sou · GOB349d5 · 2001-01-01 00:00:00 — Någon gör något och det sprids och blir sedan snabbt absorberat av de stora, internationella företagen. Hon är mest rädd för komplexiteten i det vi håller på med. För att verkligen förstå måste vi förstå de matematiska modellerna, och för att förstå makt- potentialen måste vi förstå infrastrukturen. Är det då samhället eller teknologin som har makten? Nätet är en infrastruktur som representerar en makt, men menar att makten ligger lika mycket i vår förståelse, våra tolkningar, våra historier. –Jag tror inte vi håller på att dödas av en information overow, för det har Det som är poängen är att vi skapar relevanta historier, historier som talar till oss, i den livssituation vi är. Och när de värdena blir mer frag- menterade behöver vi er historier, många historier. Han tror inte att det är de detaljerade bitarna ifunktionen som är nyckeln till makten. Makten nns hos dem som kan förstå att dra syntesen av detta, sätta ihop det i en komplex struktur, berätta en historia. – Vad är det då för krav som ställs på den människa som ska klara allt det här? Vad är det man måste kunna? menar att vi kan behövas allesammans. – Jag tror det är viktigt att vara väldigt hemma i något område, det kan vara oerhört praktiskt eller oerhört teoretiskt, men man måste ha den där punkten så att man kan se ut över det hela. Sedan ska man vara tillräckligt öppen för att veta att man kan just det här, men att det isolerat inte är så intressant, däremot tillsammans med den eller den kompetensen. Det är när fackdisciplinerna möts och omdenierar sina begrepp som vi får ett nytt språk, säger . Hon menar att vi måste utveckla ett gemensamt språk, och här tror hon att lososk och historisk kompetens är helt grundläggande. Filososk för att förstå modeller, kunna analysera och bygga nya modeller. Historisk kompetens därför att historia handlar om att se vilka modeller som har fungerat förr och vilka som kan användas framöver. M I L L E N N I E K O M M I T T É N håller med om komplexitetens möjligheter och faror. Han pekar på att vi aldrig får glömma den osynliga människan, den som ställs utanför utvecklingen om han eller hon inte får baskunskaperna. – Alla måste åtminstone kunna de viktigaste knapparna att trycka på när det gäller att få kanske just den relevanta historiska baskunskapen om varför och hur vi har kommit fram till den punkt där vi oss . Alla är eniga om att det behövs mötesplatser där man kan träffas över fack- disciplinerna. Men de slutna rummen måste också få nnas kvar, där special- kunskapen kan byggas på så att man på nytt kan ha något att byta med när man träffas på mötesplatserna. går tillbaka till mötet mellan konst och teknik, kanske mötet konst–teknik–politik, och försöker sätta in diskussionen i ett modernt eller modernistiskt perspektiv. – En av mina favoriter när det gäller mötet konst–teknik är den gamla Bauhaus- skolan , säger han. blev banbrytande bl a för att man i tjänstestrukturen jämställde konstnärer och tekniker. Det viktigaste med var kanske ändå inte mötet teknik–konst, utan att det också var en socialt engagerad och politisk rörelse. I stort sett alla grundarna var politiskt aktiva. var kriget visserligen slut, men låg i ruiner och en revolution stod för dörren. Regeringen hade ytt till , det är där startar. är väldigt konservativt, och det går inte så stängs skolan. Man tyckte det fanns för många judar och otyska idéer där. Vi vet hur det gick med , hur det blev den internatio- nella stilen i , därefter hur hus ck sprängas i luften för att inga människor kunde bo där. Vi vet hur det påverkade det som hände i . Faktiskt , som öppnade, skrev dåvarande VD för , , ett manifest som handlade om mötet mellan konst och teknik och hur vi borde, i funktionalistisk anda, producera vackrare vardagsvaror, föremål som verkligen visade vilken teknik de var gjorda i och inte försöka packa in dem i något som dolde tekniken. Ännu tydligare blir de här idéerna om att ett möte mellan teknik och konst ska vara med och skapa rimliga villkor för vanliga människor med Acceptera, Stockholmsutställningsmanifestet . M I L L E N N I E K O M M I T T É N Det är en väldigt tydlig idé som också nns kvar i Scandinavian Design. Återigen är det , men med lite mjukare kurvor, lite mer trä i stället för metall. En behagligare funktionalism, som har ett uttalat politiskt program både i boendet och föremålen: en för de vanliga män- niskorna. , när vi ser på mottagandet, är det främst det kultiverade borger- skapet som tar det till sig. – Den frågeställning jag vill ta upp här, säger , gäller de dubbla tenden- serna. Att något så uppenbart försöker