sou · GOB352d4 · 2001-01-01 00:00:00 — Frågan om återskapande av våtmarker behandlas i kap. 13 om Myllrande våtmarker. Det mål om ekologisk produktion som föreslagit tas inte upp eftersom ett sådant mål redan presenterats för (Skr 1999/2000:14) med följande lydelse: Den ekologiskt odlade arealen bör fördubblas (till ) till 2005 och den ekologiska animalieproduktionen bör öka. av antalet mjölkkor och slaktdjur av nöt och lamm bör finnas i ekologisk produktion . Konsumenternas efterfrågan på ekologiska livsmedel är avgörande för om målen kan nås. Målet har betydelse för att uppnå flera miljökvalitetsmål, bl.a. Giftfri miljö. bör en utvärdering göras av hur mycket ekologisk produktion har bidragit till miljökvalitetsmålen. Därvid bör också en bedömning göras av hur nya mål för denna produktion ska formuleras. Miljökvalitetsmålet som det fastställts av (enligt avsnitt 16.1) anger att genetiskt modifierade organismer inte ska sättas ut om det hotar biologisk mångfald. Det finns även andra risker. Frågan utreds av Kommittén om biotekniken i samhället (U 1998:01). Målet bör ses över mot bakgrund av förslagen från även denna kommitté. 510 Ett rikt odlingslandskap Genomgång av problem som behöver rättas till, orsakerna till problemen och aktiviteter som behöver förändras. Ökade gifthalter i jorden, bl.a. ren, minskad användning av kap. 8 om Giftfri miljö 1–3, 6 mark upphör att vara jord- i landskapet utarmas. bruksmark, förändrat och Det gäller arter, intensivare jordbruk, minskad Ökad skötsel av värdefulla värdefulla marker, livsmiljöer, marker, livsmiljöer, land- Potentiell risk: Introduktion av främmande organismer och genetiskt modifierade orga- nismer (GMO) Ökad kunskap om introduk- tion och användning av främmande organismer och GMO mark upphör att vara jord- bruksmark, förändrat och kräver sorter/raser som ger genresurser så att de kan användas inom växt- och cerade växter och djur Avelsarbetet för hotade hus- djursraser Ett rikt odlingslandskap 511 De stora förändringar av jordbruket som skett har haft negativa följder för kulturmiljön och de arter som gynnades av äldre tiders brukningsformer. De slåttermarker som var vanliga i är nästan helt försvunna. Arealen betesmark har också kraftigt minskat. Denna utveckling har accelererat det senaste årtiondet. I skogs- och mellanbygder finns också en trend att jordbruksmark planteras med skog eller lämnas att växa igen, med följd att landskapet blir allt mer slutet. Rationaliseringar i jordbruket har lett till ett mer enahanda landskap, särskilt i slättbygderna, där diken, småvatten och åkerholmar i hög grad försvunnit. Genom rationaliseringar hotas också lantbrukets äldre ekonomibyggnader. Nollalternativet definieras som att den nuvarande gemensamma jord- brukspolitiken inom EU (Common Agriculture Policy, CAP) med tillhörande regelverk och prisstöd antas fortsätta i ungefär samma om- fattning liksom att det svenska landsbygdsprogrammet ska ha en likartad omfattning och anslutningsgrad som . Landsbygdsprogrammet och andra tidigare ersättningsformer (t.ex. ) har sammantaget haft mycket positiva effekter på odlingsland- skapet. De problem vi ändå ser beror främst på de stora föränd- ringar som tidigare ägt rum i jordbruket, men också på ökad internatio- nell konkurrens och dålig lönsamhet vilket leder till rationaliseringar och nedläggning av jordbruksföretag som kan försämra förutsättningarna för det öppna odlingslandskapet och den biologiska mångfalden. är ca 2 000 arter i odlingslandskapet rödlistade, varav ca 500 är akut eller starkt hotade. Byggnadsbeståndet är hotat både på grund av nedläggning och ändrade driftsformer eller djurhållningskrav. På lång sikt talar mycket för att omfattningen av EU:s stöd till jordbruket kommer att minska och att också livsmedelspriserna kommer att sjunka. Om inte särskilda åtgärder vidtas kommer trenden att fortsätta med nedläggning av gårdar och jordbruksmark, särskilt i skogs- och mellan- bygder. Å andra sidan kan en ändrad inriktning av EU:s jordbruksstöd med ökad miljöprofil leda till en positiv utveckling även om den totala omfattningen av stöden minskar. 