sou · GOB362d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Resultatet redo- visas i en rapport samlad administration av lönegarantin. Statskon- toret föreslår att RSV får ett systemansvar för lönegarantin, att konkurs- förvaltarna – förutom att bereda och besluta om lönegaranti – även får till uppgift att betala ut ersättningen till löneborgenärerna samt att KFM, ut- över sin roll som TSM, också bevakar statens fordran sedan lönegaranti betalats ut och utanordnar medel till förvaltarna. Förslaget innebär enligt Statskontoret följande. Ett mera sammanhållet system än uppnås. Systemet blir lättare att styra och leda, det tydlig- gör gränsen mellan staten och konkursförvaltarna, det bibehåller eller t.o.m. förbättrar den höga servicenivån och är billigare för sta- ten. Statskontoret grundar förslaget på bl.a. att dagens administration av lönegarantin uppvisar brister i budgetansvar, tillsyn och kontroll, före- skriftsarbete och ansvarsfördelning. En ny administration måste, enligt Statskontoret, dels avhjälpa bristerna, dels upprätthålla den nuvarande höga servicenivån gentemot löneborgenärerna. Hanteringen av lönegarantin bör i högre utsträckning än ansluta till hanteringen av konkurser i övrigt. Denna hantering sköts enligt Statskontoret av exekutionsväsendet för vilket RSV är central förvalt- ningsmyndighet. Om RSV får ett helhetsansvar för systemet kan många av de nuvarande bristerna i administrationen avhjälpas. Statskontoret anser vidare att förvaltarna har god information om förhållandena i konkursen genom sin roll som beslutsfattare om lönegarantiersättningen. Konkurs- förvaltarna bör därför också sköta utbetalningarna. Därigenom gör staten en besparing om ca , eftersom kostnaden för utbetalningarna kommer att belasta konkursbona. KFM är tillsynsmyndighet i konkurs och bör enligt Statskontoret lämpligen ha förstahandsansvaret att bevaka sta- tens fordran på grund av utbetald lönegaranti. KFM skall också förse för- valtarna med erforderliga medel för utbetalning till enskilda. Statskontorets förslag förutsätter bl.a. att konkurstillsynen är offentlig och knuten till KFM. Dessutom förutsätts RSV ha en central funktion. På grund av bl.a. de tilläggsdirektiv fått (Dir. 1999:20) anser Statskontoret att förslagen i rapporten bör anstå till senast i samband med aktuella förändringar i regelsystemet. 4.3.1Justitieombudsmannens beslut (dnr. 3686–1983) och 1981 uppmärksammade JO vid inspek- tioner problem hos de KFM som även hade funktion som TSM. JO satte därför i gång en systematisk, principiellt upplagd genomgång av verksam- heten hos ett representativt urval av TSM. Tonvikten låg på myndighe- ternas erfarenheter av och synpunkter på tillsynsfunktionen. 12 av 25 myndigheter blev föremål för undersökning. JO gick till väga så att ett antal tillsynsfogdar intervjuades . Även ett drygt femtontal konkursförvaltare jämte kollegor och medhjälpare blev föremål för utfrågning. JO:s ambition var att söka ge en bild av hur tillsynen tog sig ut i verkligheten. Han gjorde inte anspråk på att ge en heltäckande bild ur tillsynsordningens alla aspekter eller av tillämpningsvariationer inom denna. Syftet var heller inte att söka felaktigheter hos TSM. Undersök- ningen skulle ses och bedömas som ett bidrag till diskussionen kring ett viktigt lagområde. JO:s uttalanden samt justerings- och ändringsförslag gällde i huvudsak dels inriktningen av tillsynen, dels områden där justeringar i enskildheter borde övervägas. I fråga om tillsynens inriktning var frågan om den skulle vara offensiv eller defensiv, aktiv eller passiv. När det gällde behovet av justeringar var utgångspunkten att problem visat sig föreligga i tillämp- ningen hos TSM och i fråga om gäldenärsbrott, arvodesprövningen, sek- retess och näringsförbud. JO konstaterade inledningsvis att det fanns alltför stora variationer mellan de olika myndigheterna i fråga om hur tillsynen utövades. Den viktigaste orsaken antog JO vara att det fanns något ofullgånget eller halvkvädet över institutet som sådant. Då lagstiftaren inte i tillräcklig grad styrt utvecklingen utan i stället enskilda myndigheter eller personer fått forma den, ansåg JO inte det så märkligt att bilden blivit splittrad. Även om målen för verksamheten som den kommit till uttryck i 59 § ÄKL var bra, ansåg JO det slående på hur olikartade sätt myndigheterna valde väg att nå