sou · GOB377d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Barn som bott i familjehem, och där socialnämnden bedömt att de skall stanna, Barn och unga i samhällsvård 141 skall inte behöva oroa sig för att nämnden varje halvår skall överväga eller pröva om de får bor kvar. Det kan finnas invändningar mot att socialnämnden noga skall följa upp dessa barn. Det kan tänkas att barnet kan uppfatta uppföljningen som ett ifrågasättande av om det får stanna i familjehemmet. De allra flesta barn vill vara så lika andra barn som möjligt och att vara föremål för uppföljning är inte att vara som andra barn. För en uppföljning talar dock många vittnesbörd från placerade barn och unga som anser att skall ha insyn i familjehemmen. Många placerade barn och unga talar också om att de saknat möj- lighet att tala i avskildhet med en socialsekreterare. Jag vill peka på betydelsen av att barn och unga som är placerade och som så önskar ges möjlighet att ha kontakt med en socialsekreterare som känner bar- net och dess bakgrund och som kan följa barnet . Jag är medveten om att det inte alltid är möjligt med en sådan konti- nuitet. I de fall som barnets socialsekreterare byts ut vill jag under- stryka vikten av att barnet snabbt får veta vem som i fortsättningen har ansvar för just honom eller henne. Samhället har ett ansvar för att se till att barn och unga i samhälls- vård har det bra och att deras livssituation blir bättre än hos föräld- rarna. Som visats har samhället allvarligt brustit i sitt uppfölj- ningsansvar. Detta har lett till att barn i samhällsvård generellt sett i många avseenden har det sämre än andra barn. Jag anser därför att samhällets uppföljningsansvar skall kvarstå och utövas på det sätt som jag föreslagit i motiveringarna till ändringarna i 13 § LVU och i 28 § socialtjänstlagen. Familjehem som skall vara en familj för livet Ett familjehem, som skall kunna finnas till för ett barn och som barnet kan återvända till även i vuxen ålder, skall troligtvis inte vara ett familjehem som tar emot många barn under en lång följd av år. Detta ställer krav på både familjehemmet och . Även om det från början inte varit avsikten att barnet skall stanna måste planeringen från både familjehemmet och kunna förändras, om beslut fattas om att ett barn skall stanna tills vidare. Många barn som placeras har stora problem som de behöver stöd och hjälp med för att komma vidare i livet. Utrymmet för att varje barn får vad det behöver minskar, om många barn bor i familjehemmet. Dessutom försvåras möjligheten för familjehemmet att vara en familj för livet för ett speciellt barn. 142 Barn och unga i samhällsvård Adoption utan vårdnadshavarnas samtycke Barn som är får i princip inte adopteras mot sitt samtycke. Men även när barnets samtycke inte behövs skall hänsyn tas till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad. Att genomföra en adoption utan vårdnadshavarens samtycke är inte möjligt utom i de fall vårdnadshavaren lider av en allvarlig psykisk störning eller befinner sig på okänd ort. Däremot finns det möjlighet att genomföra en adoption utan föräldrarnas samtycke om föräldrarna inte är vårdnadshavare. Om t.ex. familjehemsföräldrarna blivit vårdnads- havare, kan de få adoptera barnet utan att de biologiska föräldrarna ger sitt samtycke. Föräldrarna skall dock alltid höras. Att genomföra en sorts tvångsadoption genom att först frånta föräld- rarna vårdnaden har inte använts annat än i undantagsfall. I det all- männa rättsmedvetandet uppfattas det troligen inte som en möjlig utväg även om lagen inte lägger hinder i vägen. Det finns emellertid situationer där det borde finnas en möjlighet att adoptera bort barnet trots att vårdnadshavarna motsätter sig det. Det kan t.ex. vara fallet om barnet placerats som spädbarn, dvs. yngre än , och fått sin känslomässiga tillhörighet i familjehemmet och en åter- förening med föräldrarna ter sig orealistisk . Barnets intresse av kontinuitet borde här väga tyngre