sou · GOB362d4 · 2001-01-01 00:00:00 — Ändringen beror på utredningens förslag att nuvarande krav på medgivan- de av tillsynsmyndigheten till att egendom formlöst överlämnas till bäst berättigad borgenär slopas (se avsnitt 5.6.2). 11 kap. 6 § I första stycket har med hänsyn till den selektiva granskning av slutredo- visningen som föreskrivs i 13 kap. 5 § i dess nya lydelse gjorts en mindre justering av lagtexten. Den nuvarande lydelsen av andra stycket har fått stå kvar oförändrad. Den nya, selektiva inriktning av konkurstillsynen som utredningen föreslår gör visserligen att behovet av att ha utdelningsförslaget och förvaltnings- redogörelsen tillgängliga hos kan ifrågasät- tas. Den nödvändiga baskontrollen medför å andra sidan att tillsynsorganet har behov av visst grundläggande skriftligt material från konkursförvalta- ren (se avsnitt 5.7.2.4). Utredningens ställningstagande att ett konkursä- rende även i fortsättningen fortlöpande skall vara anhängigt hos tingsrätten får vidare till följd att denna måste ha del av förvaltarens dokument (se avsnitt 5.6.5). 11 kap. 21 § Ändringen beror på utredningens förslag att nuvarande krav på medgivan- de av tillsynsmyndigheten till formlös efterutdelning slopas (se avsnitt 5.6.2). 12 kap. 8 och 10 §§ Ändringarna i dessa paragrafer föranleds av utredningens förslag om att ersätta nuvarande obligatoriska edgång med ett system med ett bouppteck- ningssammanträde och fakultativ edgång (se avsnitt 5.6.2). 13 kap. 5 och 6 §§ Ändringarna i 13 kap. 5 § beror på utredningens förslag till en ny, selektiv konkurstillsyn (se avsnitt 5.7). Förslaget innebär att Konkurstillsynsmyn- digheten själv får befogenhet att bestämma omfattningen av tillsynen i det enskilda ärendet (se 7 kap. 26 § första stycket i utredningens lagförslag och författningskommentaren härtill). Beroende på valet av inriktning kommer granskningen av slutredovisningen att variera. Myndigheten har även rätt att helt underlåta granskning. Detta kommer till uttryck genom den nya lydelsen av 13 kap. 5 §. Av samma skäl som redovisats ovan un- der kommentaren till 11 kap. 6 § skall slutredovisningen finnas tillgänglig hos såväl tillsynsorganet som tingsrätten. kommer med utredningens förslag inte i alla fall avge utlåtande över slutredovisningen. Innehållet i 13 kap. 6 § har anpassats till detta förhållande. har genomgående ändrats till Konkurstillsyns- myndigheten (se kommentaren till 1 kap. 3 §). 13 kap. 8 § Enligt 13 kap. 7 § kan bl.a. klandra slutredo- visningen. I 13 kap. 8 § finns en föreskrift om att RSV i sådana fall för det allmännas talan i (se prop. 1986/87:90 s. 370). Med utredningens förslag till en ny tillsynsmyndighet som är knuten till KFM (se avsnitt 5.2.4 och 5.9.1) blir det inte längre naturligt att RSV skall föra det allmännas talan i om av för- valtarens slutredovisning. Därmed inställer sig spörsmålet om rätten att företräda det allmänna i en tillsynsfråga bör överlåtas till något annat stat- ligt organ än tillsynsmyndigheten själv. Den nya tillsynsorganisation som utredningen föreslår skiljer sig i flera hänseenden från den nuvarande. För att främja enhetlighet i tillsynsverk- samheten skall organisationen bestå av en enda tillsynsmyndighet med regionala enheter. Om utredningens intentioner beträffande bemanning och kompetens hos liksom inrättande av ett centralt Konkursråd fullföljs, bör det finnas förutsättningar för att myn- digheten själv kan föra talan också i . Någon överordnad centralmyndighet menar utredningen inte vara behövlig. Något annat skäl av det slag som förelåg i samband med KL-reformen (se t.ex. SOU 1983:24 s. 387 f.) för att förlägga talerätten i högsta instans utanför till- synsmyndigheten synes inte finnas. Utredningen har därför stannat för att denna myndighet bör anförtros uppgiften att föra talan i tillsynsfrågor i . RSV har liksom givetvis rätt att föra talan i när staten som skatteborgenär önskar föra talan om av slutredovis- ning i högsta instans. 