sou · GOB377d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Frivillig vård har de bästa förutsättningarna för att lyckas Samhället går mot en avreglering av tvångsåtgärder inom vården. Den enskilde skall i möjligaste mån själv få bestämma över sitt liv och sin vardag. I 1 § socialtjänstlagen understryks också att verksamhet skall bygga på respekt för människornas självbestämman- derätt och integritet, vilket är mycket viktiga principer och styrande för allt socialt arbete. Samarbete mellan socialtjänst och individ ger också de bästa förut- sättningarna för att lyckas i vårdarbetet. Detta talar mot ett införande av ytterligare tvångsåtgärder. För att kunna skydda det enskilda barnet behövs det tvångsåtgärder Det uppstår dock problem när föräldrars rätt att värna sitt privatliv hamnar i ett motsatsförhållande till barnets rätt att betraktas som en egen individ och att utvecklas som en självständig person. Under vissa förhållanden är det därför nödvändigt att tillgripa tvång för att till- godose barnets behov av skydd och stöd. Om ett barn behöver hjälp och stöd på grund av allvarliga brister i hemmiljön och föräldrarna inte vill samarbeta med finns det, som framgått, i LVU ingen annan möjlighet än att ansöka om ett omhändertagande av barnet. 162 Yngre barn skall ha samma rätt till skydd som ungdomar Lagstiftning eller metodutveckling? Frågan om problematiken kan lösas genom metod- och kompetens- utveckling inom ramen för nuvarande lagstiftning besvaras nekande av de flesta som utredningen varit i kontakt med. Naturligtvis kan social- tjänsten alltid bli bättre på att bemöta människor som har det svårt men jag anser inte att det genom metodutveckling går att komma till rätta med de problem som finns när det gäller att skydda dessa speciellt utsatta barn. Om en lagändring inte kommer till stånd accepterar sam- hället att det finns ett antal barn som inte kommer att få det stöd och den hjälp som de behöver och således inte får sina rättigheter enligt tillgodosedda – oavsett hur mycket arbete och enga- gemang som läggs ned av . Min slutsats är därför att det finns behov av att lagstiftningsvägen stärka socialnämndernas möjlig- heter att ge barn och unga stöd och hjälp när samtycke av föräldrarna saknas. I mina direktiv nämns behovet av uppföljningskontakt när domstol fattat beslut om att vården enligt LVU skall upphöra. Jag anser inte att socialnämnden skall ha utökade möjligheter till tvångsåtgärder mot familjer efter det att domstol funnit att vården enligt LVU kan upphöra. Genom de åtgärder som jag i övrigt föreslår i betänkandet kommer domstolen att ha ett mycket bättre underlag än tidigare för sitt beslut om vården skall upphöra. Mitt förslag avser därför enbart förebyggande insatser och skall inte kunna användas när ett tidigare beslut om vård enligt LVU upphört om inte några nya omständigheter inträffar som återigen kan aktualisera vård enligt lagen. 8.2Påtvingade stödinsatser på hemmaplan kan förhindra placeringar Det är främst i två situationer som avsaknaden av andra möjligheter att hjälpa barnet än genom omhändertagande enligt LVU blir särskilt påtaglig. När ett barn har ett tydligt vårdbehov men föräldrarna motsätter sig stöd och hjälp och förhållandena ännu inte är sådana att förutsätt- ningarna för vård enligt LVU är uppfyllda. När socialnämnden har ansökt om vård enligt LVU men domstolen har avslagit ansökan och föräldrarna motsätter sig det stöd och den hjälp som barnet ändå har ett tydligt behov av. Yngre barn skall ha samma rätt till skydd som ungdomar 163 Inte i något av dessa fall har socialnämnden någon laglig möjlighet att hjälpa barnet även om barnet behöver stöd och hjälp. Detta gagnar var- ken barnet eller föräldrarna i längden. Risken är i stället att barnets för- hållanden försämras och att behovet av hjälp till slut blir akut. Om socialnämnden får en laglig möjlighet att ge barnet vissa insat- ser mot föräldrarnas vilja när barnet bor hemma kan nämnden fullgöra sin skyldighet att vid behov ge barnet