än föräldrarnas intresse av att få hem sitt barn. Adoption i synnerhet av små barn har, som tidigare konstaterats, visat sig ha många positiva effekter. Barnen får både en familj för livet och goda förutsättningar att utvecklas gynn- samt. Om adoption kunde genomföras utan vårdnadshavarnas samtycke kan beslut fattas snabbare än med nuvarande ordning. Familjehemsför- äldrarna behöver inte, som , sväva i ovisshet om bar- net skall stanna eller inte. Det kan ha betydelse för deras förmåga att känslomässigt engagera sig i barnet, vilket är positivt för barnets utveckling. Att genomföra en adoption av ett litet barn mot vårdnadshavarnas vilja bryter emellertid mot en lång demokratisk och juridisk tradition i vårt land. Ett förslag om att utvidga denna möjlighet kräver därför att frågan utreds särskilt. Såväl forskningsresultat som etiska och demo- kratiska överväganden måste belysas ingående. och europeiska konvention om adoption av barn skall beaktas. pågår en översyn av lagreglerna om adoption mot en icke vårdnadshavande förälders vilja (Ju 1998/3585). I pågår också ett arbete med att ta fram principer om barns rättsliga ställning som även omfattar frågor om adoption. Jag är därför inte Barn och unga i samhällsvård 143 beredd att lägga något förslag i denna fråga trots att fakta talar för att adoption av små barn har klart positiva effekter för barnen. 7.4Barnets rätt till umgänge med föräldrarna under pågående vård Mitt förslag: 14 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) förtydligas så att det klart framgår av lagtexten att socialnämndens ansvar för den unges behov av umgänge omfattar både föräldrar och vårdnadshavare. Vidare förtydligas att socialnämndens möjligheter att begränsa umgänget gäller – förutom mot vårdnadshavare – även mot föräldrar som inte är vårdnads- havare men har rätt till umgänge genom dom eller avtal. dom i målet Paulsen-Medalen och (149/1996/770/967) har fäst min uppmärksamhet på att lagtexten i 14 § LVU om umgänge är otydlig och att det kan uppstå frågor om vilka personer i ett barns nätverk som omfattas av lagrummet. Jag föreslår därför att lagtexten förtydligas. Barnets rätt till umgänge I artikel 9.3 i sägs att konventionsstaterna skall respektera rätten för det barn som är skilt från den ena eller båda föräldrarna att regelbundet upprätthålla ett personligt förhållande till och direkt kontakt med båda föräldrarna, utom då detta strider mot barnets bästa. I socialtjänstlagen och i dess förarbeten anges också de biologiska föräldrarnas betydelse för barnet, även när barnet vårdas utanför hem- met. Vården skall utformas så att den främjar barnets samhörighet med anhöriga och andra närstående samt kontakt med hemmiljön (22 § tredje stycket socialtjänstlagen). Barnet skall i normalfallet efter återförenas med sina föräldrar. Möjligheten att skapa och bevara kontakter med föräldrar och andra närstående måste därför vara ett högprioriterat område för . I 14 § LVU finns särbestämmelser för umgänge mellan barnet och barnets föräldrar/vårdnadshavare. När det gäller att genomföra vården har socialnämnden samma skyldigheter/rättigheter som vårdnadshavaren (11 § LVU). Nämnden får alltså besluta i frågor som rör den unges person. 144 Barn och unga i samhällsvård framgår att nämnden (precis som vårdnadshavaren) i princip bestäm- mer om alla besök hos barnet (jfr JO 1995/96 s. 291 och 1997/98 s. 345). Föräldrar och/eller vårdnadshavare Enligt 14 § LVU har socialnämnden ett ansvar för att den unges behov av umgänge med föräldrar eller andra som har vårdnaden om honom så långt möjligt tillgodoses. Om det är nödvändigt med hänsyn till ända- målet med vården enligt lagen, får socialnämnden besluta hur den unges umgänge med föräldrar eller andra som har vårdnaden om honom skall utövas. skall minst en gång överväga om ett sådant beslut fortfarande behövs. Lagrummet är otydligt formulerat och kan läsas på två sätt. Antin- gen omfattas alla föräldrar, dvs. utan krav