sou · GOB357d1 · 2001-01-01 00:00:00 — Dessa myndigheter skall kunna använda sig av ett flertal olika finansie- ringsinstrument som ger forskarna möjligheter att delta i problemiden- tifiering, kvalitetsbedömning och utvärdering. Detta innebär att fors- karna har initiativet både vad gäller hur forskningsuppgiften skall upp- fattas och hur den skall genomföras. Uppdragsforskning, menar arbetsgruppen, skall i stället definieras av den finansierande myndigheten (eller av företag och andra organi- sationer), vilka kan ha bestämda krav på hur uppdraget skall genomfö- ras och när och hur det skall avrapporteras. Ofta kan uppdraget gälla tekniskt utvecklingsarbete, utredningar, konsultuppgifter, mätningar eller långsiktig datainsamling. Dessa uppdrag skall inte granskas som vetenskapliga projekt men den vetenskapliga kompetensen behövs, menar arbetsgruppen, för att ett gott arbete skall kunna utföras. Arbets- gruppen konstaterar dock vidare att det finns olika mellanformer mel- lan de renodlade formerna av forskningsstöd och uppdragsforskning. Vidare föreslogs i rapporten att fyra myndigheter bör få uppgiften att vara forskningsstödjande och att dessa myndigheter bör ha forsk- ningsstöd som sin huvuduppgift. Uppdragsforskningen däremot borde enligt arbetsgruppen hanteras av ett större antal myndigheter där forsk- ningsfinansiering är en av många uppgifter och primärt ses som ett me- del för att genomföra de övriga uppgifterna. Arbetsgruppen föreslår vi- dare att ett sammanhållet forskningsråd – – skapas under , samt tre ytterligare myndigheter för att ansvara för områdesorienterat forskningsstöd; för sociala frågor och arbetsliv, Myndigheten för teknisk utveckling, kom- munikation och bebyggelse samt för miljö, lantbruk och naturresurser. Folkhälsoarbete och folkhälsoaktörer 89 En av dessa myndigheter, för sociala frågor och ar- betsliv, skulle bildas genom en sammanslagning av huvudsakligen Socialvetenskapliga forskningsrådets verksamhet samt delar av andra myndigheters forskningsverksamhet, dvs. genom att bredda och ut- veckla Socialvetenskapliga forskningsrådets ansvarsområde för att även omfatta en del av stödet till den arbetsvetenskapliga högskole- forskningen som finansieras av och , samt de delar av Sidas forskningsstöd som gäller folkhälsa och social utveckling. Som omnämnts ovan är ett av Socialvetenskapliga forskningsrådets prioriterade områden stöd till forskning kring folkhälsa. Även inom andra områden som berör folkhälsan, t.ex. byggnation, miljö, arbetsliv, arbetsmiljö och livsmedel, stöds forskning av ett antal olika råd och nämnder, dvs. , , Me- dicinska forskningsrådet, , Byggforsk- ningsrådet, m.fl. För vart och ett av dessa forskningsråd gäller att de har till uppgift att inom sina respektive verksamhetsområden främja och stödja veten- skapligt betydelsefull forskning. Utöver dessa råd och nämnder utförs även vård- och allergiforsk- ning via den s.k. , vilken har till uppgift att främja forskning och forskarutbildning inom vårdområdet samt forskning och forskarutbildning med inriktning på allergier och annan överkänslighet. Vid i finns även medicin som bedriver forskning och utbildning samt utför undersök- ningar och utredningar inom fysikalisk och kemisk miljömedicin samt inom hälsoskyddet. Institutet har särskilt i uppgift att beakta Socialsty- relsens behov av underlag för rapporter om folkhälsan. Inom alkoholforskningsområdet har en kraftsamling eftersträvats genom insatser från och , vilket lett till att och drogforskning inrättats vid (SoRAD). Dessutom har en sam- rådsgrupp ledd av inrättats för att ytterligare förstärka forskningen inom området. Denna kraftsamling som gjordes var bl.a. ett resultat av det uppdrag som fått av regeringen och som innebar att institutet skulle ta initia- tiv till att berörda myndigheter tillsammans utarbetade ett samlat pro- gram för forskning inom alkoholområdet. Uppdraget redovisades till regeringen . 