stöd och hjälp även om dom- stolen avslagit en ansökan om vård enligt LVU. Om barnet t.ex. får plats i förskola ses det av andra vuxna och får därigenom ett visst skydd. Det torde minska risken för att det åter blir aktuellt att ansöka om att barnet skall omhändertas. Det är inte rimligt att framför allt yngre barn som far illa på grund av hemförhållanden inte har samma rätt till skydd som ungdomar som far illa på grund av eget beteende. Att bristen på möjliga insatser kan innebära att står passiv och avvaktar till dess ett omhän- dertagande enligt LVU blir aktuellt är inte acceptabelt. Att den möjlighet till tvångsinsatser som finns i inte används i någon större utsträckning bör inte avhålla från att införa en liknande bestämmelse. Fördelarna med tidiga insatser borde på lång sikt bli så stora att eventuella tvivel om att införa en sådan bestämmelse inte bör hindra att förslaget genomförs. Att tydliggöra ett tvång som ändå förekommer Det har från många håll påtalats att föräldrar och barn tvingas gå med på att socialnämnden beslutar om olika hjälpinsatser under hot om att barnet annars kan placeras utanför hemmet med stöd av LVU. Det är således fråga om ett samtycke under galgen. Att i lagtexten föra in en möjlighet för socialnämnden att ge stöd till de barn som riskerar att fara illa är därför också ett sätt att tydliggöra och legitimera ett tvång som ändå förekommer. Det uppfyller kraven på rättssäkerhet för barn och föräldrar. Det s.k. mellantvånget för beteendefallen bör användas mer Det s.k. mellantvånget används, som tidigare konstaterats, inte i någon större omfattning. Mellantvånget infördes för att socialnämnderna skulle kunna sätta in åtgärder till stöd för unga i ett tidigare skede, innan ett omhändertagande av den unge blev aktuellt. Motiven till att införa mellantvånget har stor tyngd och jag beklagar att socialnämn- 164 Yngre barn skall ha samma rätt till skydd som ungdomar derna inte i större utsträckning har använt sig av denna möjlighet som skulle kunna förhindra att unga måste placeras utanför sina hem. Jag förespråkar därför att mellantvånget används mer . Social- nämnderna bör utveckla metoder för att mellantvånget skall bli ett verksamt alternativ till placering. Insatserna skall specificeras i lagtexten och vara kostnadsfria Jag har övervägt möjligheten att låta socialnämnden fritt få välja de insatser som kan bli aktuella i varje enskilt fall i stället för att i lagtex- ten föreskriva vissa specificerade insatser. Att föra in ytterligare tvångsintrument i lagstiftningen ställer emellertid krav på förutsägbar- het för barnet och föräldrarna. Vidare kan endast sådana insatser som genom beprövad erfarenhet har visat sig ha positiva effekter komma i fråga när det är fråga om tvång. Barnomsorgens fokusering på barnens behov, inriktningen på peda- gogiskt arbete och utvecklingsstöd till barnen är av stor betydelse för utvecklingen hos barn från resurssvaga familjer. Dessa barn kommer emellertid sällan till barnomsorgen, vilket bl.a. beror på att familjerna har mycket svårt att leva med de krav som ställs där och med den struktur som finns. I boken överleva understryker att det är mycket betydelsefullt för barn i psykosocialt belastade familjer att ha kontinuitet och struktur för att över huvud taget kunna få ordning på tillvaron och utvecklas. Barnom- sorgen skulle här kunna kompensera de brister som finns i hemmen. Då det är klarlagt att plats i förskola, i förskoleklass och på fritids- hem är sådana insatser som i allmänhet gagnar barn har jag begränsat mitt förslag om insatser mot en vårdnadshavares vilja till att omfatta dessa tre. De föreslagna insatserna gör att socialnämnden får en laglig möjlig- het att hjälpa det barn som det finns en befogad oro för. Barnet ses av andra vuxna som dessutom har en skyldighet att anmäla missförhållan- den enligt 71 § socialtjänstlagen. Det är självklart att en insats som föreskrivs mot föräldrarnas vilja skall vara kostnadsfri för familjen. Det kan inte komma i fråga