målen. Tillsynsverksamheten var personanknuten. Avsikten hade varit att få en oberoende tillsynsfunktion men man fick i stället en som blev vad den enskilde fogden gjorde den till. I vissa fall var tillsyns- fogden tvungen att prioritera mellan tillsynsverksamhet och övrig hos KFM förekommande sysslor. Inte sällan utföll enligt JO prioriteringen till tillsynsfunktionens nackdel. JO föreslog därför att uppdraget att vara tillsynsfogde borde anförtros en specialist, dvs. en som var förtrogen inte endast med allmänna krono- fogdesysslor utan även med konkursrätt, associationsrätt och andra viktiga rättsområden. Han föreslog också att uppdraget som sådan specialist borde avlönas så att det var lockande att få det. För att råda bot på missförhål- landena vid prioriteringen mellan tillsynsuppgiften och andra inom KFM förekommande uppgifter föreslog JO att tillsynsfunktionen borde begrän- sas till färre myndigheter. På så sätt skulle fogdarna helt och hållet kunna ägna sig åt tillsynen. Även i fråga om ekonomtjänster förordade JO att sådan skulle finna vid varje TSM och helst enbart för tillsynsverksamhe- ten. När det gällde tillsynens inriktning framhöll JO det lämpliga i att TSM var aktiv, offensiv i sin verksamhet. TSM skulle vara en funktion vid för- valtarens sida för att se till att borgenärernas, gäldenärens och det allmän- nas intresse togs till vara på bästa möjliga sätt. I detta uttalande låg att myndigheten på ett så tidigt stadium som möjligt borde skaffa sig en bild av konkursen. Detta krävde i sin tur ändringar i attityder hos TSM, snarare än ändringar i lagstiftningen. JO hänförde sig i sammanhanget till förar- betsuttalanden vid reform där det framhölls att tillsynen främst skulle ha karaktär av en efterhandskontroll. Samarbete mellan TSM och förvaltarna borde främjas. JO föreslog därför ett tillägg i 51 a § ÄKL (nuvarande 7 kap. 10 § KL) om att förvaltarna skulle åläggas att höra, för- utom borgenärerna, även TSM i viktigare frågor. I fråga om gäldenärsbrotten framhöll JO att ett aktivt deltagande från TSM:s sida i brottsutredningen helt låg i linje med den inriktning som tillsynsverksamheten enligt JO borde och måste ha. Just brottsutredningar var en av de frågor som förvaltaren enligt det förordade tillägget i 51 a § ÄKL borde höra TSM om. I sammanhanget påpekade JO att en översyn av systemet med ersättning enligt taxa i s.k. mindre konkurser var nödvändigt så att förvaltarna kunde påräkna ersättning för sitt arbete med brottsutred- ningarna. Han framhöll även det olämpliga i att brottsanmälningarna blev liggande utan åtgärd hos polis- och åklagarmyndigheter. JO poängterade också de insatser ekonomerna vid TSM kunde förväntas göra för brottsut- redningarna inom ramen för revisionsverksamheten. När det gällde arvodesgranskningen konstaterade JO att den TSM som bedrev en aktiv tillsyn hade bättre möjligheter att kunna bedöma arvodes- yrkandena. Oaktat detta ansåg JO att arvodesgranskningen skulle komma att förbli ett arbetskrävande, svårhanterligt och onödigt inslag i till- synsverksamheten. Man kunde heller inte förvänta sig några handfasta riktlinjer vare sig från statsmakterna (RSV) eller från domstolarna. JO ansåg därför en lösning vara att TSM anförtroddes att själv välja ut de arvodesräkningar myndigheten ansåg borde granskas. JO tog slutligen upp frågor om behovet av sekretess i TSM:s verksam- het (se numera 8 kap. 19 § SekrL) och förordade att TSM i stället för åkla- gare skulle föra talan vid domstol om näringsförbud. 4.3.2Justitieombudsmannens beslut (dnr. 3698–3699–1994) Vid en inspektion som JO företog hos den till KFM i Ska- raborgs län knutna TSM uppmärksammades dröjsmål med att ge in för- valtarberättelser. I ett konkursärende hade förvaltaren, trots löfte att inom från edgångssammanträdet komma in med berättelsen, dröjt . Något anstånd hade inte beviljats. I ett annat tillsyns- ärende hade en förvaltare hos en tingsrätt begärt och beviljats anstånd med att ge in förvaltarberättelserna i ett trettiotal konkurser. Förvaltarberättel- ser avgavs trots detta i ett flertal fall först efter anståndstidens ut- gång. Kännetecknande för de nämnda konkurserna var dels att de bl.a. avsåg enskilda personer, dels att flertalet av konkursbesluten fattats ett eller före begäran om anstånd. I anledning därav aktualiserades frågan om ansvarsfördelningen mellan tingsrätten