sou · GOB356d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Såsom har framgått av redogörelsen för utländska förhållanden i avsnitt 4 finns i en del länder som har regler om vindikation av stöldgods undantagsbestämmelser för inköp i reguljär handel. Som exempel kan nämnas , , och . Fransk rätt innehåller en tidsbegränsad rätt för en ägare att få tillbaka det som stulits ifrån honom. Om förvärvaren emellertid i god tro har köpt egendomen på en mässa, en marknad, en offentlig auktion eller hos en handlare som handlar med detta slags varor, har den ursprungliga ägaren rätt att få tillbaka sin egendom endast mot lösen. I detta sammanhang kan nämnas att utredningsmannen i betänkandet Godtrosförvärv av lösöre (SOU 1965:14) föreslog en 102 Vindikationsregelns tillämpning i den reguljära handeln särskild bevisregel för stöldgods (se avsnitt 2). Bevisregeln modifiera- des och mildrades dock i fråga om inköp på offentlig auktion eller från yrkesmässig försäljare med fast försäljningsställe eller under därmed likartade förhållanden. Som ett huvudargument för exstinktionsprincipen brukar hänvisas till handelns och omsättningens intressen. Dessa intressen gynnas naturligtvis bäst av att försäljningen inte hämmas av att konsumenter tvekar att handla på grund av risken att förlora det köpta. Motsvarande argument kan i ett system med vindikation av stöldgods anföras till stöd för att man skall ha undantagsregler som innebär att vindikation inte gäller vid inköp i den reguljära handeln. Konsumenthänsyn talar för att det skall vara enkelt och tryggt att göra inköp. Detta gäller i särskilt hög grad när inköpen sker inom den reguljära handeln, vare sig den bedrivs i butiker, via postorder eller på Internet. Det är inte rimligt att ålägga kunder att vid sådana inköp göra alltför omfattande och djuplodande undersökningar beträffande varornas ursprung. Det är oftast inte heller praktiskt möjligt för en enskild konsument att i sådana fall göra några verkligt meningsfulla kontroller i fråga om säljarens rätt att överlåta godset. Det ligger nära till hands att när kunden frågar varifrån och under vilka omständigheter varorna köpts in etc., dessa undersökningar i praktiken mynnar ut i att han blir hänvisad till att godta de uppgifter som säljaren lämnar, eller att han helt enkelt inte får någon information med hänvisning till att de omfrågade förhållandena utgör en affärshemlighet. Vad som sagts kan tyckas tala för att det bör finnas någon form av undantagsregel beträffande sådana varor som köpts i den reguljära handeln. Det kan emellertid även anföras skäl emot en sådan lösning. 8.2Argument mot att undanta den reguljära handeln från vindikationsregeln 8.2.1Problemet med att definiera begreppet reguljär handel Om man vill undanta den reguljära handeln från vindikationsregelns tillämpningsområde gäller det att på ett lämpligt sätt definiera detta begrepp. Det är ju inte i sig entydigt eller klart definierat. Det kan diskuteras om ett fast försäljningsställe skulle kunna vara ett lämpligt kriterium för en undantagsregel. Häremot kan invändas att inte heller detta begrepp har någon i sig given innebörd och att det för en konsument, som utan att känna till förhållandena på orten handlar i Vindikationsregelns tillämpning i den reguljära handeln 103 en butik, inte rimligtvis kan vara möjligt att bedöma hur fast etablerad den aktuella butiken är. Det skulle också i samband med hemför- säljning och s.k. distansförsäljning (se prop. 1999/2000:89) ofta vara svårt för kunden att kunna informera sig om säljarföretagets försäljningsställe. Konsumenten skulle i praktiken antagligen bli tvungen att godta de uppgifter som företaget själv lämnade. En annan effekt är att det vid auktionshandel skulle uppstå skillnader mellan sådan auktionshandel som bedrivs under etablerade former vid fasta försäljningsställen och andra auktioner, vilket måste framstå som svårförståeligt för konsumenterna. Även om det i och för sig kan finnas skäl att undanta den förstnämnda