512 Ett rikt odlingslandskap Enligt innebär nollalternativet att dagens odlings- landskap hålls öppet och bevarar huvuddragen av sitt kulturhistoriska och biologiska innehåll. Med nollalternativet kan inte värdena förstärkas på ett uthålligt sätt. Inte heller kan nollalternativet förhindra förluster vad gäller de mest hotade kulturmiljöerna, naturmiljöerna och arterna. Många brukningsenheter som är mycket rika på agrarhistoriska lämningar kommer inte att få den skötsel dessa lämningar kräver för att inte förstöras. Den gradvisa utarmningen av den flora som hör samman med ängsskötsel kommer att fortsätta. Detta trots att läget redan nu är kritiskt för ängsfloran. Samma utarmning från en redan kritisk nivå kommer också att ske för den flora som är betingad av extensivt utmarksbete på ljunghedar, alvar och skogsbeten. Dessa miljöer har, trots sin begränsade storlek, avgörande betydelse för helheten i det hävdade landskapet. Mellan åren 1987–1992 genomfördes en rikstäckande inventering av biologiskt värdefulla betes- och ängsmarker, den s.k. ängs- och hagmarksinventeringen. För hela landet redovisades totalt ca värdefull ängs- och hagmark. (RRV 1999:2) och har pekat på att miljöstödet inte alltid har gått till de mest värdefulla områdena. preliminära analyser visar att mellan och av de värdefulla områdena enligt ängs- och hagmarksinventeringen omfattas helt eller delvis av dagens miljöstöd till jordbruket. Av de värdefulla marker som inte får stöd brukas en del utan bidrag medan andra är ohävdade och därmed förfaller eller förbuskas. En del har planterats med skog. I vissa regio- ner är bilden mer alarmerande. på uppger att mindre än hälften av arealen naturbetesmark har miljöstöd och i stor utsträckning håller på att växa igen. Om inget mer görs än kommer värdefulla betes- och slåtter- marker som är möjliga att restaurera att lämnas ohävdade. Risken är om man väntar för länge med restaurering att igenväxningen gått så långt att det inte längre finns några värden kvar att återskapa. Det är också troligt att kostnaderna ökar ju längre man väntar. Kon- sekvensen blir också att många av de arter som är hotade i odlingsland- skapet kommer att fortsätta att vara det. Många av de byggnader på landsbygden som tillhör jordbruket, sär- skilt ekonomibyggnader, kommer att bli överflödiga och för- svinna. Fortsätter förändringarna i oförändrad takt kommer högst av de äldre ekonomibyggnader som brukas att nyttjas . Den grupp byggnader som är utsatta för de största förändring- arna är de ekonomibyggnader som hör ihop med husdjursskötseln framför allt ladugårdar. Detta beror bl.a. på samhällets ökade krav på arbetsmiljö, djurhälsa etc. Ett rikt odlingslandskap 513 av de äldre ladugårdarna gått ur bruk eller rivits. Förutsättningarna att bevara dessa karaktärsskapande byggnader i odlingslandskapet behöver förbättras. är av gårdarnas byggnadsbestånd helt eller delvis överloppsbyggnader, dvs. byggnader som saknar använd- ning. Regionalt kan dock över hälften av byggnaderna vara helt eller delvis outnyttjade. Det är inte så vanligt att dessa byggnader rivs, så länge de inte utgör en belastning för ägaren, men de klarar sig inte hur länge som helst utan underhåll. Det är inte möjligt att förutse när den kritiska punkten nås då byggnaderna kommer att försvinna. Enligt en undersökning som gjorts av i har t.ex. 12 pro- cent av ängsladorna försvunnit i vissa byar –1998. Att den totala mängden värdefulla överloppsbyggnader kommer att fördelas på färre brukare är ett sannolikt antagande, vilket i sin tur kan påverka möjligheterna till underhåll och göra att hotbilden förstärks. Fäbodarna behöver ägnas särskild uppmärksamhet. fanns det i endast 93 fäbodar som brukades traditionellt enligt en rapport från (på uppdrag av Riksantikvarie - ämbetet). Därutöver finns det uppskattningsvis minst lika många som bara delvis brukas på traditionellt vis. Ett