på att de skall vara vårdnadshavare eller exkluderas föräldrar som inte är vårdnadshavare; eller andra som har... Frågan har betydelse för socialnämndens skyldighet att så långt möjligt tillgodose den unges behov av umgänge, socialnämndens möjligheter att inskränka umgänge och för vem som kan överklaga ett sådant beslut. Otydligheten har uppmärksammats i dom i målet Paulsen-Medalen och . Målet har sin upprinnelse i ett beslut om omhändertagande av två barn för samhällsvård och därmed sam- manhängande umgängesrättsbegränsningar. Fadern till ett av barnen hävdade att socialnämnden hade nekat honom ett beslut om umgänge enligt 14 § LVU, vilket hade förhindrat honom att få frågan prövad i domstol. Fråga var om fadern, som inte var vårdnadshavare och såvitt var känt i målet inte hade en av rätten eller i avtal fastställd umgänges- rätt, hade en självständig rätt att påkalla umgänge med det tvångs- omhändertagna barnet. Den påpekade bl.a. att efter- som modern tydligen hade medgett fadern umgänge med barnet var det osannolikt att socialnämnden skulle ha nekat fadern ett formellt beslut som han sedan skulle ha kunnat överklaga. Domstolen konstaterade att även om det var oklart om en fader som inte var vårdnadshavare och som inte hade umgängesrätt på grund av dom eller avtal kunde hävda en rätt till umgänge enligt 14 § LVU, var detta enligt ordalydelsen inte uteslutet. Domstolen ansåg att klaganden inte visat att han inte kunnat få ett beslut i umgängesfrågan. Han hade inte heller visat att det skulle ha varit omöjligt för honom att få ett sådant beslut överprövat i en förvaltningsdomstol. Någon kränkning av artikel 6, om rätten till en rättvis rättegång, i ansågs därför inte ha skett. Barn och unga i samhällsvård 145 Vilka omfattas av 14 § LVU? Det är således oklart vad som gäller enligt 14 § LVU för en förälder som inte är vårdnadshavare. Enligt förarbetena (prop. 1979/80:1 s. 380 och 601 f., ingen ändring har avsetts i prop. 1989/90:28) gäller bestämmelsen förutom vårdnads- havare även gentemot förälder som har en umgängesrätt fastställd av rätten eller genom avtal. Det påpekas vidare att befogenheten att civil- rättsligt bestämma om umgänget med förälder som inte har vårdnaden tillkommer allmän domstol enligt 6 kap. även om barnet är omhändertaget enligt LVU. Det är därför rimligt att utgå från att bestämmelsen i LVU endast ger socialnämnden rätt att inskränka ett umgänge bestämt av allmän domstol eller reglerat i avtal. Det måste finnas något att göra begränsningen till. I vart fall om umgängesrätten fastställts torde därför ett formellt beslut om utövande av umgänges- rätten kunna påkallas och därmed också överklagas enligt 41 § LVU. Regeringsrättens avgörande RÅ84 2:37 och Allmänna råd (SOSFS 1997:15 s. 68) torde ge stöd för denna tolkning. I sammanhanget bör även påpekas att socialnämnden enligt 11 § LVU är oförhindrad att låta en förälder som inte har rätt till umgänge genom dom eller avtal träffa barnet. För att en förälder skall kunna kräva att få träffa barnet och få ett beslut i saken som kan överklagas krävs emellertid dom om umgänge enligt eller avtal med vårdnadshavaren på samma sätt som om barnet inte är omhändertaget. Min slutsats är att lagstiftarens avsikt måste ha varit att 14 § LVU skall omfatta både föräldrar som inte är vårdnadshavare men som har en umgängesrätt reglerad genom dom eller avtal samt föräldrar eller andra som är vårdnadshavare. Föräldrar som inte är vårdnadshavare och som inte har någon reglerad umgängesrätt omfattas inte av lagrummet och är därför hänvisade till att få umgängesrätten reglerad av allmän dom- stol om överenskommelse med vårdnadshavaren inte kan nås. Eftersom lagtexten är otydlig på denna punkt föreslår jag att orda- lydelsen i 14 § LVU ändras så att det klart framgår att även föräldrar som inte är vårdnadshavare omfattas av bestämmelsen. Motsvarande förtydligande bör göras i 31 § LVU. Beträffande överensstämmelse med artikel 6 i om rätt till en rättvis rättegång borde det väsentligaste vara att det för den icke vårdnadshavande föräldern är möjligt att få umgänget fast- ställt även om barnet är omhändertaget och att ett beslut av 146 Barn och unga i samhällsvård socialnämnden att inskränka en utdömd/avtalad umgängesrätt är överklagbart. 