sou · GOB356d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Det är svårt att tänka sig fall där en konsument köper lösöre, som belastas av en sakrättsligt giltig panträtt och kommer i konsumentens besittning. Det är att märka att en regel om rättsliga fel torde bli tillämplig endast på sådana fall då köparen har fått besittningen till den köpta egendomen. Om säljaren inte kan leverera på grund av att någon annan gör anspråk på godset, befinner sig säljaren i dröjsmål, och då blir reglerna om påföljder vid dröjsmål tillämpliga. En reglering i konsumentköplagen om rättsliga fel bör emellertid för fullständighetens skull omfatta alla typer av rättsliga fel. 9.3Köparens rätt att rikta anspråk mot annan än sin motpart, dvs. mot tidigare säljled – nu gällande regler Det finns givetvis fall där en konsuments rätt att göra gällande ett rättsligt fel inte har någon praktisk betydelse, såsom då säljaren har försatts i konkurs eller av olika skäl inte kan förmås att göra rätt för sig. När en köpare tvingas att lämna ifrån sig en vara till den ursprungliga ägaren och köparen av någon anledning som är hänförlig till säljaren inte kan göra sin rätt gentemot denne gällande, är det naturligtvis en fördel för köparen, om han har rätt att framställa anspråk mot ett tidigare säljled. Utgångspunkten i svensk rätt är emellertid att en köpare vid kontraktsbrott kan rikta krav endast mot sin avtalspart. Köplagen bygger på denna princip. Konsumentköplagen och lagen (1914:45) om kommission innehåller emellertid regler som innebär undantag från nämnda princip. Av 1 § andra stycket konsumentköplagen följer att lagen gäller även i fall då säljaren inte är en näringsidkare, om köpet förmedlas för säljarens räkning av en näringsidkare i dennes yrkesmässiga verksam- het. I sådana fall svarar både näringsidkaren och säljaren för säljarens skyldigheter enligt lagen. Bestämmelsen har främst till syfte att hindra att lagen kringgås vid försäljning av begagnat gods. Det förekommer inte så sällan att privat- personer säljer begagnat gods genom förmedling av näringsidkare. Om alla köp av detta slag föll utanför lagen, skulle den lätt kunna kringgås. Genom regeln i 1 § andra stycket konsumentköplagen motverkas också risken för att en näringsidkare kringgår lagen genom att anlita en privatperson som bulvan och framställa sig själv som ombud för denne (se SOU 1984:25 s. 99 f.). Enligt 46 § konsumentköplagen har konsumenten även rätt att rikta anspråk på grund av fel på varan mot en näringsidkare i tidigare säljled som har överlåtit varan för vidareförsäljning, om den som har sålt varan till konsumenten är på obestånd eller har upphört med sin näringsverksamhet eller inte kan anträffas (första stycket). Om någon av dessa förutsättningar föreligger, har konsumenten rätt att göra sitt krav gällande direkt mot en näringsidkare i bakre led som har överlåtit varan för vidareförsäljning. Konsumenten kan vända sig inte bara mot säljarens närmaste avtalspart, t.ex. en grossist, utan han kan efter eget val vända sig mot någon som är längre bak i säljkedjan, t.ex. importören eller tillverkaren (se prop. 1989/90:89 s. 165). En uttrycklig förutsättning för konsumentens rätt att rikta anspråk mot en säljare i tidigare led är att den säljaren har överlåtit varan för vidareförsäljning. Detta innebär att t.ex. en tillverkare som uteslutande säljer sina produkter för installation hos den slutliga användaren inte skall behöva räkna med en reklamation från en konsument som har förvärvat varan på något ovanligt sätt, t.ex. vid en konkursutförsäljning hos den första köparen (se a. prop. s. 165). Konsumentens krav kan endast riktas mot en säljare i ett tidigare led som är näringsidkare. Den som t.ex. har köpt en bil av en bilhandlare som denne i sin tur har förvärvat av en privatperson, kan alltså inte vända sig mot privatpersonen med sina krav, om bilhandlaren skulle ha gått i konkurs. Vidare skall den mot vilken kravet riktas utgöra ett led i den distributionskedja som