14 kap. 3 § I paragrafen har gjorts ändringar dels när det gäller kretsen av borgenärer som kan komma att åläggas kostnadsansvar då en konkurs skrivs av enligt 10 kap. 1 §, dels när det gäller storleken på detta kostnadsansvar. Utred- ningens överväganden i dessa delar har redovisats i avsnitt 5.8.3. Enligt paragrafens nuvarande lydelse kan staten inte åläggas något kostnadsansvar i sin egenskap av konkurssökande borgenär. Sådant ansvar kan åläggas endast annan konkurssökande borgenär än staten, under förut- sättning att konkursen skrivs av enligt 10 kap. 1 § och tillgångarna inte räcker till att täcka konkurskostnaderna fullt ut. Utredningens förslag in- nebär att inte heller en konkurssökande borgenär, vars fordran omfattas av statlig lönegaranti enligt lönegarantilagen (1992:497), skall kunna åläggas ett kostnadsansvar enligt förevarande paragraf. Detta innebär emellertid inte någon egentlig förändring i sak för löneborgenärerna jämfört med , eftersom en kostnad enligt 14 kap. 3 § som ålagts en sådan borgenär har omfattats av lönegarantin enligt 8 § lönegarantilagen. Förslaget innebär dock en förenkling av reglerna både lagtekniskt och administra- tivt. Det belopp som en borgenär högst kan åläggas svara för har höjts från av det prisbasbelopp enligt AFL som gällde vid tiden för konkursbeslutet. Beloppet uppgår således till . 14 kap. 6 § I avsnitt 5.4.2.3 har utredningen föreslagit att konkursförvaltaren skall, om det behövs för att bedöma skäligheten av arvodet, ange den tid som gått åt för att utföra uppdraget, fördelad på de olika förvaltningsåtgärderna. I frå- ga om skälen härtill och de överväganden som tidigare gjorts i fråga om tidsredovisning i förvaltares arvodesframställning och arbetsredogörelse hänvisas till nämnda avsnitt. Som framhållits i övervägandena bör bedöm- ningen av om det finns behov av en tidsredovisning ankomma på den myndighet som har att bedöma skäligheten av arvodet. Detta innebär att såväl tingsrätten som kan begära sådan redo- visning. När det gäller kravet på att nedlagd tid skall fördelas på olika för- valtningsåtgärder kommer en sådan uppdelning att bli beroende av hur pass detaljerad förvaltarens arvodesframställan är och hur han har fördelat det yrkade arvodet. Syftet med bestämmelsen är inte att förvaltaren skall redovisa nedlagd tid i varje minsta detalj, utan att förvaltaren skall t.ex. för varje delarvodespost i arvodesräkningen redovisa hur mycket tid som lagts ned på åtgärder som omfattas av det yrkade arvodet i den delen. Tidsfaktorn är, som framhållits i avsnitt 5.4.2.3, bara en av flera olika faktorer som bör tillmätas betydelse vid bedömningen av arvodets skälig- het. En förvaltare som har avkrävts en tidsuppgift, men som inte anser att nedlagd tid är ett lämpligt mått på vad som skall anses vara skälig ersätt- ning för arbetet, får på annat tillfredsställande sätt motivera skäligheten av det yrkade arvodet, genom att beskriva t.ex. vilka överväganden som krävts när det gäller fortsatt drift och hur dessa överväganden påverkat resultatet. Om den beslutande myndigheten inte anser att redovisningen är tillfredsställande, kan detta återverka på förvaltarens rätt till ersättning. 14 kap. 8 och 10 §§ Den nuvarande tillsynen är ärendecentrerad i den meningen att KL:s be- stämmelser om tillsyn över förvaltningen skall tillämpas i alla konkurser. Som en följd härav regleras i KL uttryckligen i vilken omfattning TSM skall granska förvaltarens arvodesyrkande. I konkurser som avslutas med utdelning (med undantag för efterutdelning enligt 9 kap. 21 §) skall, utom när det gäller frågor om tilläggsarvode enligt 9 § tredje stycket, rätten in- hämta TSM:s yttrande i arvodesfrågan. I andra fall, bl.a. i konkurser som avslutas med avskrivning enligt 10 kap. 1 §, är det tillräckligt att TSM hörs innan arvode till förvaltare bestäms. TSM behöver alltså i sådana fall inte avge något skriftligt yttrande. Enligt utredningens förslag om den offentliga tillsynens inriktning skall tillsynen vara generell i den meningen