90 Folkhälsoarbete och folkhälsoaktörer I hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) framgår att landstingen och kommunerna skall medverka vid finansiering, planering och genomfö- rande av kliniskt forskningsarbete på hälso- och sjukvårdens område samt av folkhälsovetenskapligt forskningsarbete. Lagen stadgar även att landstingen och kommunerna skall samverka med varandra samt med berörda universitet och högskolor i den omfattning som behövs. utförs större delen av landstingens folkhälsoforskning genom ett relativt väl utvecklat samarbete mellan landstingens samhällsmedicinska enheter och folkhälsovetenskapliga universitets- institutioner och högskolor. På flera håll i landet, t.ex. i och , sker ett omfattande och nära samarbete i form av t.ex. gemensamma forskningsprojekt samt genom att professurer och andra tjänster delas mellan landstingen och universiteten. Dessutom utarbetas gemensamt mellan landsting och universitet befolkningsenkäter och olika folkhälsorapporter för länen. På en del håll i landet sker samarbetet mellan den landstingsdrivna och universitetsdrivna verksamheten i liknande former som den kli- niska verksamheten inom sjukvården, dvs. genom långtgående integra- tion och genom långsiktiga samarbetsavtal. Samarbetet gällande folk- hälsoforskningen har dock inte ännu funnit lika fasta former som den kliniska verksamheten. När det gäller statistik har många myndigheter inom folkhälsoområdet ett mer eller mindre uttalat statistikansvar. Med officiell statistik menas dock sådan statistik för samhällsplanering, forskning, allmän informa- tion och internationell rapportering som en myndighet framställer en- ligt föreskrifter som regeringen meddelar. Ansvarsfördelningen för den officiella statistiken förändrades då ansvaret för viss statistik överfördes från till andra myndigheter som därmed fick ett statistikansvar för den statistik som berör respektive myndighetssektor. har dock kvar en särställning inom statistik- området då den är central förvaltningsmyndighet för den officiella sta- tistiken och för annan statlig statistik samt har till uppgift att svara för samordning av den statliga statistikproduktionen och verka för samord- ning mellan statlig och annan statistikproduktion. I förordningen (1992:1668) om den officiella statistiken anges vilka myndigheter som har ett statistikansvar. Inom arbetsmarknadsområdet är det och Arbetarskyddsstyrelsen som har an- svaret för den officiella statistiken. Beträffande bostäder och byggande, Folkhälsoarbete och folkhälsoaktörer 91 befolkning samt levnadsförhållanden är det Statisktiska centralbyrån som har statistikansvaret. är ansvarig statistikmyndig- het för hälso- och sjukvårdsområdet samt och Riksför- säkringsverket har ansvaret för socialförsäkringsstatistiken. För miljövårdsstatistik svarar , Kemikalieinspek- tionen och . har an- svar för statistiken inom rättsväsendet. För vägtrafikstatistiken finns . Inom utbildnings- och forskningsområdet ansvarar , , samt för statistiken. , , och ansvarar för statistik inom jordbruks-, skogsbruks- och fiskeområdet. Utöver den officiella statistiken finns även annan statistik, t.ex. inom narkotika- och alkoholområdet. ansvarar t.ex. för rapportering till EU och utger tillsammans med CAN den årliga redogörelsen för alkohol- och narkotikasituationen i . Även andra myndigheter och organisationer producerar och publicerar statistik och undersökningar om narkotika. Inom just narkotikaområdet tas även uppgifter från t.ex. tullens och polisens beslagsstatistik samt från kriminalvårdens, och sjukvårdens statistik om vård och behandling. Ett system för rapportering till skall introduceras och vara 2004. Dessutom ansvarar för statistik om narkotika- klassade läkemedel samt substanser och beredningar som används i in- dustrin. Ytterligare statistik inom narkotikaområdet kan även hämtas från och de olika polismyndigheterna, samt övriga myndigheter inom rättsväsendet. Även kommuner och landsting, dvs. myndigheter med vård- och