auktionshandeln från vindikations- regelns tillämpningsområde, bör alla auktioner behandlas lika, inte minst av pedagogiska skäl. Andra tänkbara hållpunkter för avgränsningen av begreppet reguljär handel skulle kunna vara registrerad firma, försäljningspersonal, telefonkataloguppgift, omsättningsvolym etc. Enligt utredningens uppfattning framstår sådana kriterier emellertid som alltför stela och formalistiska. En annan möjlighet skulle kunna vara att låta begreppet näringsidkare i konsumentlagstiftningen bli avgörande för undantags- regelns tillämpningsområde. Termen näringsidkare skall emellertid i dessa sammanhang uppfattas i en mycket vidsträckt bemärkelse. Den omfattar varje fysisk eller juridisk person som bedriver verksamhet av ekonomisk natur och av sådan karaktär att den kan betecknas som yrkesmässig (prop. 1989/90:89 s. 60). Det krävs inte ens att verksam- heten drivs i vinstsyfte. En sådan avgränsning skulle enligt utredningens uppfattning bli alltför vid. Oavsett vilka kriterier man väljer för att avgränsa begreppet reguljär handel, finns det enligt utredningens uppfattning en påtaglig risk för att ett system med en sådan undantagsregel på ett oönskat sätt skulle kunna påverka förutsättningarna för konkurrens mellan olika företag. 8.2.2Konkurrenshänsyn talar emot att den reguljära handeln särbehandlas Jämsides med inköpen i den reguljära handeln, föreligger det från konsumentsynpunkt ett intresse av att kunna handla på andra sätt, t.ex. per annons eller på loppmarknader. Säljare kan i sådana situationer ibland vara privatpersoner och ibland näringsidkare. Försäljning i dessa former fyller från konsumentsynpunkt den dubbla funktionen att den ger privatpersoner såväl en chans till billiga inköp av begagnade varor som möjlighet att genom försäljning få en slant för det man inte 104 Vindikationsregelns tillämpning i den reguljära handeln Att i ett system med vindikation av stöldgods införa undantagsregler även för denna typ av handel, skulle emellertid enligt utredningens uppfattning i alltför hög grad urholka vindikationsregeln och bör därför inte övervägas. En undantagsregel som tar sikte på inköp som sker i den reguljära handeln skulle innebära att denna handel skulle gynnas i det aktuella avseendet framför annan handel. 8.2.3Undantagsregler för den reguljära handeln skulle få en liten praktisk betydelse Eventuella undantagsregler för den reguljära handeln får praktisk betydelse endast i den mån det faktiskt förekommer att konsumenter i god tro köper stöldgods i den reguljära handeln. En annan förutsättning är att det i de aktuella fallen upptäcks att det är fråga om stulet gods. Upptäcks inte detta, blir eventuella undantagsregler endast av teoretiskt intresse. Av avgörande betydelse för bedömningen är också hur ofta kunder, som i den reguljära handeln har köpt gods som visar sig vara stulet, verkligen kan sägas ha gjort inköpen i god tro. Föreligger inte god tro, skall egendomen lämnas tillbaka till den bestulne, oavsett om gällande lagreglering bygger på vindikations- eller exstinktionsprincipen. Svaret på frågan hur ofta konsumenter i god tro kan antas köpa stöldgods i den reguljära handeln, är enligt utredningens uppfattning troligen beroende av vilken slags egendom det är fråga om. Det kan i sammanhanget finnas anledning att skilja dels på ny och begagnad egendom, dels på sådan egendom som anses stöldbegärlig och sådan som inte är det. Av intresse i sammanhanget är i första hand sådan begagnad egendom som traditionellt anses vara särskilt stöldbegärlig, t.ex. smycken, datorer och TV-apparater. Det kan konstateras att, i förhållande till mängden stulen egendom, det mycket sällan upptäcks att stulna föremål av detta slag har sålts inom den reguljära handeln. Med hänsyn till dessa faktorer torde konflikter sällan ställas på sin spets mellan bestulna ägare och konsumenter som i god tro har köpt det aktuella slaget av stöldgods inom den reguljära handeln. Beträffande detta slags stöldgods kan man enligt utredningens mening