att det i alla konkurser utövas en baskontroll (jfr avsnitt 5.2.3 och 5.7.2.4). Härutöver skall tillsynen vara selektiv genom att den skall anpassas till behovet av samhällelig kontroll i den enskilda konkursen. Bedömningen av behovet av sådan utökad tillsyn skall göras av (jfr avsnitt 5.7.2.5). I många avskrivningskonkurser kommer sannolikt en baskontroll anses vara till- räcklig, medan det i flertalet utdelningskonkurser kan finnas grund för en utökad tillsyn. Avgörande för i vilken utsträckning kommer att kunna uttala sig om det yrkade arvodet kommer att vara den tillsyn som faktiskt har utövats i konkursen. Detta gäller oberoende av hur konkursen sedermera avslutas. Det ställer i sin tur krav på en ändrad ut- formning av bestämmelserna om tillsynsmyndighetens skyldighet att yttra sig över förvaltarens arvodesyrkande, eftersom dessa är kopplade till hur konkursen avslutas och inte till vilken tillsyn som faktiskt utövats i konkursen (jfr även föreslagna ändringar i 7 kap. 3 § ang. handläggningen vid utseende av förvaltare). De nuvarande handläggningsreglerna i 14 kap. 8 § första stycket och i 10 § har därför ersatts med en föreskrift som inne- bär att rätten skall ge tillfälle att yttra sig över en arvodesframställan innan den prövas. Det ankommer på till- synsmyndigheten att avgöra om myndigheten kan, och anser det behövligt, att yttra sig i den enskilda konkursen. En följd av ändringen i förevarande paragraf och vad som sagts nu om bakgrunden till den är att 10 § kan upphävas. På samma sätt som skall de borgenärer som hos rätten särskilt begärt det ges tillfälle att yttra sig . Utredningen har i avsnitt 5.4.4 föreslagit att rätten också skall bereda en borgenärskommitté tillfälle att yttra sig. I fråga om motiven härför hänvisas till nämnda avsnitt. Det kan påpekas att nuvarande regel om rätt för borgenärerna att yttra sig tar sikte på utdelningskonkurser. Formellt innebär den ändrade lydelsen av 14 kap. 8 § att en borgenär kan begära att bli hörd också i t.ex. en avskriv- ningskonkurs. Enligt utredningens mening bör något hinder häremot inte föreligga. I 14 kap. 8 § första stycket sista meningen anges när gäldenären skall beredas möjlighet att yttra sig över en arvodesframställan. Ändringen är en följd av att den nuvarande lydelsen av paragrafen reglerar endast gäldenä- rens möjlighet att yttra sig i utdelningskonkurser. I konkurser som avskrivs eller läggs ned eller när konkursbeslutet upphävs eller när efterutdelning äger rum enligt 11 kap. 21 § finns inte någon föreskrift om att rätten skall bereda gäldenären tillfälle att yttra sig över arvodesframställan (jfr nuvarande lydelse av 14 kap. 10 §). Utredningen föreslår inte någon änd- ring i sak i denna del. Gäldenärens möjlighet att yttra sig har därför be- gränsats till konkurser som avslutas på något annat sätt än de som räknats upp. I 14 kap. 8 § har tillsynsmyndigheten genomgående ändrats till (se kommentaren till 1 kap. 3 §). 14 kap. 11 § Ändringen i paragrafens första stycke är en följd av utredningens förslag om att en konkursförvaltare skall få lyfta ett arvode som fastställts särskilt för viss egendom utan hinder av att slutredovisning inte avgetts (jfr 14 kap. 5 § första stycket andra meningen och 14 kap. 18 §). Utredningens överväganden i denna del finns i avsnitt 5.10.2. En förutsättning för att arvodet skall få lyftas är att domstolens arvodesbeslut har vunnit laga kraft (jfr 16 kap. 4 §). Andra stycket är nytt och innehåller en bestämmelse om när konkurs- förvaltaren får lyfta arvode till den del det motsvarar vad som skall erläg- gas i mervärdesskatt. Bestämmelsen har sin grund i att mervärdesskat- teskyldighet uppkommer redan i och med att en arvodesframställan ges in till rätten (se utredningens överväganden i avsnitt 5.10.3). Förvaltaren får emellertid inte lyfta arvodet förrän detta fastställts av rätten och beslutet har vunnit laga kraft (jfr 16 kap. 4 § andra stycket 1). För att förvaltaren inte skall behöva av egna medel förskottera