att tvångsvis ålägga t.ex. förskolevistelse och sedan ta betalt för denna. Som en följd av mitt förslag skall det därför föreskrivas i 34 § social- tjänstlagen att insatser enligt 22 § LVU inte medför några kostnader för den enskilde. Yngre barn skall ha samma rätt till skydd som ungdomar 165 8.3När skall de nya tvångsåtgärderna kunna användas? Med den nya bestämmelsen åsyftas situationer då det ännu inte finns någon påtaglig risk för barnets hälsa och utveckling på grund av sådana förhållanden i hemmet som räknas upp i 2 § LVU men omständig- heterna är sådana att starka skäl talar för att barnet kommer att behöva beredas tvångsvård om inga insatser sätts in. Föräldrarna har visat att de inte vill medverka till att frivilliga stödåtgärder sätts in eller att motivationen för sådan medverkan är klart otillräcklig. Bedömningen av om förhållandena är sådana att det är nödvändigt att ålägga insatser utan samtycke skall utgå från barnets behov av stöd och hjälp. skall besluta om insatserna Jag föreslår att socialnämnden skall kunna fatta beslut om de nya insat- serna i likhet med vad som gäller för det s.k. mellantvånget i beteende- fallen. fattar beslut om särskild insats bör den noga utreda och dokumentera vilka särskilda behov barnet har och på vilket sätt insatsen kan tillgodose barnets behov. Vidare skall det vara klarlagt att insatsen inte kan ges genom överenskommelse med vårdnadshava- ren. Barnets bästa och barnets rätt att komma till tals skall naturligtvis alltid beaktas. beslut skall kunna överklagas till länsrätten. Ett överklagande kan – liksom vid prövning av överklagande av beslut om tvångsinsatser i beteendefallen – normalt avgöras utan muntlig för- handling i länsrätten och det finns inte någon rätt till offentligt biträde, jfr 35 och 39 §§ LVU och 9 § förvaltningsprocesslagen (1971:291). Ett beslut om förebyggande insatser gäller enligt 40 § första stycket LVU. Insatsen skall prövas var sjätte månad och upphöra när den inte längre behövs Beslutet om tvångsinsats skall – i likhet med vad som gäller för det s.k. mellantvånget i beteendefallen – prövas av socialnämnden en gång var sjätte månad. Bestämmelserna om prövning i förslaget till 13 a § lik- 166 Yngre barn skall ha samma rätt till skydd som ungdomar som bestämmelserna om uppföljning i förslaget till 13 § i tillämpliga delar skall därför gälla även för ett beslut om insats utan samtycke. När insatsen inte längre behövs skall den upphöra. Bestämmelsen om upphörande av vård enligt 21 § första stycket skall därför också gälla för ett beslut om insatser. Frågan om insatsen skall upphöra skall prövas första gången för socialnämndens beslut om insats. Detta skall gälla oavsett om domstol förordnat att ett beslut om insatser inte skall gälla tills vidare (inhibition). beslut i fråga om fortsatt insats skall kunna över- klagas i vanlig ordning. Någon åldersgräns för hur länge insatserna får fortgå (jfr förslaget till 21 a § första stycket) är inte aktuell eftersom det är fråga om sådana insatser som endast kan ges av barnets uppväxt. Enligt 23 § LVU upphör ett beslut enligt 22 § att gälla om det fattas beslut om ett omhändertagande eller en ansökan om vård enligt lagen bifalls. Föreskriften i 23 § bör omfatta ett beslut om insat- ser enligt förslaget till 22 § samt oförändrat gälla för ett beslut om insatser enligt det s.k. mellantvånget enligt förslaget till 22 a §. 9Socialtjänsten skall ha rätt att tala med barn även om föräldrarna motsätter sig det Mitt förslag: 50 a § socialtjänstlagen (1980:620) kompletteras med en bestämmelse som uttryckligen ger socialnämnden en rätt att tala med barnet även om vårdnadshavaren motsätter sig det. Jag har i uppdrag att analysera hur bestämmelser om vårdnadshavarens rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets person förhåller sig till bestämmelserna om barns rätt att komma till tals i frågor som rör barnet. Jag har vid min analys funnit att det under vissa förutsättningar är möjligt att tala med barnet mot