och TSM i fråga om bevakningen av att konkursförvaltarna i rätt tid ger in berättelser enligt 7 kap. 15 § KL, s.k. förvaltarberättelser. JO tog upp detta som ett initiativärende. Efter att ha redogjort för innehållet i sista stycket i 7 kap. 15 § KL, av vilket bl.a. följer att rätten får medge förvaltaren anstånd med att avlämna förvaltarberättelsen om det finns sär- skilda omständigheter, uttalade han i huvudsak följande. Han konstaterade att förarbetena till KL inte ger besked om skälen för att konkursdomstolen fått till uppgift att bevilja anståndet. Inte heller finns några uttalanden om vem som har att bevaka att förvaltarberättelsen kommer in . Att någon saklig ändring i förhållande till ÄKL inte hade varit avsedd följde enligt JO av allmänna uttalanden i propositionen till KL. Enligt ÄKL fanns inte någon bestämd tidsgräns för att ge in berättelsen utan så skulle ske utan dröjsmål. Det hade då ålegat TSM att övervaka att förvaltarberättelsen kom in . JO hade i ett tidigare ärende (som avsåg tillämpningen av ÄKL) uttalat att det inte ålegat konkursdomaren att ingripa mot en förvalt- are, som utan att begära anstånd, försuttit tiden för att fullgöra sina skyl- digheter. I DV:s hänvisades till nämnda JO- beslut. Inte i något sammanhang hade tingsrätterna ansett sig ansvara för att förvaltarberättelsen kommer in i rätt tid. Mot denna bakgrund ansåg JO sig inte kunna hävda att det förelåg en bevakningsskyldighet för tingsrätterna. Han konstaterade emellertid att det föreföll naturligt att den som hade till uppgift att bevilja anstånd också hade ansvar för bevakningen av att tidsfristen inte överskreds. JO:s slutsatser ledde in på frågan om det borde vara en uppgift för tingsrätten att bevilja anstånd med att avge förvaltarberättelser. Som skäl mot det anförde JO bl.a. att TSM normalt kunde antas ha bättre kännedom om den enskilda konkursen i det skede anstånd begärs och att det judici- ella inslaget i ett anståndsbeslut torde vara begränsat. JO menade att det fanns anledning att överväga om rätten att bevilja anstånd skulle överföras till TSM. Detta låg också i linje med de pågående strävandena att renodla domstolarnas roll. I avvaktan på en förändring önskade JO som sin mening uttala att tings- rätterna rutinmässigt borde inhämta TSM:s mening innan ett anstånd be- viljades. 4.3.3Justitiekanslerns beslut (dnr. 91–93–21) Bakgrunden till beslutet av Justitiekanslern () var i huvudsak följande. Vid ett möte mellan två domare, var för sig ansvariga för konkursärendena vid resp. tingsrätt, och en chefskronofogde som deltog i egenskap av före- trädare för , kom deltagarna överens om att en viss advokat (nedan kallad förvaltaren) inte längre skulle få stå kvar på den lista över konkurs- förvaltare som fanns vid tingsrätterna. Det bestämdes också att han heller inte i fortsättningen skulle få några uppdrag som förvaltare där. Någon egentlig dokumentation av vad som förevarit vid sammankomsten ägde inte rum. Först i samband med ett konkursärende där förvaltaren inte blev förordnad, trots att förslag på honom förelåg, fick förvaltaren kännedom om resultatet av sammankomsten. Därefter försökte han etablera sig som förvaltare i ett annat län, vilket misslyckades på grund av upplysningar om honom som erhållits från den TSM inom vars distrikt förvaltaren tidigare haft verksamhet. I en skrivelse till TSM begärde förvaltaren därför att de oklarheter som rådde om hans förvaltarskap skulle undanröjas. Sedan TSM inhämtat yttranden från konkursdomarna vid de två tingsrätterna upplyste chefskronofogden förvaltaren om att åsikten kvarstod att han inte ansågs lämplig som förvaltare. Såsom skäl uppgavs att förvaltaren hade för liten kontorsorganisation och inte hade tillräcklig kompetens. Lagmannen och konkursdomaren vid en av tingsrätterna inbjöd därefter förvaltaren tillsammans med lagmannen och konkursdomaren vid den and- ra tingsrätten. Syftet var närmast att konkursdomarna inför förvaltaren skulle sammanfatta den kritik som framförts mot dennes sätt att sköta sina förvaltaruppdrag och bereda honom tillfälle att få komma till tals. Efter sammanträdet redovisade lagmännen i skrivelser till förvaltaren sin syn på den s.k. konkursförvaltarlistan. De upplyste att de inte såg någon anled- ning att återinföra honom på listan. JK framhöll i sitt beslut att han endast hade att ta ställning till hur