det belopp som skall erläggas i mervärdesskatt har utredningen föreslagit att förvaltaren skall få lyfta mot- svarande del av konkursboets medel så snart arvodesframställan getts in till rätten, oavsett att det slutliga arvodet ännu inte har fastställts. En be- stämmelse med detta innehåll har tagits in i förevarande stycke. Utgångspunkten får tas i de belopp som konkursförvaltaren angett i sin arvodesframställan. Först när arvodet fastställts av rätten kan mervärdes- skatten bestämmas slutligt, varvid en avräkning får göras. I detta avseende innebär förslaget inte någon skillnad mot nuvarande förhållanden, efter- som förvaltaren erlägger mervärdesskatten innan arvodet är fastställt, dock att han förskotterar beloppet av egna medel. Någon ändring i 16 kap. 4 § har inte ansetts erforderlig, eftersom be- stämmelsen i den paragrafen tar sikte enbart på den situationen att rätten beslutat i arvodesfrågan. Genom bestämmelsen i förevarande paragraf får konkursförvaltaren disponera en viss del av konkursboets medel utan att det föreligger ett beslut av rätten. Det skall emellertid alltjämt vara så att förvaltaren inte får lyfta arvode utöver mervärdesskattedelen förrän rättens beslut om arvodet har vunnit laga kraft. 14 kap. 12 § Ändringen i paragrafens andra stycke är på samma sätt som när det gäller tillsynsmyndighetens möjlighet att yttra sig ang. arvode till förvaltaren (jfr 8 §) en följd av den selektiva tillsynen och det faktum att Konkurstillsyns- myndigheten inte behöver yttra sig i varje enskilt konkursärende (jfr även avsnitt 5.7.2.1). 14 kap. 14 § Ändringen i första meningen är föranledd av att utredningen enligt punk- ten 6 tilläggsdirektiv skall överväga en fråga om kostnadsersätt- ning i s.k. hybridkonkurser, dvs. konkurser som lämnar utdelning till bor- genärer med särskild förmånsrätt men brist i det allmänna boet. Den nuva- rande utformningen av bestämmelsen har enligt uppgift inneburit tillämp- ningsproblem, eftersom dess utformning av vissa domstolar kommit att uppfattas som om kostnadsersättning inte kan fastställas i de fall konkur- sen inte skrivs av enligt 10 kap. 1 §. Detta har i sin tur lett till att konkurs- förvaltarna inte kunnat få ersättning för vissa utlägg i konkursen när det förelegat brist i det allmänna boet men konkursen avslutats med utdelning till borgenärer med särskild förmånsrätt. Statens kostnadsansvar enligt 14 kap. 2 § är inte begränsat till konkur- ser som skrivs av enligt 10 kap. 1 § utan avser också fall då konkursen avslutas på annat sätt, trots att tillgångarna inte räcker till betalning av konkurskostnaderna. I förarbetena till förevarande paragraf uttalas att det tidigare varit så att konkursdomaren i mindre konkurser skulle bestämma inte bara arvode utan också kostnadsersättning till förvaltaren. Detta gäll- de oavsett om konkursen skrevs av på grund av bristande tillgångar (185 d § ÄKL) eller om den avslutades genom utdelning. Den ordningen hade motiverats med att den gav viss garanti mot alltför höga arvoden samt att det allmänna i där avsedda fall skulle kunna komma att stå för konkurs- kostnaderna. Både i betänkande (SOU 1983:24 s. 371 f.) och i propositionen (1986/87:90 s. 385) uttalades emellertid att det i mindre konkurser som avslutas med utdelning saknas anledning att åläg- ga rätten en skyldighet att bestämma förvaltarens kostnadsersättning, ef- tersom staten i dessa fall inte löper någon risk att behöva stå för kostna- derna. Någon föreskrift härom togs därför inte in i 14 kap. 14 §. Domsto- len skall däremot i de fall konkursen skrivs av enligt 10 kap. 1 § KL be- stämma kostnadsersättningen till förvaltaren som arvodet be- stäms. Det förhållandet att en s.k. hybridkonkurs avslutas på annat sätt än ge- nom avskrivning bör inte påverka förvaltarens möjlighet att av allmänna medel få ersättning för kostnader, om konkurskostnaderna inte kan tas ut ur konkursboet. Den nuvarande utformningen av paragrafen kan uppfattas som otydlig på denna punkt. Det förhållandet