behandlingsansvar, har ansvar att lämna uppgifter till den nationella statistiken enligt lagen (1992:889) om den officiella statistiken. Andra typer av data inhämtas från forskning eller från större projekt där olika sorters data i form av statistik samlats in från enkäter m.m. Det handlar således om statistik på både primärdatanivå och i myndighetsspecifika och lokala sammanställningar, liksom från den officiella statistiken på nationell nivå. finns ingen myndighet som har ett övergripande och samord- nande ansvaret för den nationella samlade alkohol- och narkotikasta- tistiken. fick dock i uppdrag av regeringen att skapa ett samrådsforum med uppgift att se över det samlade behovet av statistik på alkoholområdet. Detta regeringsuppdrag avrapporterades , (1997:34). 92 Folkhälsoarbete och folkhälsoaktörer I landet pågår en utbyggnad av den folkhälsovetenskap- liga utbildningen. Den folkhälsovetenskapliga forskningen finns än så länge enbart företrädd i de traditionella universitetsorterna. Eftersom folkhälsovetenskap är tvärvetenskaplig används resultat från ett flertal olika ämnen och vetenskapsgrenar, t.ex. sociologi, statsvetenskap, eko- nomi, psykologi, beteendevetenskap samt epidemiologi och biomedicin inom den medicinska vetenskapen. Folkhälsovetenskapliga grundutbildningar har inrättats vid t.ex. Ka- rolinska institutet i , vid högskolan i , vid Mälarda- lens högskola samt vid i . I grund- respek- tive foskarutbildningen vid integreras biomedi- cinska, socialmedicinska samt beteende- och samhällsvetenskapliga perspektiv. Utbildningar med hälsoinriktning finns även i ett antal andra kommuner i landet, t.ex. , , , , , och . Även vissa vårdhögskolor har utbildningar som omfattar folkhälsoarbete. Påbyggnad på andra utbildningar upp till magisterexamen och dok- torsexamen finns vid i . På- byggnad till magister- och doktorsexamen finns även vid i och magisterexamen vid i samverkan med samhällsmedicinska institutionen vid . En påbyggnadsutbildning på magister-, licentiat och doktorsnivå finns även vid och folkhäl- sovetenskap vid . En magisterexamen i folkhälsove- tenskap kan även tas vid . 4.7Folkhälsa inom det internationella området har det skett en ökad internationalisering inom folkhälsoområdet, framför allt inom EU och (). Dock är det inte bara EU och WHO som verkar för folkhälsan i utan även , och (FN:s samlade program för hiv/aids där WHO, UNDP, , , och ingår). Den ökade internationaliseringen innebär konkret ett närmare sam- arbete dels mellan medlemsstater i de olika organisationerna, dels bi- lateralt, dvs. mellan två länder. Inom det som kan betecknas som inter- nationellt samarbete ingår även det nordiska samarbetet i folkhälsofrå- gor, vilket bedrivs vid sidan av det övriga internationella samarbetet. Folkhälsoarbete och folkhälsoaktörer 93 Mycket talar för att det internationella engagemanget kommer att öka framöver. I samband med medlemskap i har riksdag, regering och myndigheter m.fl. engagerats i gemenskapens folkhälsoarbete. Den konstitutionella grunden för EU:s folkhälsoarbete står uttryckt i fördra- get om upprättandet av den europeiska gemenskapen, avdelning XIII, Folkhälsa, artikel 152 (Amsterdamfördraget). Formellt blev folkhälsa ett samarbetsområde inom gemenskapen i samband med Maastricht- fördraget . Punkt 1 i artikel 152 lyder: En hög hälsoskyddsnivå för människor skall säkerställas vid utformning och genomförande av all gemenskapspolitik och alla gemenskapsåtgärder. Gemenskapens insatser, som skall komplettera den nationella politiken, skall inriktas på att förbättra folkhälsan, förebygga ohälsa och sjukdomar hos människor och undanröja faror för människors hälsa. Sådana insatser skall innefatta kamp mot de stora folksjukdomarna genom att främja forsk- ning om deras orsaker, hur de överförs och hur de kan förebyggas samt häl- soupplysning och hälsoundervisning. Gemenskapen skall komplettera medlemsstaternas insatser för att minska narkotikarelaterade