vårdnadshavarens vilja. Men fördelarna med en bestämmelse som uttryckligen ger socialnämn- den sådan rätt och som vidgar möjligheterna att tala med barnet moti- verar att en sådan införs. Viss rätt att tala med barn mot vårdnadshavarens vilja Vårdnadshavaren har enligt 6 kap. 11 § rätt och skyl- dighet att bestämma i frågor som rör barnets person. Vårdnadshavarens bestämmanderätt är dock inte oinskränkt. Barnet har otvivelaktigt rätt att självt bestämma i åtskilliga personliga frågor (se bl.a. 1996). I vissa fall följer detta av uttryckliga bestämmelser, t.ex. 6 kap. 12 § . I vissa fall anses barnet självt kunna agera om det har tillräcklig mognad och tillräckligt omdöme utan att det finns några regler om det. Man brukar säga att underåriga har en relativ besluts- kompetens (1994). Barnets rätt att självt bestämma ökar suc- cessivt allteftersom barnet blir äldre och mognare. Det är alltså barnets ålder, mognad och utveckling i kombination med vad det handlar om, t.ex. betydelsen av det beslut som skall fattas 168 har rätt att tala med barn och den aktuella frågans svårhetsgrad, som avgör om barnet självt kan bestämma eller inte.1 Av allmänna rättsgrundsatser torde således följa att barnet, om han eller hon i stort sett förstår vad saken gäller och kan ta ställning till frå- gan, själv avgör om han eller hon vill tala med socialnämnden eller inte. Barnets medgivande är då både en nödvändig och tillräcklig förut- sättning för att samtala med barnet. Samtal med barnet får således föras utan att vårdnadshavarens samtycke hämtas in och även mot vårdnads- havarens vilja. En situation som vållar problem är när barnets ålder, mognad och utveckling gör att barnet enligt reglerna i skall företrä- das av någon annan, enligt huvudregeln vårdnadshavaren. En annan situation är när barnet i vart fall inte självt får bestämma, som vårdnadshavaren motsätter sig samtalet. Har barnet och vårdnadshava- ren motstridiga intressen kan en god man förordnas för barnet enligt 11 kap. 2 § tredje stycket . Den gode mannen kan sedan samtycka till samtalet. Det behövs en tydlig lagbestämmelse i socialtjänstlagen torde alltså ha rätt att tala med barnet utan lov från vårdnadshavaren och till och med mot vårdnadshavarens vilja om barnet är beslutskompetent. Om barnet har nått en sådan mog- nad att barnets vilja är avgörande borde alltså frågan om kontakt med barnet kunna lösas oberoende av vårdnadshavarens samtycke. Barnets medgivande är en tillräcklig förutsättning för att samtal skall få äga rum. Trots detta kan det behövas en uttrycklig bestämmelse. Genom en sådan skulle man komma till rätta med den osäkerhet som råder hos socialnämnderna. En uttrycklig bestämmelse skulle också utgöra ett stöd för socialnämnder som vill samtala med barnet men som möter motstånd från vårdnadshavaren. Den kan också utgöra ett stöd för bar- net. 1 a.a., a.a. Ang. samtal med barn utan vårdnadshavarens samtycke se JO:s beslut dnr 634-1996 och JO 1999/00 s. 243. Ang. samtycke från vårdnadshavaren vid polisförhör och läkarunder- sökning, se JO 1995/96:89, särskilt s. 97 och 100. Ang. motsvarande fråga när det gäller sekretess se prop. 1988/89:67 s. 38 f. och JO 1998/99:464, särskilt s. 470. Se även JO 1971 s. 74 och JO 1975/76 s. 332. Ang. bistånd mot vård- nadshavarens vilja se JO 1996/97:252. Ang. relativ beslutskompetens se även NJA 1994 s. 108. har rätt att tala med barn 169 Är det fråga om ett litet barn krävs det att vårdnadshavaren (eller en god man) samtycker till samtalet. Möjligheten att förordna god man för barnet används inte i praktiken och jag bedömer heller inte att en ökad användning av den möjligheten är tillräcklig eller lämplig för att komma till rätta med de problem som diskuteras här. Här skulle en bestämmelse om att socialförvaltningen har rätt att tala med barnet trots att vårdnadshavaren är emot det fylla en funktion rättsligt sett; barnet skulle kunna höras trots att vårdnadshavaren motsätter sig det. Frågan är emellertid om en uttrycklig bestämmelse som ger