att domstolen inte ålagts en skyldighet att fastställa kostnadsersättning skulle dock i och för sig inte behöva innebära att domstolen inte får göra det om det behövs, t.ex. där kostnadsersättning trots utdelningen skall utges av allmänna medel. För att undanröja oklarheten föreslår utredningen en ändring i förevarande para- graf som innebär att rätten skall bestämma kostnadsersättning till förvalta- ren om kostnaderna inte kan utgå ur konkursboet. Ändringen i paragrafens andra mening är en följd av den offentliga tillsynens nya, selektiva inriktning. Dessutom har tillsynsmyndigheten ändrats till (se kommentaren till 1 kap. 3 §). 14 kap. 15 § Beträffande ändringen i denna paragraf hänvisas till vad som sagts under 12 §. 14 kap. 17 § Ändringen är föranledd av utredningens förslag att sammanföra de nuva- rande tillsyns-, kungörande- och kallelseavgifterna till en avgift, benämnd konkursavgift. Enligt de nu gällande bestämmelserna regleras uttag av avgifter för de kostnader som anges i 14 kap. 1 § första stycket 4–6 dels i förordningen (1979:972) om tillsynsavgift i konkurs, dels i förordningen (1987:452) om avgifter vid de allmänna domstolarna och dels i föreskrifter som DV har meddelat med stöd av 42 § KF (DVFS 1996:4 A 67). Som närmare utvecklats i avsnitt 5.8.4.3 har utredningen föreslagit att det i stället för dessa tre olika avgifter skall tas ut en konkursavgift. Avgiften skall tas ut i alla konkurser i mån av tillgångar men skall vara olika till sin storlek beroende på om den tas ut i en konkurs som avslutas med utdelning eller om den tas ut i en konkurs som avslutas på annat sätt, t.ex. genom avskrivning enligt 10 kap. 1 §. Denna differentiering av avgiften har sin grund i att den ersätter bl.a. den nuvarande tillsynsavgiften och att utred- ningen ansett att avgiftens storlek så långt möjligt bör spegla omfattningen av det tillsynsarbete som lagts ned i konkursen. Den närmare regleringen av konkursavgiften ges i KF (jfr utredningens förslag till 43 § KF). En följd av förslaget är att förordningen om tillsynsavgift i konkurs kan upphävas (jfr författningsförslag nr 6). Förslaget föranleder också änd- ringar i förordningen om avgifter vid de allmänna domstolar genom att det inte längre kommer att tas ut någon särskild kungörandeavgift i konkurser (jfr utredningens förslag till ändringar i nämnda förordning). Vidare krävs ändringar i de ovan nämnda föreskrifterna från DV. 15 kap. 1 § Ändringen i andra stycket är föranledd av utredningens förslag att anförtro konkursförvaltaren befogenheten att besluta om bevakningsförfarande skall äga rum och, i sådant fall, den tid inom vilken bevakning skall ske (se 9 kap. 1, 2 och 3 §§ i utredningens lagförslag). Detta innebär att för- valtaren också ombesörjer kungörande av vad som beslutats i fråga om bevakningstider. Det är därför förvaltaren som får avgöra i vilka ortstid- ningar som annonsering av kungörelsen bör ske. Motsvarande gäller förfa- randet vid efterbevakning (se 9 kap. 22 §). 15 kap. 2 § Med utredningens förslag till en ny inriktning på konkurstillsynen kommer inte att i alla ärenden avge utlåtande över slutredovisningen. Ändringarna i första stycket 2 och 4 är föranledda härav (se kommentaren till 13 kap. 5 och 6 §§). 15 kap. 7 § Ändringen i första stycket 7 beror på utredningens förslag till en ny orga- nisation för konkurstillsynen med en självständig Konkurstillsynsmyndig- het (se avsnitt 5.9.1). 