att politiskt vara en del i en positiv förändring för många människors liv, men inte alls ser ut att bli det, snarare motsatsen. Jag menar att det haft att göra med bristande demokrati. Även om man haft politiska ambitioner att försöka göra det bättre för de många människorna, har det aldrig skett i dialog med dem som faktiskt skulle vara användare. Frågan är om vi ser någonting liknande med informationstekniken. Och om en sådan beskrivning är riktig: Hur kan vi undgå att det här bara förvandlas till en stil för en redan privilegierad elit? Hur kan vi ta fasta på de intressanta idéerna om ett möte mellan teknik och konst, som har värde för många människor? Och är det här speciellt när det gäller informationstekniken eller är det en generell problematik? Det är två begrepp som vill föra in i diskussionen – inskription och konstruktion – och förhållandet mellan dessa. Hon menar att i den tid vi lever är behovet för människor att konstruera mening och identitet väldigt stort. Därför, säger hon, är det viktigt att vi som bidrar till att deniera ramarna, produkterna som ska innehålla IT, ger utrymme för användaren att konstruera sig själv i texten, i dialog med texten, genom interaktiviteten. – Det nns en risk att göra det som jag tycker gjorde fel, nämligen design för designers. Det blev en för hög grad av inskription och för lite utrymme för konstruktion. Enligt är det stor skillnad mellan en användare som verkligen kan gå in i tekniken, gå in i program och ändra på dem, och en som bara är hänvisad till att använda programmen. Han ger som exempel ordbehandlings- program. M I L L E N N I E K O M M I T T É N Här invänder att det inte handlar om att kunna ändra tekniken, utan att sätta sig in i den existerande tekniken så att man kan använda den till att skapa t ex egna hemsidor. Många reklambyråer, berättar hon, har tagit inspiration av privatpersoners hemsidor. De stora berättelserna – nns de? återkommer till det tilltagande informationsbrus som vi människor lever i . Det handlar om fragmentariserad information där färre och färre människor har styrka och kunskap nog att kunna orientera sig och se vad som är viktigt och vad som inte är det. –Jag tror inte att de stora berättelserna är borta, säger han. Jag tror att de är på väg tillbaka, pga den här fragmentariseringen som vi lever i och där Internet och hela den nya kommunikationstekniken är en del. I detta kaos nns en väldig längtan efter de stora sammanhållna berättelserna. Det är bara att titta på vad som lockar publik: den episka lmen, den episka berättelsen, det episka måleriet. Jag tror att vi kommer att få ett allt starkare behov av de nya berättelserna och min fråga är: Vem skriver dem? Hur ser de nya författarna ut? Var nns den nya Scheherazade, hon som berättar för livet, de berättelser vi inte kan leva utan? frågar sig vad det är för slags berättelser och hur de kommer att berättas. Var sker berättandet, i vilka medier? –Den som har gjort uttrycket den stora berättelsen populärt är vad jag vet , berättar . Det var den stora berättelsen om framstegsidén, upplysningsidén och också idén om bildningen. –De stora berättelserna nns kvar på något sätt, menar , som en slags självklar mall. Frågan är om det kommer några nya? –Jag tror på ett sätt att de stora berättelsernas tid är slut, säger . Men vi behöver de gamla historierna för att berätta dem på nytt, och jag tror att de enda historierna som nns är historierna om oss själva, vårt eget liv, för att skapa den här meningen som inte är förankrad i några övergripande ideologier längre. Därför tror jag det är helt nödvändigt att design inte ska handla om produktionsmedlen, hur saken blev till, eller materialet. Den ska faktiskt berätta om användningen. Något som verkligen har bidragit till detta är . berättar historierna om hur det här bordet nns i en värld. På bilden av ett bord i katalogen nns till och med ett litet akvarium med skar och skylten: eat me, Im too small to be sushi. M I L L E N N I E K O M M I T T É N Det är något helt annat än Bauhaustraditionen, som visar en bild utan människor, utan historia, utan mening, en nästan fascistoid hållning. Man berättar om produktionsmedlen och materialen. Det är ganska ointressanta historier. Vi behöver historierna som skapar mening i våra liv, och vad vi som form- givare bör förstå är att huvudfunktionen för ett bord inte är att hålla uppe ett glas. Huvudfunktionen är att bordet är mitt, det står i mitt hem, det upptar mitt rum. Det får inte bara vara avsändarorienterat, det får inte bara säga jag är , det ska säga detta äger och använder i sitt liv. Så måste vi förstå att utnyttja design, det är det