alltså utgå från att det av konsumenthänsyn inte finns något stort praktiskt behov av att ha undantagsregler av det nu diskuterade slaget. Om man å andra sidan skulle anta att det ofta upptäcktes att det beskrivna slaget av stöldgods var föremål för omsättning inom den reguljära handeln, skulle detta enligt utredningens uppfattning leda till slutsatsen att särregeln om vindikation av stöldgods just i dessa fall Vindikationsregelns tillämpning i den reguljära handeln 105 skulle kunna bidra till en ökad försiktighet hos såväl köpare som säljare. En köpare, som vet att han riskerar att få lämna tillbaka varor som visar sig vara stulna, kan antas av ren självbevarelsedrift välja att göra dyra inköp i butiker som han bedömer som seriösa. skulle det kunna förmodas att en säljare, som riskerar att bli ersättningsskyldig gentemot kunder som får lämna ifrån sig inköpt stöldgods, är misstänksam och försiktig vid inköp av varor som kan vara behäftade med en sådan risk. Detta skulle i sin tur kunna antas göra det svårare för den som vill prångla ut stöldgods till handlarna. Även med den angivna utgångspunkten saknas det alltså skäl att undanta den reguljära handeln från vindikationsprincipen. När det är fråga om sådant begagnat gods som inte är särskilt stöldbegärligt, som t.ex. kläder, möbler eller husgeråd, kan det dessutom ofta antas sakna sådana särskilda kännetecken som gör att man kan koppla det till den bestulna. Vindikationsprincipen kommer därför antagligen inte att få någon större praktisk betydelse när det gäller sådan stulen egendom. Även beträffande detta slags egendom saknas det alltså anledning att införa undantagsregler för inköp i den reguljära handeln. Det är möjligen mera problematiskt då det är fråga om ny egendom. Det förekommer att hela varupartier stjäls från affärer och köps in av andra butiker som säljer varorna vidare inom ramen för sin ordinarie försäljningsverkamhet. Inköparen kan ibland förmodas känna till att det är fråga om stöldgods, medan det vid andra tillfällen kan förhålla sig så att han tror att det han köper är ett konkursparti. Det är i de beskrivna fallen ofta fråga om varor som är märkes- eller företagsneutrala och av samma typ som säljs i många andra affärer. Beträffande sådana varor kan man inte kräva av en konsument att han genom en undersökning av godset skall kunna inse att det är fråga om stöldgods. Möjligen kan han ha anledning att bli misstänksam om butiken verkar skum i något avseende. Om så inte är fallet, har konsumenten inte någon möjlighet att skydda sig mot risken att köpa stöldgods och få lämna ifrån sig det köpta. Vad som sagts talar i och för sig för att det av hänsyn till konsumenten borde tillskapas någon form av undantagsregel när det gäller den här sortens egendom. Stöldgods, som består av nya varor utan särskilda kännetecken, torde i regel vara svårt att spåra och identifiera i de fall då det har sålts till enskilda konsumenter. En undantagsregel kan således antas få begränsad praktisk betydelse även i dessa fall. Konsumenter som har betalat med kontokort är dock i många fall möjliga att identifiera, vilket i och för sig skulle möjliggöra för den som frånhänts egendomen att framställa krav gentemot konsumenten. Detta förhållande ensamt är 106 Vindikationsregelns tillämpning i den reguljära handeln emellertid inte ett tillräckligt skäl för en undantagsregel för reguljär handel. 8.2.4Konsumentskyddet kan tillgodoses utan undantag för den reguljära handeln En oönskad effekt som en gränsdragning mellan reguljär handel och annan handel skulle medföra är att konsumentens rätt att behålla en vara, som visade sig vara stulen, skulle bli beroende av var inköpet hade skett. En kund som hade handlat i en affär utan att i praktiken ha gjort några undersökningar, skulle få behålla det köpta, medan den som hade handlat på annons skulle förlora egendomen, även om han vid sitt inköp hade gjort alla de undersökningar som man rimligen kunde kräva av honom. En sådan åtskillnad kan enligt