leder fram till den slutliga köparen, konsumenten. Detta krav är inte uppfyllt, om någon i ett mellan- liggande led har innehaft varan för eget bruk. Vid fel i begagnade varor kan därför inte något anspråk göras gällande mot tillverkaren, även om det är fråga om ett fabrikationsfel (se a. prop. s. 165 f.). För att konsumenten skall kunna rikta anspråk mot näringsidkare i tidigare säljled krävs att den som förvärvat varan från näringsidkaren i det tidigare säljledet hade kunnat göra gällande motsvarande anspråk mot denne (46 § andra stycket första punkten). Detta innebär att de fel som konsumenten åberopar till stöd för sitt anspråk måste ha förelegat redan när näringsidkaren i det tidigare säljledet sålde varan vidare. Vad gäller friskrivningar från anspråk på grund av fel i varan stadgas att sådana får åberopas mot konsumenten, endast om en sådan inskränkning med bindande verkan hade kunnat avtalas mellan denne och säljaren (46 § andra stycket andra punkten). Det är i princip tillräckligt att konsumenten reklamerar hos säljaren för att han skall ha rätt till anspråk mot näringsidkare i tidigare säljled (46 § tredje stycket). En grundläggande förutsättning för tillämpning av 46 § konsument- köplagen är att varan är behäftad med fel. Någon möjlighet att rikta anspråk mot tidigare säljled vid dröjsmål föreligger inte. I 4 § första stycket kommissionslagen anges att med kommissionär avses den som åtagit sig uppdrag att för annans räkning men i eget namn försälja eller inköpa varor, värdepapper eller annan lös egendom. Den, för vars räkning försäljningen eller inköpet skall ske, kallas kommittent. Enligt 56 § första stycket kommissionslagen får den som ingår ett avtal med en kommissionär, som ingår avtalet för kommittentens räkning men i eget namn, fordringsrätt endast mot denne och inte mot kommittenten. Denna regel får i fråga om konsumentköp anses stå i strid mot 46 § konsumentköplagen. Vid införandet av konsumentköp- lagen ansågs det därför erforderligt med en ändring i kommissionslagen för att ge konsumenten rätt att rikta samma anspråk mot en kommittent som han har mot en näringsidkare enligt 46 § konsumentköplagen. För att konsumenten inte skulle hamna i ett sämre läge när säljaren är kommissionär infördes en ny bestämmelse i kommissionslagen, 56 a §, som innebär att en konsument, när förhållandena är sådana att konsumenten enligt 46 § konsumentköplagen har rätt att rikta anspråk mot näringsidkare i tidigare säljled, kan rikta samma krav med anledning av fel på en vara mot en kommittent, som är näringsidkare, som han kan göra mot kommissionären (se prop. 1989:90:89 s. 172). Konsumentens rätt är mera omfattande enligt 56 a § kommissions- lagen än enligt 46 § konsumentköplagen. Kravet i 46 § andra stycket på att säljaren måste kunna göra anspråket gällande mot det tidigare ledet för att konsumenten skall kunna rikta anspråk mot näringsidkare i tidigare säljled finns inte i 56 a §. Som skäl för denna åtskillnad anfördes i propositionen till konsumentköplagen att situationen är annorlunda när det gäller varor som säljs i kommission. Eftersom kommissionären säljer varor för kommittentens räkning är det inte fråga om olika säljled i konsumentköplagens mening (se a. prop. s. 174). 9.4Köparens rätt att vid rättsliga fel rikta anspråk mot tidigare säljled – utredningens förslag Gemensamt för 46 § konsumentköplagen och 56 a § kommissionslagen är att konsumentens anspråk måste grunda sig på fel på varan. Med fel avses enligt konsumentköplagen i första hand s.k. faktiska fel. Såsom har redovisats tidigare saknar konsumentköplagen en bestämmelse om rättsliga fel. För att ytterligare stärka konsumentskyddet har utredning- en föreslagit att sådana bestämmelser bör införas. Därigenom bör, enligt utredningens uppfattning, 46 § konsumentköplagen och 56 a § kommissionslagen bli tillämpliga även vid rättsliga fel, utan att det krävs några ändringar i dessa bestämmelser. Det kan noteras att den här förespråkade bestämmelsen om ansvar för säljare i tidigare säljled när det gäller rättsliga fel i sina huvuddrag överensstämmer med vad som enligt 4 kap. 21 och 22 §§ jordabalken gäller beträffande fastighet, som kan frånvinnas en köpare på grund av rättsligt fel (säljarens hemulsansvar). 