16 kap. 8 § I första stycket har punkten 5 fått utgå med hänsyn till utredningens för- slag om överflyttning av beslutanderätten i fråga om anordnande av be- vakningsförfarande från rätten till konkursförvaltaren (se under 9 kap. 1 §). Andra stycket innehåller en föreskrift om att RSV för det allmän- nas talan i i frågor som avses i första stycket (se härom prop. 1986/87:90 s. 410 f.). Med utredningens förslag till en ny till- synsmyndighet som är knuten till KFM (se avsnitt 5.2.4 och 5.9.1) blir det som nämnts under 13 kap. 8 § inte längre naturligt att RSV skall föra det allmännas talan i i tillsynsfrågor. inställer sig spörsmålet om rätten att företräda det allmänna i en tillsyns- fråga bör överlåtas till något annat statligt organ än tillsynsmyndigheten själv. Av skäl som redovisats under sist nämnda lagrum har utredningen stannat för att bör kunna anförtros uppgiften att föra talan i tillsynsfrågor i . Det bör påpekas att RSV fortfarande har att föra talan i Högsta dom- stolen när staten som skatteborgenär önskar fullfölja talan i högsta instans. Tidpunkten för ikraftträdande av reformen har berörts i avsnitt 5.12.2. Som har uttalats där torde en reform tidigast kunna träda i kraft vid års- skiftet 2001/2002. Huruvida de organisatoriska förutsättningarna är för handen är emellertid osäkert. Utredningen lämnar därför inte något uttryckligt förslag om ikraftträdandetidpunkt. En viktig fråga är om de av utredningen föreslagna reglerna skall gälla enbart i fråga om nya konkurser, dvs. sådana konkurser där konkursbeslu- tet meddelas efter ikraftträdandet, eller om de skall få tillämpning även på äldre konkurser. Frågan rymmer ett ställningstagande i flera betydelsefulla hänseenden. För det första måste klargöras om tillsynsfunktionen i äldre konkurser skall utövas av den till KFM knutna TSM eller om den vid re- formens ikraftträdande genast skall övertas av den nyinrättade Konkurs- tillsynsmyndigheten. För det andra måste bestämmas om de nya reglerna rörande den offentliga konkurstillsynens innehåll skall slå igenom ome- delbart i alla konkurser eller om någon begränsning behövs härvidlag. Yt- terligare måste klargöras om övriga ändringar i konkursförfarandet – inkl. föreskrifterna om konkursförvaltarråden – skall gälla endast nya konkurser eller om de skall få tillämpning även i äldre sådana. Frågorna hänger del- vis samman. Att övergångsvis ha två olika myndigheter för offentlig tillsyn i kon- kurs är uppenbarligen mindre lämpligt. Det är redan av kostnadsskäl nöd- vändigt att den nya tillsynsorganisationen övertar ansvaret också för äldre konkurser. Något avgörande hinder från praktisk synpunkt möter inte. Det betyder att måste tillföras det material röran- de äldre ärenden som finns hos TSM. De kostnader och bestyr som är för- enade härmed har behandlats i avsnitt 5.12.1. Lagtekniskt bör ett över- flyttande av tillsynsfunktionen i äldre konkurser från TSM till Konkur- stillsynsmyndigheten framgå av att nuvarande föreskrift om tillsyn i 1 kap. 3 § andra stycket KL ersätts med en bestämmelse som anger att Konkur- stillsynsmyndigheten utövar tillsyn över konkursförvaltningen. Något svårare att besvara är frågan vad som skall gälla beträffande den offentliga tillsynens innehåll i äldre konkurser. Som utredningen har redo- gjort för i det föregående är den hittillsvarande tillsynen ärendeanknuten och reglerad i en rad olika detaljföreskrifter i KL. Utredningens förslag går ut på att lösgöra tillsynen från denna detaljstyrning och i princip lägga ansvaret för kontrollens omfattning i den enskilda konkursen hos Konkurs- tillsynsmyndigheten (se vidare avsnitt 5.7). Till grund för sin planering skall tillsynsorganet få en konkursförvaltarrapport vid konkursens början. Tillsynsorganet skall preliminärt avgöra om tillsynen kan inskränkas till en s.k. baskontroll eller om en utökad tillsyn skall ske. Un- der konkursens gång utövar tillsynsorganet sin verksamhet från denna ut- gångspunkt. I motsats till nu blir det inte obligatoriskt för tillsynsorganet att yttra sig till tingsrätten i olika uppkommande frågor, utan det läggs i tillsynsorganets hand att avgöra om den har underlag för att lämna några synpunkter. Tillsynsfunktionen undergår med utredningens förslag också vissa and- ra ändringar. Med hänsyn inte minst till den nya tillsynens selektiva ka- raktär har beslutsbefogenheterna i konkurs i vissa avseenden ändrats (se avsnitt 5.6). Sålunda skall tvist om gäldenärens beneficium prövas av rät- ten i stället för av tillsynsorganet (3 kap. 6 § KL i utredningens lagför- slag).