hälsoskador, inklusive upplysning och förebyggande verksamhet. Artikel 152 har ytterligare fyra punkter, vilka bl.a. tar upp frågor om att främja samarbete mellan medlemsstaterna och med tredje land samt att vid behov stödja deras insatser. Dessutom anges att gemenskapen, när den agerar på folkhälsoområdet, fullt ut skall respektera medlemssta- ternas ansvar för att organisera och ge hälso- och sjukvård. Folkhälsofrågor berör så gott som alla EU:s institutioner och flera av kommissionens direktorat. Det är dock kommissionens General- direktorat för Hälsa och Konsumentskydd som har ansvaret för folkhäl- sofrågor. Förslag och initiativ till olika aktiviteter, program, lagstift- ning etc. tas av kommissionen. Speciella program har t.ex. utvecklats för områden som identifierats som särskilt viktiga. Hälsofrågor har därutöver integrerats i policyverksamheten inom en rad politiska områ- den, framför allt inom områden som socialpolitik, inre marknad, jord- bruk, livsmedel och fiske, forskning och utveckling, miljö och energi, transport och internationellt samarbete. Inom EU:s nuvarande ramprogram för folkhälsa pågår åtta program. Detta ramprogram gäller t.o.m. . För varje program har inrättats en kommitté, med representanter från respektive medlemsland. Folk- hälsoprogrammen berör områden som hälsoövervakning, hälsofräm- jande åtgärder, förebyggande av aids samt andra smittsamma sjukdo- 94 Folkhälsoarbete och folkhälsoaktörer mar, sällsynta sjukdomar, förebyggande av cancer, förebyggande av personskador och olyckor, miljörelaterade sjukdomar samt förebyg- gande av narkotikaberoende. För samtliga projekt inom de olika programmen kan medlemsländerna ansöka om projektstöd. Program- men pågår under 3–. Av EU:s totala ekonomiska stöd gick till prevention inom folkhälsoområdet. Regeringen har för varje enskilt folkhälsoprogram inrättat nationella styrgrupper/beredningsgrupper. Ansvaret för en styrgrupp har getts till den myndighet som regeringen utsett att vara kontaktpunkt eller representant för respektive program. I styrgrupperna ingår, för- utom representanter från myndigheter och departement, även repre- sentanter från , frivilligorganisa- tioner samt forskning och utbildning. är representant i tre av de åtta programmen, nämligen i cancerprogram- met, programmet för hälsofrämjande insatser samt narkotikaprogram- met. För aids-programmet är svensk kontaktpunkt medan har ett särskilt ansvar för de hiv-förebyg- gande insatserna. Utvärderingar av nuvarande program pågår i vissa fall eller kommer att göras, dels efter halva programtiden, dels efter programmens slut, dvs. Ett förslag till nytt ramprogram för folkhälsa och hälsostrategi har presenterats av och är tänkt att gälla –2006. inrättades det Europeiska centrumet för kontroll av narko- tika och narkotikamissbruk (sv. ECNN, eng. ). ECNN:s främsta uppgift är att rapportera om drogsituationen i . () har ägnat stor kraft åt att väcka engagemang för hälsofrågornas betydelse för samhällsutvecklingen. antog WHO den globala Hälsa för alla-policyn i syfte att försöka förverkliga visionen Hälsa för alla. Denna vision fastställde globala prioriteringar för de två första årtion- dena . I enlighet med den världshälsodeklaration som då antogs skall den globala idén om Hälsa för alla ge- nomföras med hjälp av regionala samt nationella program och strate- gier. Som ett led i denna process antog de 51 medlemsstaterna i WHO:s europaregion en ny hälsopolitisk strategi med 21 mål – Hälsa 21. Grunden för de nya hälsomålen är en jämlikare hälsa såväl inom som mellan länder. Förutsättningar, menar WHO, måste skapas Folkhälsoarbete och folkhälsoaktörer 95 för en positiv utveckling för de människor som lever under de sämsta hälsovillkoren. Hälsa 21-policyn för WHO:s europaregion innehåller först och främst ett varaktigt slutmål att uppnå bästa möjliga hälsa för alla. De två huvudsyftena är att främja och skydda människors hälsa under hela livet samt att minska förekomsten av de