9.5Preskription m.m. av anspråk på grund av rättsligt fel Såväl i 41 § köplagen som i de av utredningen föreslagna bestämmel- serna om rättsliga fel i konsumentköplagen hänvisas till reglerna om reklamation i respektive lag (se 32 § första stycket köplagen och 23 § första stycket konsumentköplagen). I reklamationsbestämmelserna anges att köparen inte får åberopa att varan är felaktig, om han inte lämnar säljaren meddelande om felet inom skälig tid efter det att han märkt eller borde ha märkt felet (reklamation). Detta torde innebära att reklamationsplikten i vart fall inträder inom skälig tid efter det att en tredje man, som har sannolika skäl för sitt anspråk, framställer ett vindikationsanspråk. Det bör noteras att reglerna om att köparen måste reklamera senast från mottagandet av varan inte gäller vid rättsliga fel (hänvisning görs inte till 32 § andra stycket köplagen och 23 § tredje stycket konsumentköplagen). En köpares möjligheter att göra gällande anspråk på grund av ett fel på varan begränsas emellertid också av den allmänna tioåriga preskriptionstiden som gäller i fordringsförhållanden. Preskriptions- tiden anses börja att löpa i och med köpeavtalets tillkomst (se t.ex. , Preskription, Om civilrättsliga förpliktelsers upphörande , s. 83). Om detta anses gälla även beträffande anspråk på grund av rättsliga fel innebär det att anspråket redan skulle kunna anses preskriberat när felet uppdagas. Enligt utredningens uppfattning är det dock inte alldeles självklart att preskriptionstiden skall börja löpa redan från köpetillfället även vid anspråk på grund av rättsliga fel. Utredningen har övervägt möjligheten att föreslå en bestämmelse av innebörd att preskriptionstiden för anspråk på grund av rättsligt fel inte börjar löpa från köpetillfället utan först och har därvid jämfört med den ordning som i preskriptionshänseende anses gälla i fråga om hemulsansvar för såld fastighet. Enligt 4 kap. 21 § jordabalken skall säljaren, om fastigheten kan frånvinnas köparen efter (dvs. efter ett vindikationsanspråk), återbära köpeskillingen och, om köparen var i god tro vid köpet, ersätta köparen dennes skada. Säljarens ansvar får göras gällande oberoende av om tredje mans anspråk föranleder process. Det fordras inte ens, att tredje man ännu har framfört något anspråk (se , Kommentar till Jordabalken, kap. 1–5, s. 403). Om säljaren inte kan erlägga vad som åligger honom enligt 4 kap. 21 § jordabalken, får köparen enligt 4 kap. 22 § jordabalken kräva säljarens fångesmän i tur och ordning i den mån de inte är fria från ansvar enligt 21 §. Preskriptionstiden för en köpares anspråk på grund av säljarens hemulsansvar vid fastighetsköp anses inte börja löpa förrän då köparen har tvingats avstå fastigheten till tredje man eller, i händelse av process, från den dag klanderdomen vann laga kraft (a.a. s. 410 och , Svensk sakrätt II, Fast egendom, 6 uppl. s. 80 samt NJA 1913 s. 593, NJA 1923 s. 541 och NJA 1927 s. 475). (a.a. s. 82 f. och s. 376 not 68) synes mena att själva hemulsansvaret inte kan anses vara underkastat preskription, eftersom det inte preskriberas efter köpekontraktets ingående. Enligt är det endast själva ersättningsanpråket som kan sägas preskriberas enligt reglerna om tioårig preskription. Det kan diskuteras om en övergång till vindikationsprincipen i fråga om stöldgods motiverar att det införs en uttrycklig lagregel som skulle innebära att en köpares anspråk gentemot en säljare vid ett rättsligt fel i lösöre skulle preskriberas först efter det att det rättsliga felet uppdagats. En sådan bestämmelse skulle visserligen avvika från vad som i regel gäller om utgångspunkten för preskription i avtals- sammanhang men överensstämma med säljarens hemulsansvar för såld