utredningens uppfattning inte försvaras från konsumentsynpunkt. Det kan också ifrågasättas, om det för konsumenternas del finns något behov av en undantagsregel för att de skall kunna hålla sig skadeslösa, när det är fråga om inköp i den reguljära handeln. Om en inköpt vara visar sig vara stulen, föreligger ett rättsligt fel. Utredningen föreslår att det i konsumentköplagen (1990:932) införs tvingande bestämmelser om säljarens ansvar för rättsliga fel (se avsnitt 9). Den föreslagna bestämmelsen ger konsumenten rätt att vid rättsligt fel häva köpet och i fall av god tro även rätt till ersättning för det s.k. positiva kontraktsintresset (se avsnitt 9.2). Konsumentens möjlighet att göra sina rättigheter gällande torde i praktiken vara större då inköpen skett i etablerade butiker och affärer än när säljaren sålt varan per annons eller på en loppmarknad. Även detta talar emot behov av en undantagsregel för den reguljära handelns del. Sammanfattningsvis talar enligt utredningens uppfattning övervägande skäl emot att man inför undantag från den föreslagna vindikations- regeln för sådana fall då godset köpts i den reguljära handeln. Det förtjänar att omnämnas att flera andra länder, däribland , och , inte heller har några undantagsregler för reguljär handel. En vindikationsregel som inte undantar inköp i den reguljära handeln kan innebära att en godtroende konsument tvingas att lämna ifrån sig det inköpta, om det visar sig vara stulet, vilket naturligtvis är en nackdel från konsumentsynpunkt. I utredningens direktiv uttalas att en möjlighet att tillgodose konsumenternas intresse kan vara att införa bestämmelser som klargör att säljaren alltid skall hålla konsumenten skadeslös när den rätta ägaren har rätt att få tillbaka det köpta (dir. 1998:95 s. 7). I en sådan situation föreligger ett s.k. rättsligt fel på varan, vilket kan ge köparen rätt att rikta anspråk gentemot säljaren. Utredningen föreslår att det införs bestämmelser i konsument- köplagen (1990:932) som ger konsumenten rätt till kompensation från säljaren, om han utsätts för ett vindikationsanspråk från den ursprungliga ägaren, och att under vissa förutsättningar framställa anspråk gentemot säljare i tidigare led. 9.1Nu gällande köprättsliga regler vid rättsliga fel Köplagen (1990:931) gäller köp av lös egendom (1 §). Lagen gäller i de fall då konsumentköplagen inte är tillämplig (4 §). Av 3 § köplagen följer att lagens bestämmelser är dispositiva, vilket innebär att de kan ersättas av parternas avtalsbestämmelser. Konsumentköplagen gäller köp av lösa saker som en näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet säljer till en konsument huvudsakligen för enskilt ändamål (1 § första stycket). Med uttrycket konsument åsyftas en enskild fysisk person (se prop. 1989/90:89 s. 59). Definitionen i 1 § första stycket konsumentköplagen innebär att lagen inte är tillämplig då en person som själv inte är näringsidkare säljer en vara till en konsument. Detsamma gäller, om en näringsidkare gör en försäljning som ligger utanför hans yrkesmässiga verksamhet. I de nu angivna fallen gäller i stället köplagens regler. I 3 § första stycket konsumentköplagen sägs att avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i lagen är till nackdel för köparen är utan verkan mot denne, om inte annat anges i lagen. Konsumentköp- lagen är således tvingande till köparens förmån. Om någon annan än säljaren har äganderätt eller panträtt eller annan liknande rätt till en försåld vara och försäljningen inte har skett med förbehåll för denna rätt, är varan enligt 41 § köplagen behäftad med ett rättsligt fel. De påföljder som köparen får göra gällande gentemot säljaren är att begära att felet avhjälps, att en annan vara levereras, att det sker prisavdrag eller att köpet hävs (41 § första stycket). Köparen har alltid rätt till prisavdrag och, om felet är väsentligt, att häva köpet. Vidare har köparen rätt till ersättning för den skada han lider på grund av ett rättsligt fel som förelåg vid köpet, om han