fortsatt brukande kräver aktiva stödåtgärder. En samordning behövs av de framtida statliga insatserna för främjande av den levande fäbodkulturen och bl.a. pågår arbete med en probleminventering på . Om man vill bevara något av fäbodkulturen gäller det att stödåtgärder sätts in. Landsbygdens vägnät har traditionellt sammanbundit byar och går- dar. Dessa vägar har förutom ett kulturhistoriskt värde även stora vär- den för den biologiska mångfalden genom växtligheten längs vägrenar och diken. Inför upprustning och underhåll är det viktigt att kunskap om dessa värden sammanställs och flera vägregioner arbetar nu med kulturhistoriska väginventeringar. Nya trafikanläggningar kan lokalt fragmentera landskapet och medföra stora negativa konsekvenser både för natur- och kulturmiljön. Det förslag som utarbetats av trafikverken och som innebär att natur- och kulturmärka trafiksystemet, kan innebära radikalt förbättrade förutsättningar för att integrera natur- och kulturfrågorna i planeringen. Det blir svårt att bevara de gamla husdjursraserna och växtsorterna om inte insatserna ökar. Gamla husdjursraser har alltid lägre pro- duktionsförmåga än moderna raser och består av ett förhållandevis ganska litet antal djur som bevaras med hjälp av enskilda hus- djursägare. Situationen för de olika husdjursraserna är mycket olika. För vissa raser, t.ex. bohuskulla och jämtlandsget, finns endast några 10-tals individer. 514 Ett rikt odlingslandskap 16.5.2Hur hanteras problemen ? Flera av de frågor som aktualiseras under de olika delmålen är regle - rade genom . Därutöver finns bestämmelser även i ett antal andra lagar: Lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. som ger skydd bl.a. åt jordbrukets kulturmiljöer. Fornlämningar har ett generellt skydd och synnerligen värdefull bebyggelse kan skyddas som byggnadsmin- nen. Växtskyddslagen (1972:318) som reglerar införsel av växtprodukter från länder utanför EU. Genom EU:s förordning (EG) nr 338/97 om skyddet av arter av vilda djur och växter genom kontroll av handel med dem regleras frågor om införsel och utförsel. I 3 kap. 4 § anges, att brukningsvärd jordbruksmark får tas i anspråk för bebyggelse eller anläggningar endast om det behövs för att tillgodose väsentliga samhällsintressen och detta behov inte kan tillgodoses på ett från allmän synpunkt tillfredsställande sätt genom att annan mark tas i anspråk. innehåller därutöver bestämmel- ser om skydd av natur- och kulturområden genom skapande av reservat och skyddsområden, t.ex. biotopskyddsområden. Dessa frågor regleras i 7 kap. I förordningen (1998:1252) regleras de generella biotopskydds- områdena, såsom alléer, odlingsrösen och småvatten i jordbruks- landskapet. Vidare ges och respektive länsstyrelse be- myndigande att förklara vissa andra skyddsvärda områden som bio- topskyddsområden. Våtmarker är i delar av landet skyddade genom förbud mot mark- avvattning enligt 11 kap. . I övrigt krävs till- stånd för att få utföra arbeten som avvattnar mark. För jordbruksverksamhet finns vissa särskilda bestämmelser 12 kap. och i förordningen (1998:915) om miljöhänsyn i jordbruket. I förordningen finns bestämmelser som syftar till minskat läckage av växtnäringsämnen till vatten och luft från stallgödselhantering och växtodling. utarbetar föreskrifter om den hänsyn till natur- och kulturvärden som ska tas vid markanvändning i jordbruket. Det finns bestämmelser om att jordbruksmark får tas ur produktion, t.ex. för skogsplantering, först efter anmälan till , vilken har möjlighet att förbjuda plantering vid skada på natur- eller kulturmiljön. Täktverksamhet, inklusive matjordstäkt, är i stor utsträckning till- ståndspliktig och regleras i 12 kap. . Övriga åtgärder som medför att miljön väsentligt ändras får endast ske efter samråd med eller annan myndighet (12 kap. 6 § ). Det finns möjlighet att förbjuda utsättning och utplantering av djur- eller växtarter i naturmiljön och det är inte heller tillåtet att handla med arter om det innebär hot mot överlevnad (8 