7.5Barnet har rätt att ses som en själv- ständig individ vid bedömningen av om vården enligt LVU skall upphöra Mitt förslag: Hänsynen till barnets bästa kan leda till att vården enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) inte skall upphöra trots att grunden för vård enligt lagen har fallit bort och barnet därför skulle kunna flytta hem till den eller dem som har vårdnaden om det. Vården enligt lagen skall inte upphöra, om barnet fått sådan anknytning till det hem där det bor att det skulle strida mot barnets bästa att det flyttade hem till den eller dem som har vårdnaden om det. Detta gäller även om vårdnadshavarna numera kan ta väl hand om barnet. Barnets situation och behov skall bedömas oberoende av vårdnadshavarnas förhållanden. För ett barn som stannar kvar i vården av denna anledning skall vården enligt lagen upphöra när barnet fyller även om det ursprungliga omhändertagandet av barnet skett med stöd av 3 § LVU. Jag föreslår att 21 § LVU om upphörande av vård ändras på så sätt att ett sådant beslut inte får fattas om det strider mot barnets bästa. Härigenom kan det säkerställas att de rättigheter som barnet har enligt också förankras i LVU. Detta förslag stämmer också väl överens med mitt förslag till ny 1 a §. Vid bedömningen av vad som är barnets bästa skall återförening med de biologiska föräldrarna vara utgångspunkten. Men hänsyn skall också tas till den tid som barnet vårdats utanför hemmet, barnets anknytning till den eller dem som vårdar det och hur umgänget mellan barnet och vårdnadshavare har varit. Barnets vilja skall enligt förslaget till ny 1 b § tillmätas allt större betydelse ju äldre barnet är. Mitt förslag innebär således att vården enligt lagen inte skall upp- höra även om förutsättningarna för vård enligt 2 eller 3 § LVU är uppfyllda, om ett sådant beslut strider mot barnets bästa. Bedömningen av om vården skall upphöra skall inte vara avhängig av om de skäl för beredande av vård som fanns när barnet placerades har fallit bort. Barn och unga i samhällsvård 147 När vård skall eller inte skall upphöra enligt LVU När vård med stöd av LVU inte längre behövs skall socialnämnden enligt nuvarande 21 § besluta att vården skall upphöra. Att vården inte längre behövs är liktydigt med att de förutsättningar enligt 2 eller 3 § som föranlett vården är uppfyllda. När det gäller vård på grund av hemförhållanden skall förbättringen i föräldrarnas situation vara stabil och bestående för att barnet inte återigen skall behöva placeras utanför hemmet. Ett sådant synsätt har också accepterats av i bl.a. målet 1 mot Sve- rige (2/1987/125/176). Innebörden av att vården enligt LVU inte längre behövs är i de allra flesta fall att barnet får återvända hem. Men om det finns en påtaglig risk för att barnets hälsa eller utveckling skadas om det skiljs från ett enskilt hem där det stadigvarande vårdas och fostras, kan länsrätten efter ansökan av socialnämnden förbjuda vårdnadshavaren att ta barnet från hemmet. Ett sådant s.k. flyttningsförbud enligt 24 § LVU kan meddelas både när barnet har varit placerat med stöd av LVU och med stöd av socialtjänstlagen. Ett flyttningsförbud är en temporär åtgärd som kan förhindra en abrupt hemtagning av ett barn. Syftet med åtgärden är att genom olika insatser från sida förbereda och underlätta barnets åter- förening med föräldrarna. Detta gäller särskilt i de fall där barnets kontakt med föräldrarna inte har varit tillfredsställande som placeringen har pågått. Ett flyttningsförbud skall däremot inte användas för att tillförsäkra barn och ungdomar en fortsatt placering i ett familjehem därför att de har rotat sig där. Att det bedöms strida mot