fastighet. En skillnad är emellertid att en säljare av fast egendom, som görs hemulsansvarig , normalt har lätt att föra ansvaret vidare gentemot sin fångesman, eftersom dennes identitet framgår av fastighetsregistret, medan en säljare av lösöre normalt saknar dokumentation eller annan bevisning om sitt köp . Vid köp av lösöre skulle ansvaret för det rättsliga felet i regel stanna hos den senaste säljaren utan möjlighet för denne att vända sig mot sin fångesman. Situationerna beträffande fast egendom och lösöre är således inte helt jämförbara. Såsom kommer att utvecklas närmare i avsnitt 10 föreslår utredningen att en godtroende förvärvare blir ägare till egendomen genom hävd när han i god tro har innehaft den , även om egendomen hade frånhänts ägaren på ett sådant sätt att vindikations- regeln är tillämplig. Även om det skulle kunna inträffa att köparens rätt att rikta anspråk gentemot säljaren anses preskriberat innan han har hunnit att få äganderätt till egendomen genom hävd, kan man dock utgå ifrån att en hävdebestämmelse medför att en sådan reglering som gäller för fast egendom skulle bli av liten praktisk betydelse i fråga om lösöre. Utredningen anser därför att det inte finns skäl att föreslå en särskild bestämmelse om när preskriptionstiden för rättsliga fel börjar löpa. Frågan om den skall börja att löpa vid köpeavtalet eller först efter det att det rättsliga felet har upptäckts bör i stället överlämnas till rättspraxis att besvara. I svensk rätt finns det inte några regler om preskription av äganderätt till lös egendom. Om lagstiftningen inte längre godtar godtrosförvärv av äganderätt till lösöre i vissa fall och det inte införs regler som innebär att den ursprungliga ägarens rätt upphör , kommer den ursprungliga ägaren därför att kunna vara bibehållen sin äganderätt till egendomen . Enligt direktiven skall utredningen överväga om det behövs regler om preskription av vindikationsrätten, och i så fall vilken preskriptionstid som bör gälla och från vilken tidpunkt den bör räknas. Vid dessa överväganden skall utredningen ta hänsyn till reglernas straffrättsliga konsekvenser, t.ex. vad gäller ansvar för häleri, och sträva efter att utforma sitt förslag så att oönskade följder på straffrättens område kan undvikas (se dir. 1998:95 s. 7 f.). Utredningen föreslår att en ägare, för att vara bibehållen sin vindikationsrätt gentemot en godtroende förvärvare, skall göra sitt återkrav gällande mot denne från det att han har fått kännedom om var egendomen finns. Eftersom vindikationsrätten även med en sådan regel skulle kunna komma att bestå , föreslår utredningen därutöver att det i godtrosförvärvslagen införs en regel som möjliggör för en godtroende förvärvare att innehav i god tro erhålla äganderätt även till egendom som omfattas av vindikationsregeln. Den som har förlorat äganderätten till viss egendom på grund av annans hävd föreslås ha rätt att återfå egendomen mot lösen. 10.1Vindikationsrätten bör inte vara evig Såsom har framgått av redogörelsen för utländsk rätt i avsnitt 4, har så gott som samtliga länder, vars lagstiftning på området utredningen har undersökt, regler som innebär en tidsbegränsning av vindikationsrätten. Utredningen har också för sin del kommit fram till att det knappast är rimligt att den som med äganderättsanspråk besitter en sak skulle riskera att bli av med den, om det framkommer att den är stulen. En evig vindikationsrätt till stulen egendom skulle innebära att sådan egendom för alltid skulle utgöra stöldgods och därmed aldrig kunna bli föremål för laglig omsättning, såvida inte den ursprungliga ägaren (eller hans arvtagare) dessemellan återfår egendomen. En sådan ordning skulle inte bara stå i strid med handels- och omsättnings- intressen utan även innebära att egendomen skulle kunna vara objekt för häleribrottslighet. Utredningen anser därför att den tid under vilken vindikationsrätten skall kunna göras gällande bör begränsas. Enligt utredningens förslag skall vindikationsrätten upphöra i två olika situationer. 