kap.). För genetiskt modifierade organismer finns särskilda bestämmelser i 13 kap. Bestäm- melserna gäller innesluten användning, avsiktlig utsättning och utsläp- Ett rikt odlingslandskap 515 pande på marknaden. Innan en genetisk modifierad organism används enligt någon av dessa tre formerna måste en utredning göras som ska ligga till grund för bedömning av hälso- och miljöskador som organismen kan orsaka. Bekämpningsmedels- och annan kemikalieanvändning regleras framför allt i 14 kap. . Kopplad till sådan användning finns ett antal regeringsförordningar och myndighetsföreskrifter. Som en del i Europeiska rådets överenskommelse om EG-kommis- sionens reformförslag till ny jordbrukspolitik (Agenda 2000) antogs en ny rådsförordning (EG) nr 1257/99 om stöd till utveckling av lands- bygden (LBU-förordningen). I förordningen fastställs ramarna för EG:s stöd till en hållbar utveckling av landsbygden. Sammantaget ersätter LBU-förordningen nio nu gällande rådsförordningar om struktur-, miljö- och landsbygdsåtgärder med anknytning till den gemensamma jordbrukspolitiken. Genom LBU-förordningen får medlemsstaterna möjlighet att själva definiera sina egna prioriteringar och göra sina egna val bland de åtgärder som ingår i förordningen. Dessa val ska genomföras inom ramen för en samlad programplanering. Det är dock obligatoriskt för alla medlemsstater att tillämpa förordningens miljö- åtgärder. Målen för miljöåtgärderna är i princip de samma som tidigare, men reglerna är mer allmänt hållna. I det svenska förslaget till miljö- och landsbygdsprogram för perioden –2006 beräknas kostnaderna för miljöersättningar och kompetensutveckling till ca vid periodens slut. Ekologisk produktion utgör, i kombination med ett aktivt konsu- mentval av ekologiska produkter, en drivkraft för att förbättra miljön i odlingslandskapet. Den ekologiska odlingen ger en minskad användning och spridning av bekämpningsmedel och kan i viss utsträckning hjälpa till att bevara ett jordbruk med betande djur. I detta avsnitt redovisas först vilka åtgärder som kan krävas för att nå etappmålen. Vissa förtydliganden av innebörden av och syftet med etappmålen ges också. Därefter redovisas vilka ekologiska, ekonomiska och sociala konsekvenser vi bedömer att förslagen har och våra skäl för val av ambitionsnivå. Slutligen redovisas konsekvenser på av att nå miljökvalitetsmålet. 516 Ett rikt odlingslandskap 16.6.1Åtgärder för att nå etappmålen Nuvarande areal () hävdade ängs- och betesmarker bevaras och sköts. Arealen särskilt värdefulla betesmarkstyper utökas med (ca 13 000 ha) och arealen hävdad ängsmark med (ca 5 000 ha) till 2010. Målet syftar till att hävda ängs- och betesmarker i tillräcklig omfattning i hela landet för att bevara odlingslandskapets biologiska mångfald och det agrara kulturarvet. Det är väsentligt att hagar, strandängar, alvar- marker och andra naturbetesmarker fortsatt hävdas och att hävden återupptas på igenväxande betesmarker. Detta gäller både i slättbygder och skogs- och mellanbygder. Hävdade ängs- och betesmarker har stort värde för turism och friluftsliv. Nuvarande areal ängs- och betesmark är ca 450 000 ha, varav en del inte sköts på ett tillfredsställande sätt, bl.a. på grund av brist på betesdjur. Vissa typer av marker har blivit så ovanliga att restaurering och utökning behövs. Det gäller särskilt natur- betesmark i norra , ljunghedar samt skogs-, fäbod- och alvarbete samt slåtterängar. Marker som var inägomark före skiftena bör vidmakthållas i samma utsträckning som . För att nå målet krävs god tillgång på betesdjur. har visat att det på nationell nivå finns tillräckligt med djur för att hävda hela arealen ängs- och betesmarker, men att det regionalt kan uppstå brist. Åtgärderna består i första hand av fortsatt skötsel av den befintliga arealen ängs- och betesmarker. Det är särskilt viktigt att skötseln inriktas mot och är tillräcklig i områden som klassats högt i Natur- vårdsverkets nationella bevarandeplan för odlingslandskapet. En del av den