varken kände till eller borde ha känt till felet, dvs. var i god tro om säljarens rätt att förfoga över varan. Säljarens skadeståndsansvar är strikt, dvs. oberoende av eget vållande (41 § andra stycket). Påföljder av ett rättsligt fel får göras gällande redan om tredje man påstår att han har en sådan rätt som avses i första stycket och det finns sannolika skäl för påståendet (41 § tredje stycket). Det behöver således inte vara styrkt att någon annan har rätt till varan. Kravet på sannolikhet ställs inte särskilt högt (se prop. 1988/89:76 s. 144). Avsikten med detta stadgande är att köparen genom att häva köpet och kräva skadestånd skall kunna undvika en tvist med tredje man. Köparen har inte någon undersökningsplikt vid rättsliga fel. För att han skall få åberopa felet krävs att han reklamerar inom skälig tid efter det att han upptäckt eller borde ha upptäckt felet (32 § första stycket köplagen). Regeln i 32 § andra stycket köplagen om preskription av rätten att få göra ett fel gällande efter mottagandet av varan, gäller inte vid rättsliga fel. Konsumentköplagen innehåller inte någon motsvarighet till 41 § köplagen. I 4 § köplagen stadgas uttryckligen att köplagen inte gäller i fall då konsumentköplagen är tillämplig. Om ett visst förhållande inte är reglerat i konsumentköplagen, går det alltså inte att direkt tillämpa vad som eventuellt kan vara bestämt om detta förhållande i köplagen (se prop. 1989/90:89 s. 23). Såsom framgår av det följande anses dock analogier kunna komma i fråga. Av förarbetena till konsumentköplagen kan utläsas, att skälet till att lagen inte innehåller någon bestämmelse om rättsliga fel är att sådana fel när lagen kom till ansågs ha mycket begränsad betydelse vid konsumentköp. Just reglerna om godtrosförvärv ansågs ge konsumen- terna ett starkt skydd. Vidare ansågs en analogi med köplagens regler kunna komma ifråga om problem ändå skulle uppstå (se SOU 1984:25 s. 138). Det kan konstateras att 41 § köplagen, när bestämmelsen är tillämplig, innebär ett tämligen omfattande skydd för en köpare som tvingas att lämna ifrån sig köpt stöldgods. Eftersom 41 § köplagen är dispositiv kan säljaren i det enskilda fallet friskriva sig från ansvar för rättsliga fel. Avsaknaden av en regel om rättsligt fel i konsumentköplagen innebär att en näringsidkare kan friskriva sig från ansvar för eventuella rättsliga fel även när det gäller konsumentköp. 9.2Behovet av tvingande köprättsliga regler Köplagen anses i princip reglera avtal mellan lika starka parter och innehåller, såsom redan framgått, inte några tvingande regler. Ett införande av en vindikationsregel beträffande stöldgods kan inte anses motivera att bestämmelsen om rättsliga fel görs tvingande i något avseende. Det förtjänar att nämnas i sammanhanget att 36 § avtals- lagen, som gör det möjligt att jämka avtalsvillkor som medför ett oskäligt resultat för någon av parterna, är tillämplig även på köpeavtal. Mot bakgrund av den ovan angivna orsaken till att konsumentköp- lagen inte innehåller någon bestämmelse som reglerar säljares ansvar för rättsliga fel är det däremot uppenbart att det uppkommer behov av en uttrycklig reglering om säljarens ansvar för rättsliga fel i konsumentköplagen, när köpare berövas möjligheten att göra godtros- förvärv av stulen egendom. Konsumentköplagen ger en säljare mycket begränsade möjligheter att genom individuella avtalsvillkor avvika från de regler som lagen innehåller till skydd för konsumenten. Exempel på dispositiva bestämmelser i lagen är 4 §, som reglerar platsen för varans avlämnan- de, 35 § om priset och 36 § om tidpunkten för betalningen. Alla dessa regler rör frågor som inte rimligen kan regleras på annat sätt än genom dispositiva bestämmelser. Andra exempel på dispositiva regler är bestämmelsen om att det är säljaren som skall svara för eventuella transportkostnader och andra kostnader för varan (7 §). Vidare råder avtalsfrihet i fråga om konsumentens rätt till skadestånd på grund av dröjsmål eller fel skall omfatta dennes