10.1.1Vindikationsrätten bör upphöra efter vetskap om var egendomen finns Den som i god tro har förvärvat egendom och efter förvärvet får anledning att misstänka att egendomen kan vara stulen eller frånhänd ägaren på något annat sätt, som innebär att ägaren har rätt att få tillbaka egendomen, har enligt utredningens uppfattning ett berättigat krav på att inom rimlig tid få reda på ägarens inställning till giltigheten av förvärvet, om ägaren är känd. Även om det finns en misstanke om att egendomen har tillgripits från ägaren kan förvärvaren ju inte vara säker på att ägaren själv anser att så är fallet. Ägaren kan även av andra skäl vara ointresserad av att få tillbaka egendomen. Det bör därför krävas av en ägare, som vill vindicera sin egendom, att han framställer sitt krav , för att han skall vara bibehållen sin äganderätt i förhållande till en godtroende förvärvare. När det gäller inom vilken tid ägaren skall göra sitt återkrav gällande för att ha kvar rätten att få tillbaka sin egendom, finns det skäl att jämföra med vad som gäller om rätt att mot lösen återfå egendom som någon annan blivit ägare till genom ett godtrosförvärv. Enligt 4 § godtrosförvärvslagen har den som på grund av någon annans godtrosförvärv har förlorat äganderätten till egendomen rätt att få tillbaka den mot lösen, om han kräver tillbaka den från innehavaren från det att han fick eller måste antas ha fått kännedom om dennes innehav. Efter en övergång till vindikationsprincipen i fråga om stöldgods m.m. är det av värde att tidsfristen för ett vindikationskrav och för ett krav på att mot lösen återfå egendomen blir densamma. Frågan om den nya innehavaren besitter egendomen med äganderätt på grund av ett giltigt godtrosförvärv eller om ägaren har en ovillkorlig rätt att återfå egendomen på grund av att det rör sig om tillgripen egendom, kan nämligen vara oklar när ägaren framställer sitt återkrav. Den som vill återkräva sin egendom med stöd av vindikationsregeln bör ha kvar rätten att få tillbaka egendomen mot lösen, om det visar sig att vindikationsregeln inte är tillämplig. I förarbetena till den gällande bestämmelsen om lösen behandlas frågan om ett giltigt anspråk kan framställas genom att den ursprungli- ga ägaren begär att få tillbaka egendomen utan att erbjuda lösen. En sådan situation kan uppkomma om denne anser att något giltigt godtrosförvärv överhuvudtaget inte har ägt rum. Enligt förarbetena innebär uttrycket kräva tillbaka i lagtexten att det inte är nödvändigt att erbjuda lösen för att åstadkomma ett preskriptionsavbrott, men att det sedan är en annan sak att den aktuella ägaren inte är skyldig att avstå egendomen utan lösen, om ett godtrosförvärv föreligger (prop. 1985/86:123 s. 24 och SOU 1984:16 s. 206). Den tidsfrist som gäller för lösen är enligt utredningens mening emellertid väl kort för ett vindikationskrav. Enligt förarbetena till den gällande bestämmelsen om lösen borde lösenfristen vara relativt kort. En tid ansågs väl avvägd, eftersom den skulle medge den ursprungliga ägaren skäligt rådrum för att överväga hur han skulle göra, som den inte ansågs vara orimligt lång med hänsyn till innehavarens intresse av att få veta om han får behålla egendomen (a. prop. s. 11 och a. SOU s. 191). Den som vill göra gällande att han är berättigad att få tillbaka sin egendom med stöd av vindikationsregeln kan ofta ha behov av ett något längre rådrum än den som endast vill ha tillbaka egendomen mot lösen. Det torde ofta finnas anledning att avvakta resultatet av en polis- utredning och utfallet av försäkringsrättsliga bedömningar. Det framstår därför som rimligt att tiden för att framställa ett anspråk på vindikation bestäms längre än , och då lämpligen . Eftersom det av skäl som redan angetts är önskvärt att preklusionsfristen för vindikation och för lösen överensstämmer föreslås att även preklusionsfristen för lösen bestäms . Vad beträffar sättet för att framställa anspråket bör ett vindikations- anspråk, i likhet med