 1988:18). Kommissionen ansåg att de piketgrupper som fanns i , och inte räckte till i extremt allvarliga situationer och att det skulle skapas en resurs Polisens uppgifter och organisation 61 som kunde användas i exceptionella situationer när alla andra utvägar misslyckats. Som exempel angavs att en organiserad terroristgrupp ockuperat en byggnad, ett flygplan eller liknande område. Polis- uppgifter som räddningstjänst vid katastrofbetonade händelser och skydd mot sabotörer skulle däremot lösas i annan ordning och inte genom att beredskapsstyrkan togs i anspråk. beslutade i samband med behandlingen av budgetproposition att tillskjuta medel för en polisiär resurs i form av en beredskapsstyrka för att bekämpa terroraktioner (prop. 1989/90:100, bet. JuU27, rskr. Den dåvarande civilministern uttalade att styrkan borde placeras i , men vara en för hela landet gemensam resurs. Han angav att hälften av tjänstgöringstiden för de poliser som avdelades för uppgiften skulle avsättas för professionell ut- bildning och träning och att poliserna skulle utnyttjas i den dagliga polistjänsten i ordinarie verksamhet. Med hänsyn bl.a. till att regeringen regelmässigt måste informeras om sådana situationer där det kunde bli aktuellt att använda styrkan ansåg civilministern att det var regeringen som skulle fatta beslut om tillstånd att ta styrkan i anspråk. Beredskapsstyrkan inrättades vid i . budgetproposition anförde regeringen att den organisa- toriska lösningen för bekämpning av terroraktioner borde förändras (prop. 1996/97:1). Regeringen ansåg att beredskapsstyrkans personal borde integreras med den särskilda insatsstyrka, Piketen, som fanns in- rättad vid polismyndigheten. Rationaliseringsvinster kunde därmed göras i form av samordnad utbildning och rekrytering. Regeringen uttalade att den kompetens som styrkans personal tillägnat sig borde tas tillvara så att det gagnade hela polisväsendet. delade regeringens uppfattning (bet. 1996/97:JuU1, rskr. När styrkan integrerades med Piketen uppkom frågan om vilken ordning som skulle gälla vid beslut om polisinsatser mot terroraktioner. Regeringen uttalade budgetproposition att dessa beslut, som måste utgå från operativa överväganden, borde fattas av Rikspolis- styrelsen på framställning av vederbörande regionala chef (prop. 1997/98:1). aktualiserades frågan om förändringar av insats- styrkans organisation och uppgifter. Personalen vid insatsstyrkan till- skrev justitieutskott. Personalen uttryckte missnöje över ordningen i fråga om ledning, utbildning, utrustning och organisation. i granskade förhållandena för bl.a. och lämnade en rapport till . angav i rapporten att styrkan inte borde placeras vid , bl.a. 62 Polisens uppgifter och organisation med hänsyn till de minskade möjligheter detta skulle innebära för personalen att medverka i uppdrag som ligger nära huvuduppgiften. ansåg också att en sådan placering skulle medföra problem för personalen vid övergång till annan verksamhet efter tjänstgöring vid styrkan. överlämnade en rapport till regeringen om insatsstyrkan. I rapporten angavs att polisen behöver en nationell styrka för att kunna bekämpa terroraktioner och att styrkans verksamhetsområde borde utvidgas. föreslog att styrkan skulle kunna sättas in i sådana fall där det från polisiär synpunkt är lämpligt att anförtro styrkan eller delar av den en uppgift. Någon formell begränsning av styrkans verksamhetsområde borde enligt styrelsen inte finnas. angav att det inte finns några operativa eller andra övergripande skäl för att överta den direkta ledningen över styrkan. borde i stället utöva en indirekt ledning över styrkan. i borde ha bättre förutsättningar att tilldela styrkan lämpliga uppgifter vid sidan av huvuduppgiften. Styrkan borde utnyttjas i verksamhet vid polismyndigheterna, vid och vid . Styrkan borde underställas och ledas av den polismyndighet som i övriga delar svarar för den aktuella insatsen. borde enligt förslaget ta ett fastare grepp om verksamheten . borde föreskriva att det för styrkan skall finnas en särskild budget och en handlingsplan och att verksamheten skall följas upp särskilt. ansåg mot bakgrund av övriga förslag i rapporten, särskilt förslaget om ett utökat ansvarsområde, att det inte borde finnas en särskild beslutsordning för att ta styrkan i anspråk. Ett sådant beslut borde kunna ske vid i i enlighet med de regler som gäller för förstärkningsrörelser. Man slipper enligt därmed de tillämpningsproblem som orsakas av att det finns olika uppfattningar om när styrkan skall anses vara tagen i anspråk. Genom en aktivare indirekt ledning från Rikspolis- styrelsen kan man försäkra sig om att styrkan används i enlighet