barnets bästa att lämna familjehemmet och flytta hem igen gör inte att flyttningsförbud kan användas. För detta krävs som framgått att det finns en påtaglig risk för att barnets hälsa eller utveckling skadas. Om en vårdnadshavare vill få hem sitt barn men barnet har bott i ett annat hem så länge att det har funnit trygghet och gemenskap där och uppfattar detta hem som sitt eget, får barnet bo kvar i familjehemmet bara om socialnämnden initierar en vårdnadsöverflyttning med stöd av 6 kap. 8 § . Verkställighet av ett beslut om att vård skall upphöra Barnets vilja har i bestämmelserna om verkställighet i 21 kap. föräldra- balken lyfts fram som central. Länsrätten kan vägra att verkställa en dom, ett beslut eller ett avtal om vårdnad, boende eller umgänge om 148 Barn och unga i samhällsvård barnet självt motsätter sig verkställighet och barnet har uppnått en sådan mognad att dess vilja bör beaktas. Barnets vilja skall alltid respekteras när barnet har fyllt om inte länsrätten finner att verk- ställighet är nödvändig av hänsyn till barnets bästa (21 kap. 5 § för- äldrabalken). Även om det inte finns någon dom eller något beslut om vårdnad, boende eller umgänge och barnet vistas hos någon annan, kan barnets vårdnadshavare begära att länsrätten beslutar om att barnet skall över- lämnas till vårdnadshavaren. Länsrätten kan vägra att fatta ett sådant beslut, om det av hänsyn till barnets bästa är påkallat att frågan om vårdnaden prövas av allmän domstol. Länsrätten får inte fatta ett beslut om att barnet skall flyttas över om det finns ett beslut om flyttningsför- bud avseende barnet (21 kap. 7 § ). Bestämmelserna i innebär således att vårdnads- havarna måste vända sig till länsrätten för att få hem sitt barn när vår- den enligt LVU har upphört men barnet eller familjehemsföräldrarna trots detta motsätter sig att barnet flyttas från familjehemmet till vård- nadshavarnas hem. Länsrätten kan då vägra hemflyttning i avvaktan på att socialnämnden i allmän domstol ansöker om överflyttning av vård- nad. Det finns exempel på avgöranden från allmän domstol där rätten redan i samband med det materiella beslutet (dvs. avgörandet i sak) har beaktat om det kommer att vara möjligt att verkställa beslutet, t.ex. flytta över barnet från mamman till pappan. Har rätten vid sin prövning om vad som är till barnets bästa kunnat konstatera att beslutet inte kommer att gå att verkställa har detta förhållande vägts in i bedöm- ningen (se bl.a. NJA 1992 s. 93, NJA 1992 s. 666 och Juridisk 1999–2000 nr 2 s. 338 f.). Enligt norsk rätt skall fylkesnämnden upphäva ett beslut om tvångsvård om föräldrarna kan ge barnet tillräcklig omsorg. Beslutet skall dock inte upphävas om barnet har fått sådan anknytning till de människor och den miljö där det vistas att det kan leda till allvarliga problem för barnet om det flyttas (§ 4–21 Barnevernloven). I norsk rättstillämpning har man både upp- märksammat och beaktat de problem som kan uppstå för barnet om det efter en långvarig placering utanför hemmet måste flytta tillbaka till sina föräldrar. Genom införandet av Barnevernloven kodifierades gällande praxis. Barn och unga i samhällsvård 149 Utgångspunkten för bedömningen skall vara hänsynen till barnets bästa. Följderna av en återförening med föräldrarna måste därför bedömas. I uttrycket allvarliga problem ligger en garanti för att barnets situation och problem bedöms både kortsiktigt och långsiktigt (Ot.prp. 44 s. 55). Barne- og Familiedepartementet gjorde i propositionen bl.a. följande uttalande. Grundvillkoret för att ett omhändertagande av ett barn skall upphöra är att föräldrarna kan ge barnet tillräcklig omsorg och att hemflyttningen av barnet, efter en samlad bedömning, inte leder till allvarliga problem för barnet. Varje flyttning medför problem för ett barn. Vid bedömningen av om barnet skall flytta hem till sina föräldrar måste det beaktas att anknytningen till föräldrarna i sig kan vara en resurs för barnet och problem av