vanligaste sjukdomarna och personskadorna samt att lindra det lidande de orsakar. Hälsa 21-policyn bygger på tre värdemässiga och etiska grunder; hälsa som en grundläg- gande mänsklig rättighet, jämlikhet i hälsa och ett solidariskt hand- lingssätt mellan och inom alla länder och deras invånare samt ett delta- gande och ansvar för enskilda, grupper, institutioner och samfund för att skapa en fortsatt god hälsoutveckling. Dessutom har WHO fastställt fyra huvudstrategier för insatser som valts för att säkerställa en vetenskaplig, ekonomisk, social och politisk uthållighet som kan bidra till att Hälsa 21 realiseras, bl.a. multisektori- ella strategier för att angripa förhållanden som bestämmer hälsan med hänsyn till fysiska, ekonomiska, sociala, kulturella och genusmässiga perspektiv och för att säkerställa att hälsokonsekvensbedömningar till- lämpas. Syftet med att lyfta fram de gemensamma 21 hälsomålen är att de skall kunna fungera som vägledning för arbetet i varje land inom euro- paregionen. De framhåller därför särskilt europaregionens problem och föreslår åtgärder för att förbättra situationen. WHO:s europaregion me- nar att målen skall tjäna som riktmärken mot vilka man kan mäta fram- stegen i arbetet med att förbättra och skydda hälsan och minska hälso- riskerna. Tillsammans utgör således de 21 målen en referensram för att inspirera till en utveckling av hälsopolitiken i europaregionens med- lemsländer. Målen omfattar följande 21 områden; solidaritet för hälsa, jämlikhet i hälsa, hälsosam start i livet, ungdomars hälsa, äldres hälsa, psykisk hälsa, smittsamma, icke-smittsamma och kroniska sjukdomar, skador av våld och olycksfall, fysisk miljö, levnadsvanor, alkohol, narkotika och tobak, hälsofrämjande vardagsarenor, alla samhällssektorers ansvar för hälsan, integrerad hälsosektor, kvalitet i vården, finansiering av hälso- och sjukvård och fördelning av resurserna, utveckling av mänsk- liga resurser för hälsa, forskning och kunskap, mobilisering av sam- arbetspartners samt politisk viljeinriktning och strategier för allas hälsa. Folkhälsoarbete som en statlig angelägenhet har en lång historisk tra- dition i . Den går tillbaka till provinsialläkarinstruktioner , inrättande av hälsovårdsnämnder och bildan- det av . Inom Medi- cinal- och sedemera utvecklades hälsoupplysningen i olika organisatoriska former. När regeringens folkhäl- sogrupp inom ramen för sitt strategiprojekt folkets hälsa föreslog att folkhälsofrågorna skulle ges en egen organi- satorisk plattform, lades grunden för det nuvarande . I propositionen 1990/91:175 Om vissa folkhälsofrågor föreslog så- ledes regeringen att godkänna att ett folkhälsoinstitut inrätta- des . fattade beslut i enlighet med detta (rskr. Bakgrunden var enligt propositionen att det trots att hälsoutvecklingen i stort varit positiv fanns stora skillnader i sjuklighet och dödlighet mellan olika åldrar, mellan könen, mellan olika sociala grupper, mellan infödda svenskar och invandrare och mellan olika de- lar av landet. Vidare konstaterades i propositionen att de stora och i vissa avseen- den ökande skillnaderna i hälsa mellan olika grupper i samhället inte kunde accepteras. Därför föreslogs att ökad jämlikhet skulle vara ett överordnat mål vid prioriteringar i folkhälsoarbetet och att insatser som medförde att de sämst ställdas situation kunde förbättras skulle komma i första hand. På detta sätt skulle folkhälsan kunna förbättras betydligt. Regeringen ville därför vidta åtgärder såsom lagstiftningsåtgärder och bildande av ett bättre kunna nå målet om en mer jämlik hälsa. Huvudinriktningen för institutet skulle därför vara att nå de särskilt utsatta grupperna i samhället och att minska hälsans ojämlika fördelning genom att vidta åtgärder för att förbättra deras si- tuation. huvuduppgift skulle vara att på nationell nivå driva hälsofrämjande och sjukdomsförebyggande arbete av sektors- övergripande karaktär. Institutet skulle vidare enligt propositionen