socialförvaltningen rätt att tala med barnet i dessa fall är lämplig och om den skulle fylla någon praktisk funktion. Är barnet litet är socialförvaltningen ofta beroende av att vårdnads- havaren samarbetar. I de fall där vårdnadshavaren inte samarbetar och samtal med barnet genomförs mot vårdnadshavarens vilja riskerar bar- net att försättas i en mycket svår situation. En bestämmelse kan dock ha en pedagogisk verkan och utgöra ett stöd för socialnämnder som möter motstånd från vårdnadshavarens sida. Genom bestämmelsen skulle barnets rätt att komma till tals kunna garanteras även i de fall där vård- nadshavaren motsätter sig att barnet talar med socialnämnden. 9.1I barnets intresse bör det införas en uttrycklig bestämmelse En bestämmelse i lag skulle innebära en inskränkning i vårdnadshava- rens bestämmanderätt över de mindre barnen. Inskränkningen är emel- lertid inte sådan att den enligt min mening bör hindra en reform. Inskränkningens enda syfte är att skydda och stödja barnet. Jag anser att det då – utifrån barnets intresse – är rimligt att vårdnadshavarens beslutanderätt inskränks. I detta sammanhang bör även uppmärksammas lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn som trädde i kraft . Enligt den lagen får vårdnadshavarens rätt att företräda barnet stå till- baka till förmån för tillvaratagandet av barnets rätt när vårdnadshava- ren eller någon som vårdnadshavaren står i ett nära förhållande till misstänks för brott mot barnet. 170 har rätt att tala med barn Utformningen och placeringen av en lagbestämmelse Utgångspunkterna för en bestämmelse bör vara att Ett barn aldrig får pressas på synpunkter – barnet skall inte vara skyldigt att tala med socialnämnden. bör inte tala med barnet om det är olämpligt, t.ex. om barnet är särskilt känsligt eller pressas av vårdnadshavaren. Bestämmelsen får inte bara säga att barnet har rätt att tala med socialnämnden. En sådan bestämmelse skulle lägga bördan att ta initiativ till samtalet på barnet. Bestämmelsen bör i stället utformas så att den utgår från socialnämndens behov av att tala med barnet. Dessutom bör den ge socialnämnden stöd för att få tala med barnet i de fall där barnet självt vänder sig till nämnden. Jag anser att lagbestämmelsen som skall gälla utredningar bäst skulle fylla sitt syfte om den togs in i 50 a § socialtjänstlagen. Den bestäm- melsen har redan inslag av tvångskaraktär. 10Ungdomar som har psykiska problem har rätt att få stöd och hjälp från psykiatrin Min bedömning: Lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) skall inte utvidgas till att omfatta unga med psykiska problem. Inte heller skall reglerna för att omhänderta en person enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) utvidgas. I utredningens direktiv har frågan om hur gränserna skall bestämmas för när vård skall beredas den unge med stöd av LVU eller LPT tagits upp. Direktiven hänvisar till som i sitt betän- kande Det gäller livet (SOU 1998:31) pekat på att det saknas funge- rande regler inom tvångsvården för en grupp ungdomar som på grund av sina psykiska problem behöver tvångsvård i någon form. Psykiska problem hos den unge utgör i sig inte grund för ett ingri- pande med stöd av LVU. Om den unge inte uppfyller kravet på allvar- lig psykisk störning enligt LPT, kan inte heller denna lag tillämpas.1 Problemet verkar enligt främst gälla ton- årsflickor som på grund av sina psykiska problem är självdestruktiva, vilket bl.a. kan yttra sig i ätstörningar och självmordsförsök. Men det gäller även ungdomar med psykiska och sociala problem som befinner sig i ett gränsland mellan LVU och LPT. Frågan har därför väckts om lagstiftningen behöver ändras för att ge ungdomarna behövlig vård. Det råder stor enighet bland företrädare för såväl socialtjänst som barn- och ungdomspsykiatri och brukarorganisationer att LVU inte skall utvidgas till att omfatta även ungdomar med psykiska problem. De skulle kräva en helt annan kompetens och organisation än vad som i 1 Beslut om att ansöka om