uppskattade arealen ängs- och betesmark ligger ohävdad och där krävs restaurering. Den restaureringsvolym som avses i etappmålet är ca 16 000 ha. Därtill kommer ca 2 400 ha betesmark som ska läggas om till ängsmark. har i uppdrag att, efter samråd med Naturvårds- verket och , utreda förutsättningar, former och kostnader för att inventera förekomsten av de arealer som är värdefulla från naturvårds- och kulturmiljösynpunkt. En sådan inventering behövs för att kunskapen om slåtter- och betesmarkernas kulturhistoriska vär- den och totala utbredning ska förbättras så att åtgärderna sätts in i rätt områden. Detta arbete bör leda till en revidering av den nationella be- varandeplanen. Ett rikt odlingslandskap 517 En utökning av arealen slåtteräng och arealen sär- skilt värdefulla betesmarkstyper innebär att det skulle finnas: · 10 000 ha slåtteräng (ökning med 5 400 ha, varav restaurering 3 000 ha och omläggning av betesmark 2 400 ha). ·5 000 ha naturbetesmark i nedre och övre produktions- områden (ökning med 1 000 ha) ·30 000 ha1 alvarbete (ökning med 6 000 ha) ·3 000 ha (ökning med 600 ha) ·14 000 ha skogsbete (ökning med 2 800 ha) ·6 000 ha fäbodbete (ökning med 1 200 ha) ·10 000 ha strandzoner (ökning med 1 000 ha) Bevarandet av representativa delar av fäbodkulturen innefattar inte enbart hävd av betesmarkerna utan hela miljön med byggnader, hägna- der etc. bör uppmärksammas. I detta etappmål ingår dock enbart betesmarkerna men formerna för ett bredare stöd bör utredas av Riks- antikvarieämbetet. Ansvariga för genomförandet är i första hand landets bönder med stöd av . Mängden småbiotoper i eller i anslutning till bevaras i minst dagens omfattning i hela landet och senast till 2005 tas en strategi fram för hur mängden småbiotoper i slättbygden ska ökas. Målet syftar till att bevara småbiotoper i eller i anslutning till för att därigenom erbjuda livsmiljöer för vilda växter och djur. Exempel på småbiotoper är dikesrenar, vägkanter, åkerrenar och vattenmiljöer. De senare behandlas i kap. 13 om Myllrande våtmarker (etappmål 4 om anläggning av våtmarker i odlingslandskapet). Ansvariga för bevarandet av småbiotoper är i första hand markägare och brukare av marken. Även andra betydelsefulla livsmiljöer som inte brukar benämnas småbiotoper ingår i målet. Det gäller framför allt parker och trädgårdar. I slättbygderna behövs en större mängd småbiotoper i form av t.ex. dikesrenar, åkerrenar och vattenmiljöer. Tillfälliga eller permanenta småbiotoper kan också skapas genom att lämna delar av åkermarken, t.ex. åkerhörn, obrukade. Det går inte att med dagens kunskap säga exakt hur mycket småbiotoper som kan behövas i slättlandskapet. Vi föreslår därför att tillsammans med andra berörda 1 Denna siffra från är dock förmodligen underskattad. Enligt finns ca 40 000 ha. 518 Ett rikt odlingslandskap myndigheter ges i uppdrag att ta fram en strategi för hur mängden små- biotoper kan ökas i slättlandskapet. Därvidlag bör man se över vilka typer av småbiotoper som främst behövs, var de lämpligen anläggs samt vilka kostnader som uppstår vid anläggningen och hur dessa kostnader kan finansieras. Vägkanter står för en betydande areal där många av odlingslandska- pets växter och djur förekommer. har inventerat och regist- rerat artrika vägkanter längs det statliga vägnätet. I dessa har återfunnits över 100 rödlistade kärlväxter. Vägkantsområdet är dessutom värdefullt för andra växter och djur, och innehåller även många viktiga natur- och kulturmiljöer, t.ex. alléer, stenmurar och milstenar. Att bevara och sköta det äldre vägnätet i småskalig odlingsbygd och att slå hela vägområdet på samtliga vägar är ett sätt att bevara landskapets variation och den biologiska mångfalden. bör få i uppdrag att dels säkerställa artrikedomen i de artrika vägkanterna, dels utveckla artrikedomen i övriga vägkanter, särskilt i slättlandskapet. bör också fortsätta utvecklingen av metoder att tillvarata det slagna gräset för användning i komposterings-, rötnings- eller förbränningsanläggningar. Parker