sti- mulera det tvärsektoriella samarbetet mellan centrala myndigheter, samverkan mellan olika samhällsnivåer och deltagande av frivilliga organisationer. Institutet skulle därigenom bl.a. göra det möjligt att påverka strukturella förhållanden av betydelse för en positiv hälso- utveckling. Det nationella skulle i nära samarbete med andra aktörer utveckla, stimulera och stödja olika typer av hälso- främjande och sjukdomsförebyggande arbete. Genom att inrätta ett folkhälsoinstitut ansåg regeringen att grundförutsättningarna för sam- spelet mellan offentliga verksamheter, organisationer och enskilda människor avsevärt skulle förbättras. Institutet föreslogs få en samordnande roll, vilket skulle skapa en tydligare uppgiftsfördelning mellan olika aktörer och nivåer och öka förutsättningarna för ett effektivare utnyttjande av samhällets resurser. Dessutom föreslogs institutet få ett särskilt ansvar för att bidra med en hög vetenskaplig kvalitet på det underlag som folkhälsoarbetet skulle bygga på. Det nationella skulle ha en central roll som förmedlare av kunskap från forskningen till det praktiska folkhäl- soarbetet på lokal nivå. I propositionen sades även att institutet skulle följa och värdera aktuell forskning och utveckling inom området, initi- era vissa forsknings- och utvecklingsprojekt samt bedriva visst eget forsknings- och utvecklingsarbete. Vidare föreslogs institutet arbeta i programform och inom ramen för varje program skulle kunskap om det moderna folkhälsoarbetets meto- der tas fram, ställas samman och spridas till berörda instanser och för- söksverksamhet skulle initieras. Kunskapsspridningen förutsattes ske i nära samarbete med och genom frivilliga organisationer, arbetsmark- nadens parter, kommuner och landsting m.fl. Inledningsvis föreslogs institutet bedriva program inriktade mot al- kohol och droger, tobak, olycksfallsskador samt program för särskilda grupper, till att börja med barn och ungdom och utsatta kvinnor. Vissa av programmen skulle vara av permanent karaktär, framför allt alkohol- och drogprogrammet men även tobaksprogrammet. Särskilt alkoholfrå- gorna skulle spela en väsentlig roll i institutets arbete. Skadeprogram- met skulle bygga på och utveckla det förebyggande program som Soci- alstyrelsen då drev i samverkan med andra myndigheter och organisa- tioner. Andra program skulle vara tidsbegränsade och bli beroende av aktu- ella folkhälsoproblem och målgrupper. Programarbetet skulle således kunna ha olika inriktning beroende på aktuella förutsättningar och mål- grupper och därmed behöva skifta i tiden. Vidare skulle programmen kunna formuleras efter flera olika dimensioner, dvs. program mot folk- sjukdomar, mot olika riskexponeringar eller för att stödja särskilt ut- satta grupper. Programmen skulle utgå från tydliga målformuleringar. Programarbete som arbetsmetod, menade regeringen, hade visat sig vara en lämplig metod för att stimulera och säkerställa såväl ett tvär- sektoriellt samarbete som samverkan mellan olika samhällsnivåer och med deltagande av frivilligorganisationer. Regeringen ansåg att denna typ av arbete borde vidareutvecklas och intensifieras. Utifrån ett natio- nellt perspektiv innebar detta att ta fram vetenskapligt väl förankrat underlag för olika typer av folkhälsoproblem och att i ökad utsträck- ning stödja och stimulera processer och verksamheter i det lokala folk- hälsoarbetet. Ett nationellt stöd till olika lokala folkhälsoprogram, me- nade regeringen, förutsatte ofta ett tvärsektoriellt perspektiv som inte primärt utgick från en sektor utan som är fristående från de myndighe- ter som utövar aktiv uppföljning och tillsyn. Direktiven för organisationskommittén för , som inrättades inför bildande (dir. 1991:77) utgick från nämnda proposition och sade, liksom propositionen, att en viktig upp- gift för institutet var att transformera forskningsresultat och annan ak- tuell kunskap om det moderna folkhälsoarbetets metoder till praktisk handling.