förlust i näringsverksamhet (32 § tredje stycket). Enligt 41 § andra stycket konsumentköplagen har säljaren möjlighet att, om han häver köpet eller köparen avbeställer varan, förbehålla sig en på förhand bestämd ersättning, under förutsättning att den är skälig. En reglering som innebär att en konsument skulle kunna tvingas att lämna ifrån sig en inköpt vara utan rätt till någon kompensation från säljarens sida skulle stå i strid med det grundläggande konsument- Det bör därför införas en tvingande bestämmelse som åtminstone ger konsumenten rätt att få tillbaka det han har betalat för varan, dvs. en regel som innebär en rätt för konsumenten att häva köpet. Även reglerna i konsumentköplagen om avhjälpande och omleverans (26 och 27 §§) bör vara tillämpliga när tredje man gör gällande äganderätt till det köpta. Säljaren kan vid ett krav på avhjälpande exempelvis försöka att träffa en överenskommelse med tredje man som innebär att denne avstår från sin vindikationsrätt. Om det är fråga om en massproducerad vara som inte har några individuella kännetecken av betydelse för konsumenten, kan det vara av intresse för denne att kräva omleverans. Det kan däremot diskuteras, om det är rimligt att helt förhindra friskrivningar från skyldigheten att i förekommande fall ersätta konsumenten för skada. Enligt 32 § konsumentköplagen har konsumenten vid säljarens dröjsmål och vid fel på varan rätt till ersättning som innebär att han försätts i samma ekonomiska situation som om avtalet hade fullgjorts, dvs. rätt till ersättning för det positiva kontraktsintresset. I bestämmelsen ges vissa exempel på ersättningsgilla poster. Bland dessa nämns ersättning för utgifter, inkomstförlust och prisskillnad vid s.k. täckningsköp av en annan vara. Såsom har nämnts ovan har konsumenten även rätt till skadestånd för förlust i näringsverksamhet, om inte annat har avtalats. Ett exempel på en situation då en konsument kan drabbas av förlust i näringsverksamhet är att hans inköpta bil är felaktig och därför tillfälligt inte kan användas i en av honom bedriven näringsverksamhet. Ett annat exempel är att det inköpta akvariet springer läck på grund av en felkonstruktion, vilket leder till vatten- skador som medför att en av konsumenten bedriven näringsverksamhet i bostaden inte kan upprätthållas (se , Konsumentköplagen, En kommentar, s. 344). De överväganden som ligger bakom bestämmelsen om att parterna har rätt att träffa avtal om att konsumentens rätt till ersättning vid dröjsmål eller fel inte skall omfatta förlust i näringsverksamhet, är att det i dessa fall inte rör sig om skydd för några egentliga konsument- intressen. Det finns inte anledning att göra andra överväganden när det gäller sådana förluster till följd av rättsliga fel. Sammanfattningsvis anser utredningen att det bör införas tvingande bestämmelser, som ger ett skydd för konsumenten, om en vara är behäftad med ett rättsligt fel som består i att tredje man har äganderätt till varan. De påföljder som bör kunna göras gällande är att felet avhjälps, att en annan vara levereras eller att köpet hävs. Under förutsättning att konsumenten var i god tro om säljarens rätt att förfoga över varan bör han även ha rätt till skadestånd för det positiva kontraktsintresset. I likhet med vad som föreskrivs i köplagen bör säljarens skadeståndsansvar vara strikt. Säljaren skall dock ha rätt att friskriva sig från ansvar för förlust i näringsverksamhet. Liksom motsvarande regel i köplagen bör en reglering i konsument- köplagen om säljares ansvar för rättsliga fel inte endast ta sikte på rättsliga fel i form av annans äganderätt utan reglera även situationer när tredje man har panträtt eller annan liknande rätt till det köpta. I sådana situationer kan det vara aktuellt för köparen att begära prisavdrag. Införandet av en vindikationsregel beträffande stöldgods torde visserligen inte ha någon nämnvärd betydelse för risken att en köpare, som är konsument, drabbas av anspråk som består av panträtt eller annan liknande rätt.