med statsmakternas intentioner. framhöll också den möjlighet som har att biträda en polismyndighet vid en särskild händelse genom att besluta att styrkan skall utgöra en förstärkning från i . Styrkan borde enligt förslaget kallas för att betona att den är en nationell resurs. Samtliga länspolismästare ställde sig bakom förslag. Polisens uppgifter och organisation 63 Regeringen uttalade i Budgetpropositionen (prop. 1999/2000:1) att förutsättningarna för att bibehålla styrkans kompetens försämrats efter integrationen med Piketen. Regeringen angav att det var tydligt att de formella begränsningarna beträffande styrkans verk- samhetsområde var mindre lämpliga. Regeringen angav att de förslag som lämnat borde ge goda förutsättningar för en gynnsam utveckling av styrkans fortsatta verksamhet och att regeringen avsåg att vidta de förordningsändringar som behövs för att förslaget skulle kunna genomföras. finns således vid i och har till huvuduppgift att bekämpa terroraktioner i landet (2 kap. 17 § PF). Styrkan får användas i annan polisverksamhet, om det kan ske med hänsyn till huvuduppgiften. Den polismyndighet som begär förstärkning av insatsstyrkan skall svara för kostnaden för insatsen. skall utfärda föreskrifter för insatsstyrkans verksamhet efter samråd med i (13 a § instr). I detta avsnitt redogör kommittén för vilka register polisen använder sig av och för vilka regler som gäller i denna verksamhet. Polisen använder sig av ett stort antal databaserade register i sin verksamhet. Vissa av registren förs lokalt, t.ex. register för intern samordning av pågående utredningar eller tillfälliga förundersöknings- register för pågående förundersökningar samt RAR (rationell anmälansrutin). De centrala registren förs hos . De olika registren utgör viktiga verktyg i polisens arbete. har datorkapaciteten och tekniken för informationsöverföring utvecklats i snabb takt inom polisväsendet. Med hänsyn till den tekniska utvecklingen har det ansetts angeläget att ta fram ny lagstiftning som är anpassad till denna utveckling och som ger rättsliga ramar för utvecklingsarbetet inom informationstekniken. Vidare måste lagstiftningen uppfylla de krav som uppställs i de internationella överenskommelser som har ingått. Både Europolkonventionen och (vilkas innehåll behandlas närmare i kap. 5 om det internationella polissamarbetet) bygger på att upplysningar kan utväxlas med modern informationsteknik. trädde personuppgiftslagen (1998:204) i kraft medan polisdatalagen (1998:622) trädde i kraft . Per- sonuppgiftslagen ersatte datalagen medan polisdatalagen, tillsammans med lagen (1998:620) om belastningsregister och lagen (1998:621) om misstankeregister, ersatte polisregister- och kriminalregisterför- fattningarna. Lagarna om belastningsregister och misstankeregister trädde i kraft . Personuppgiftslagen och polisdata- lagen reglerar behandling av personuppgifter. Lagarna samverkar på så sätt att polisdatalagen innehåller de bestämmelser som utöver person- uppgiftslagens bestämmelser behövs i polisens verksamhet. I detta kapitel tas först upp de grundläggande bestämmelserna om behandling av personuppgifter i personuppgiftslagen och de komplet- terande bestämmelserna härom i polisdatalagen. Vidare beskrivs de register som särskilt regleras i polisdatalagen och i lagarna om belastningsregister och misstankeregister. Avslutningsvis behandlas övriga register som förekommer i polisens verksamhet. 3.2Allmänna regler om behandling av personuppgifter antogs och rådets direktiv /46/EG om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (dataskydds- direktivet). Syftet med direktivet är att garantera dels en hög skyddsnivå när det gäller enskilda personers fri- och rättigheter med avseende på behandling av personuppgifter, dels en likvärdig skyddsnivå i alla medlemsländer, så att staterna inte skall kunna hindra det fria flödet mellan dem av personuppgifter under hänvisning till enskilda personers fri- och rättigheter. Som nämnts ersatte personuppgiftslagen (1998:204) datalagen (1973:289, prop. 1997/98:44, bet. KU18, rskr. Genom den nya lagen genomfördes dataskyddsdirektivet. Enligt övergångsbestämmelserna till personuppgiftslagen skall för behandling av personuppgifter som påbörjats före den äldre lagen tillämpas till och med . För centrala system som var i drift gäller således Datainspektionens tillstånd och datalagen fram till och med . Till dess måste systemen anpassas så att behandlingen sker i överensstämmelse med personuppgiftslagen och polisdatalagen. Personuppgiftslagen är uppbyggd enligt den så kallade hanterings- modellen. Det innebär att automatiserad behandling av personuppgifter i princip är förbjuden.