vård enligt LVU fattas av socialnämnden medan beslut om att ansöka om vård enligt LPT fattas av läkare. I båda fallen skall ansökan ges in till länsrätten som fattar beslut om vård skall ges. 172 Ungdomar som har psykiska problem har rätt att få stöd och hjälpSOU 2000:77 dag finns inom . Ungdomar som har psykiska problem har rätt att få stöd och hjälp hos den instans som har kompetens att behandla dem, nämligen psykiatrin. Anorexia hos unga flickor är ett allvarligt tillstånd och ansvaret för att flickorna får adekvat behandling ligger på hälso- och sjukvården. När det gäller dessa flickor måste barn- och ungdomspsykiatrin och den somatiska vården utveckla sin kunskap och sitt samarbete. För att bättre hjälpa ungdomar som har både sociala och psykiska problem som ibland yttrar sig i ett starkt utagerande måste barn- och ungdomspsykiatrin utveckla både sin kompetens och sitt samarbete med . Detta har företrädare för såväl som barn- och ungdomspsykiatrin uttalat. Det är också väl dokumenterat av . LPT som har strängare villkor för att omhänderta en person med tvång än tidigare lagstiftning, lagen (1966:293) om sluten psykiatrisk vård, har inneburit att arbetet med psykiskt störda patienter utvecklats betydligt. Även det faktum att LPT är krångligare att tillämpa har bidragit till att antalet personer som tvångsomhändertas har sjunkit drastiskt. Jag anser att denna utveckling är positiv eftersom tvång endast skall användas i undantagsfall. LPT, som saknar specialbestämmelser för unga, är uppbyggd så att den skall tillämpas vilket är positivt. Lagen skall, enligt min mening, inte förändras så att den kan tillämpas . Enligt tidigare lagstiftning var det möjligt vilket, enligt företrädare för barn- och ungdomspsykiatrin, ledde till att unga människor kunde sitta inlåsta utan att få någon egentlig behandling. Det var enligt dessa företrädare bekvämt för samhället men inte bra för pa- tienterna. Fr.o.m. har det införts vissa ändringar i LPT (prop. 1999/2000:44). Bland annat har möjligheterna för patienten att få en stödperson som kan ge personligt stöd ökats. En ny 2 a § har införts som föreskriver att tvångsåtgärder vid vård enligt lagen endast får användas om de står i rimlig proportion till syftet med åtgärden, att mindre ingripande åtgärder skall användas om dessa är tillräckliga samt att tvång skall utövas så skonsamt som möjligt och med största möjliga hänsynstagande till patienten. Propositionen citerar både patienter och deras anhöriga. Patienter uttrycker bl.a. följande: Beslut om tvångsvård fattas ofta utan att den enskilde patienten först blir tillfrågad om han går med på frivillig vård. Själva intagningsförfarandet upplevs som en grov kränkning av den personliga integriteten som i sig kan förvärra sjukdomstillståndet. Kli- matet mellan patienter och personal är mycket hårt. SOU 2000:77 Ungdomar som har psykiska problem har rätt att få stöd och hjälp 173 Anhöriga uttrycker att de är kritiska till vårdens innehåll och anför att den vård som bedrivs för psykiskt sjuka är dålig på de flesta platser i . Vården består enbart av medicinering och ibland deltagande i arbetsterapi. Någon samtalsterapi förekommer som regel inte. framstår vistelsen som förvaring utan vårdinnehåll. Min slutsats är att varken LVU eller LPT skall ändras. De problem som redovisats för handlar dels om kvalitativa brister i den psykiatriska vården dels om att samarbetet mellan och barn- och ungdomspsykiatrin måste utvecklas. Detta kan inte lösas genom att utvidga tvånget mot unga människor. 10.1Unga som har psykiska problem behöver vuxna som kan samverka, inte ett utvidgat tvång Olika undersökningar visar att det finns en stor grupp ungdomar i sam- hällsvård som har psykiska problem förutom de problem som aktuali- serat vården, (1996, 1987, och 1996 m.fl.). Enligt uppgift från har av de ungdomar som vårdas på särskilda ungdoms- hem psykiska problem. En mindre grupp av dem har allvarliga psykiska problem. Många av dessa ungdomar får inte den hjälp de behöver.