som är huvudfunktionen. – Det nns en stor berättelse som är oskriven, säger , och som kommer att komma . Det är den stora historien om övergrepp mot , men skriven av afrikaner, inte av européer. Det är först nu när många människor i kan läsa och skriva som de får möjlighet att skriva sin egen historia. Det där är en jättelik berättelse, som radikalt kommer att förändra hela bilden av historia. Teknikaliteterna är hinder i vägen just , men de kommer att försvinna. Och när de gör det, säger , försvinner alla romantiska före- ställningar om originalitet. Texten kommer att spela en oerhört stor roll på Internet, och oerhört många kommer att kunna skriva på detta textmedium. Bilden av den originella konstnären försvinner, ungefär som bilden av den origi- nella vetenskapsmannen har försvunnit för länge sedan. Vem förändrar världen? Vi har ju i ett samhälle som vårt, i varje fall efter kriget, haft ett agerande där de vetenskapliga sanningarna, de tekniska sanningarna, men inte så mycket de konstnärliga sanningarna, varit alibi för politiken och gjort att politikern eller vi som politiska människor har sluppit ta ställning. Vetenskapen har tagit ställning för oss. – Om vi föreställer oss att vi redan ser nya former för samarbete, på tvärs mot det som vi en gång denierade som teknik och konst, en slags nygammal symbios, något som en gång fanns, men som uppstår i en annan skepnad. Vilken relation har den till politiken, till det praktiska? GÅ I OLIKA RIKTNINGAR Man kanske kan gå i två olika riktningar, menar , och han vet inte vilken som är mest sann. Den ena är att tekniken fortsätter att vara det som bestämmer politiken – en ganska pessimistisk utvecklingslinje. M I L L E N N I E K O M M I T T É N att vårt samhälle skulle blir alltmer fokuserat på teknik och prylar, oavsett hur de ser ut, oavsett om de är fyrkantiga lådor. Den andra riktningen är att tekniken öppnar upp möjligheter för oss att som människor föra diskussioner och samtal, uppskatta det skrivna ordet, uppskatta möjligheten att kunna skriva brev, uppskatta möjligheten att ta vara på saker som är gjorda av mänsklig hand, och att vi får mer tid över till detta. Det är en mer positiv utveckling där tekniken tillhandahåller en nödvändig infrastruktur, så att vi kan klara av det här på ett bättre sätt. Pengar blir inte drivkraften, det blir andra värderingar som driver oss. Relationer, till exempel. HUR VI ANVÄNDER TIDEN Många saker som vi skriver in är oerhört osäkra, men det nns en sak vi kan se, och det är vad vi ägnar tiden åt. –En viss typ av människor, som vi alla här tillhör, har på något sätt alltid ont om tid fastän vi kanske inte behövde ha det. Se på skillnaden i att lägga upp sin kalender förr och . skrev man några saker om vad man skulle göra. är dagen inbokad . Sedan nns det en växande grupp, de arbetslösa, som har det motsatta problemet. Vi får ett nytt klassamhälle när det gäller tiden. Apropå tid vill att vi som har tillgång till Internet ser på hur vilåter oss terroriseras av teknologin, t ex att ta emot mejl och ha mobiltelefonen runt. –Det man måste hoppas på är att vi blir tillräckligt reekterande och sätter värderingar i vårt liv och inte låter oss överstimuleras i vår tro på vår egen vik- tighet, säger hon. Vi har faktiskt friheten att slå av TVn och reektera istället. Där nns hoppet. Men den stora motståndaren är , som försöker överstimulera oss med underhållning och som talar om upplevelser. Det handlar om att stimuleras till döds, distraktion. Motsatsen till reexion och fokus. berättar om en kollega som säger att det vi talar om ändå är hur vi med förnuftet kan vara med och påverka makten. Men han har en fort- sättning som går ungefär så här: Makten har en rationalitet som rationaliteten inte förstår. – Klarar vi av det här om vi inte förstår mer om maktens innersta väsen? Vad är makten? Om vi talar om hur vi vill utveckla M I L L E N N I E K O M M I T T É N teknologi för människan, vad är det för rationalitet hos makten som vi måste förstå? Kanske är det möjligheterna till en spridning av makten. Makten kommer alltid att nnas, men en spridning av makten ger så många människor som möjligt en chans att ta del av den. Slutligen säger att hon hoppas att alla vi som deltar i sam- talet och andra som är så lyckligt lottade att de får vara med och uttrycka och bidra till modellerna – att vi reekterar, i förhållande till makt och kapitalkrafter och det hon kallar det överstimulerade. Att vi lär oss förankra det vi gör i förhållande till de värden och den komplexitet som vi står i. Det är kanske det som är den reekterande praktikern, säger hon. M I L L E N N I E K O M M I T T É N