ett anspråk på lösen, kunna framställas formlöst, muntligen eller skriftligen. På samma sätt som vid lösenanspråk bör krävas att ett återkrav har kommit innehavaren av egendomen till handa inom tidsfristen. En förvärvare som vill göra gällande att ägaren har försuttit tidsfristen för återkravet bör, på motsvarande sätt som anses gälla vid återkrav mot lösen, ha bevisbördan för att ägaren måste antas ha känt till innehavet än anspråket framställdes (jfr a. prop. s. 24). I detta sammanhang finns det skäl att nämna att i rättsfallet NJA 1992 s. 892, som gällde ett godtrosförvärv av en tavla som tagits i beslag av polisen, uttalade att polisen inte borde betraktas som innehavare i lösenbestämmelsens mening. 10.1.2Vindikationsrätten bör upphöra på grund av annans hävd i vissa fall Även med en regel som innebär att ägarens vindikationsrätt upphör, om han inte kräver tillbaka egendomen från det att han har fått kännedom om var egendomen finns, skulle vindikationsrätten kunna komma bestå . I många fall kan ägaren till obehörigen överlåten egendom, som kommit i en godtroende förvärva- res hand, nämligen antas komma att förbli okänd , kanske . Om det skulle uppdagas att egendom, som dittills innehafts av en godtroende förvärvare, stulits för länge sedan, är det enligt utredningens mening inte rimligt, att innehavaren under alla förhållanden skall behöva avstå från egendomen. En sådan ordning skulle vara särskilt olycklig, om den nya innehavaren på grund av preskription skulle anses vara betagen rätten att få ersättning av sin fångesman på grund av att egendomen är behäftad med ett rättsligt fel. En vindikationsregel beträffande egendom som stulits från ägaren eller frånhänts honom på liknande sätt, bör därför kompletteras med en regel som möjliggör för en godtroende förvärvare att få äganderätt till egendomen efter en längre tids innehav. 10.2Hävderegler i svensk rätt Hävd kan enligt svensk rätt ge upphov till äganderätt beträffande fast egendom. Reglerna härom återfinns i 16 kap. 1 § jordabalken. Enligt 16 kap. 1 § första stycket jordabalken har den som fått lagfart på en fastighet och därefter innehaft den med äganderättsanspråk utan att talan om bättre rätt till egendomen väckts mot honom, rätt till fastigheten framför den som annars skulle vara fastighetens rätta ägare. Det spelar ingen roll hur innehavaren lyckats få lagfart på fastigheten. Han behöver inte ens ha varit i god tro beträffande sin rätt till fastigheten. Den tjugoåriga hävden är ett uttryck för tanken att man inte skall riva upp ett etablerat förhållande när den rätta ägaren haft på sig att ställa saken till rätta men inte gjort det (se , Nya jordabalken, kap. 16 och 18, hävd och godtrosförvärv, 4 uppl. s. 26 f.). Redan tio års innehav efter lagfart kan enligt 16 kap. 1 § andra stycket jordabalken grunda äganderätt på grund av hävd. mot vad som gäller vid tjugoårig hävd krävs då att innehavet grundas på en överlåtelse och att innehavaren har varit i god tro . Vid såväl tioårig som tjugoårig hävd krävs inte att det är en och samma person som har innehaft fastigheten under de angivna tiderna utan det kan vara flera innehavare efter varandra. Tiden räknas från det att den förste av dem fick lagfart och något krav på lagfart ställs då inte på de andra innehavarna (16 kap. 1 § tredje stycket jordabalken). Hävd av lös egendom kan däremot enligt gällande svensk rätt aldrig ge upphov till äganderätt. Inte heller kan ett faktiskt nyttjande av annans egendom, vare sig fast eller lös, ge upphov till nyttjanderätt. påtalar i sin bok , Om civilrättsliga förpliktelsers upphörande , s. 633, det motsägelsefulla i att rättsordningen innehåller generella regler om preskription men inte om hävd: Sådan inkonsistens måste de lege lata anses ligga däri att generella regler om hävd saknas. Genom PreskL (och tidigare preskriptionsbestämmelser) har ju lagstiftaren tagit ställning för anpassningsfunktionens betydelse, vilket borde föranleda ett krav på jämväl generella regler om hävd.