och trädgårdar har också stor betydelse för den biologiska mångfalden och som en del av kulturlandskapet, framför allt i slättbyg- den där de ofta utgör de enda kvarvarande större partierna med träd- miljöer. Parken och trädgården kan också fungera som reträttplats för djur under de perioder åkern i den omgivande miljön inte ger tillräckligt med skydd och föda. De blommande träden, buskarna och örterna i trädgården gynnar pollinatörer. Mängden kulturbärande landskapselement som vårdas ökar till 2010 med . Målet syftar till att hävda kulturbärande landskapselement och i viss mån även kulturmiljöer. Kulturbärande element i landskapet är t.ex. fornlämningar, alléer, spår av äldre arrondering i gärdesgårdar, , jordvallar, häckar, fägator, spår av brukningsmetoder som odlingsrösen, åkerholmar, diken, märgelgravar, brukningsvägar, hamlade träd. Behovet av att öka insatserna för vård av landskapselement gäller främst i norra och i skogs- och mellanbygder. Stödet till vård av speciella kulturvärden i odlingslandskapet behöver öka och reglerna ses över. ges stöd i huvudsak när de kultur- historiska värdena sammanfaller med höga biologiska värden. Riks- antikvarieämbetet bör i samverkan med inför nästa programperiod göra en översyn av behovet av ytterligare stöd till land- skapselement med höga kulturhistoriska värden. Ett rikt odlingslandskap 519 Landskapselementen behöver hävdas för att finnas kvar, men kunskapen om hur de traditionellt hävdas håller på att försvinna. Att vända trenden är ett nödvändigt steg för att uppnå miljökvalitetsmålet. Åtgärder i form av informationsinsatser och kompetensutveckling krävs. Insatser sker i samverkan mellan , Riksantikva- rieämbetet och andra aktörer. Vissa av dessa landskapselement markerar äldre gårds- och bygrän- ser och kan hotas vid fastighetsombildningar. bör i samverkan med informera om de kulturhistoriska värden som ligger i att dessa gränser finns bevarade så att rimlig hänsyn kan tas vid fastighetsombildningar. Lantbrukets äldre kulturhistoriskt värdefulla ekonomi- byggnader är bevarade i den utsträckning som krävs för att bibehålla odlingslandskapets karaktär. finns ett program för omfattning och inriktning av bevarandet. Etappmålet syftar till att de äldre karaktärsgivande kulturhistoriskt vär- defulla ekonomibyggnaderna ska underhållas och om möjligt fortsatt kunna utnyttjas. Denna traditionella bebyggelse är av stor betydelse för upplevelsen och förståelsen av det svenska kulturlandskapet. Olika bygder har sina speciella kännetecken och byggnadsstilar. Bebyggelsens värde för byg- dens profil och marknadsföring har understrukits bl.a. i miljö- och landsbygdsprogrammet. En betydande andel av landsbygdens bebyg- gelse är . Enligt den undersökning som följt upp effekterna av livsmedelspolitiken 1991–1996 (LiM), rör det sig om av alla byggnader. Målet fokuserar därför på odlingslandskapets äldre ekonomibyggnader eftersom dessa är mest hotade. är av byggnadsbeståndet på jordbruksfastig- heterna s.k. överloppsbyggnader och antalet ökar , som deras skick riskerar att försämras allt eftersom tiden går. Om kul- turhistoriskt värdefulla överloppsbyggnader förfaller eller rivs förlorar landskapet mycket av sin karaktär och landsbygdens kulturarv utarmas. Att byggnaderna förblir i sådant skick att de fortsatt kan användas är viktigt för deras bevarande. Därigenom undgår de förfall och rivning. Ladugårdarna är en viktig byggnadskategori där en fortsatt användning bör underlättas. I de fall där det är möjligt skulle det vara värdefullt om äldre ladugårdar kunde byggas om för att motsvara dagens krav på djurhållning, miljöskydd och arbetsmiljö. I andra fall kan ladugårdar och andra ekonomibyggnader – med bibehållen exteriör – kunna anpassas till andra verksamheter som kan komplettera jordbruket. Stöd till ombyggnad för fortsatt användning kan finansieras på olika sätt, t.ex. 520 Ett rikt odlingslandskap 2000:52 investeringsstödet enligt landsbygdsprogrammet eller strukturfonds- program.