mindre allvarlig eller övergående karaktär bör därför inte vara utslagsgivande. I har man uppmärksammat den osäkra situation som barn som har varit placerade utanför hemmet lever i. Det har därför föreslagits ändringar i lov om social service för att skapa större stabilitet för dessa barn om föräldrarna återkallar ett givet samtycke eller grunderna för tvångsvård inte längre finns. (Lovforslag L 232, Forslag till lov om ændring af lov om social service og lov om rets- sikerhet og administration på det sociale område). Förslaget har inneburit följande. Om barn eller unga efter en längre tids placering utanför hemmet antingen med samtycke eller genom tvång har fått en mycket nära anknytning till det hem där de vistas och det efter en samlad bedömning kan antas att en hemflyttning kan skada dem kan de, om vissa förutsättningar är uppfyllda, få bo kvar även om kriterierna för tvångsplacering inte är uppfyllda och föräldrarna inte samtycker till placeringen. Förslaget har inte lett till lagstiftning men socialministern har gjort följande uttalande. Att förslaget inte genomförs betyder inte att rege- ringen inte ser allvarligt på de problem som ligger bakom förslaget. Tvärtom anser regeringen att dessa frågor är så väsentliga och bety- delsefulla att det krävs största möjliga noggrannhet för att säkerställa att bestämmelserna lever upp till de krav på respekt för allmänna rätts- principer, internationella förpliktelser samt förståelse och respekt för enskilda barn och unga och deras familjer (232 – bilag 27). I gäller fullt ut, vilket innebär att om gällande finsk lag står i strid med några av konventionens bestäm- melser har konventionens bestämmelser företräde. Om förutsättningarna för placering av ett barn utanför hemmet är uppfyllda skall barnet flytta hem. Det skall dock alltid göras en konkret bedömning av om en hemflyttning strider mot barnets bästa. Vid bedömningen skall hänsyn tas till den tid som placeringen har 150 Barn och unga i samhällsvård varat, förhållandet mellan barnet och den som vårdar det samt umgänget mellan barnet och föräldrarna. En hemflyttning får inte ske om den klart strider mot barnets bästa oavsett hur bra hemförhållan- dena har blivit (5 kap. 20 § barnskyddslagen och Hestbæk 1998). 7.5.1Barnets bästa skall vara avgörande Barnets bästa skall vara avgörande vid alla beslut enligt LVU enligt mitt förslag till ny 1 a §. Denna princip skall således även gälla när fråga är om upphörande av vård enligt lagen. Det måste också – liksom vid bedömningen av om ett barn skall beredas vård enligt lagen – alltid beaktas att tvångsåtgärder aldrig får vara mer ingripande än vad som är nödvändigt. När det skall bedömas vad som är till barnets bästa skall utgångs- punkten vara att det är till barnets bästa att – om möjligt – få växa upp hos sina föräldrar. Därför skall vård enligt LVU även i fortsättningen betraktas som en tillfällig åtgärd och barnet få komma hem till för- äldrarna när dessa tillfredsställande kan vårda barnet. Barn och ungdomar som får vård enligt LVU har emellertid ofta levt under otrygga förhållanden och varit med om svåra upp- levelser. I samband med ett beslut om LVU separeras de från föräld- rarna och den miljö som de är vana vid. De måste anpassa sig till en ny miljö med nya okända människor. Barn som gått igenom en sådan pro- cess är ofta sårbara och stora ansträngningar bör därför göras för att skydda dem från ännu en separation om denna bedöms bli svår och uppslitande. Många barn och unga som har varit i vård har fått sin fasta punkt och sin trygghet i det familjehem där de har bott, kanske . Där har de också sin skola och sina kamrater, dvs. sitt eget nätverk. Om de har funnit sig väl till rätta i sin nya familj och kän- ner en större trygghet och känslomässig förankring där än i det tidigare hemmet, kan det vara bäst för dem att inte bli uppryckta från den trygga miljön. Vid en bedömning av om vården enligt LVU skall upphöra måste allt detta beaktas.