tingsrätterna och TSM handlagt frågan om förvaltaren bort få uppdrag. JK hade däremot inte befogenhet att uttala sig om förvaltarens lämplighet för uppdrag som konkursförvaltare. JK uttalade som en utgångspunkt att sammankomsten mellan konkurs- domarna och TSM fick uppfattas som ett naturligt led i ett samarbete dem emellan. En annan utgångspunkt var enligt JK att det fick anses vara en normal företeelse att tingsrätterna använde sig av listor över personer som var lämpliga för konkursförvaltaruppdrag. Listorna kunde inte ges annan rättslig innebörd än att tingsrätten inte behövde höra TSM i varje enskilt ärende innan en person som var upptagen på listan förordnades som för- valtare. Att listan därutöver i praktiken kunde få till följd att uppdragen med viss automatik kom att fördelas mellan personer på listan var ingen- ting som gav JK anledning till särskilda uttalanden i ärendet. JK framhöll vidare att frågan om vem som skall förordnas som kon- kursförvaltare avgörs i varje enskilt konkursärende. Till den del domarna och chefskronofogden kommit överens om att förvaltaren inte skulle få några uppdrag alls vid tingsrätterna borde detta enligt JK betrakt- as närmast som en nullitet. Det var dock möjligt att stryka någon från kon- kursförvaltarlistan mot bakgrund av listans rättsliga innebörd. Något krav på att iaktta särskilda former i samband med att föra upp eller stryka någon från listan, kunde enligt JK därför inte ställas. JK uttalade sig emellertid kritiskt mot att de som deltagit i den ovan beskrivna sammankomsten hade uppfattningen att förvaltaren kunnat uteslutas från uppdrag. Vidare ansåg JK att det kunde sättas i fråga om inte förvaltaren bort få tillfälle att yttra sig innan ställningstagandet gjordes. Det borde ha stått klart för de medverkande att det skulle få konsekvenser för förvaltarens möjligheter att driva sin verksamhet som advokat. Enligt JK var det helt klart att förvaltaren omgående borde blivit underrättad om ställningsta- gandet. Den efterföljande sammankomsten där förvaltaren fick komma till tals reparerade till viss del det som brustit men gjorde inte de för förvalta- ren ofördelaktiga verkningarna om intet. JK anförde avslutningsvis att det kunde finnas anledning att överväga formerna för samarbetet mellan konkursdomarna och TSM. I samman- hanget hänvisade han till då pågående reformarbete, bl.a. betänkandet (SOU 1991:106) Domstolarna inför 2 000-talet. En advokat hade i en skrivelse till () framfört klagomål över svårigheter att erhålla uppdrag som konkursför- valtare. Advokaten hade ansökt hos en tingsrätt att bli upptagen på den s.k. listan över förvaltare som brukade utses i konkurser vilka beslutats där. Av ansökningen framgick att advokaten hade erfarenhet som förvaltare i 25 konkurser . Därutöver uppgavs att den byrå vid vil- ken advokaten var verksam bl.a. hade affärsjuridisk inriktning och spände över flera juridiska discipliner samt hade en kontorsorganisation med en ekonomichef/kamrer, datorisering för textbehandling och bokföring. Tingsrätten hade avslagit advokatens begäran med motiveringen att en utökning av förvaltarkretsen ägt rum med personer verksamma vid de stör- re förvaltarbyråerna. Någon ytterligare ökning av antalet förvaltare ansåg tingsrätten därför inte aktuell för ansökan. NO uttalade bl.a. att på en marknad med endast ett fåtal aktörer kan potentiell konkurrens bidra till att tillgodose konkurrensintresset. På såda- na marknader hindras dock i vissa fall potentiell konkurrens av barriärer som kan vara höga mot t.ex. nyetablering. Han anförde vidare att det i det förevarande fallet var fråga om att en konkursförvaltare med dokumente- rad kompetens som trots detta inte tagits upp på listan och tillade att om tingsrätten i de flesta fall tillämpar ett system med listor, detta måste anses vara en barriär mot nyetablering för konkursförvaltare. Personer som inte finns med på listan fick enligt NO svårt att erhålla uppdrag och de som är upptagna skyddas mot konkurrens. Listan motverkar konkurrens mellan förvaltarna. En komplikation i sammanhanget var enligt NO att de mekanismer som skulle styra inte fungerar normalt vid utseende av förvaltare, eftersom be- slutsmyndigheten inte var avnämare till tjänsten. Den normala kopplingen till kostnadsmedvetenheten saknades i stort. NO ansåg också att lagförarbetena gav visst utrymme för att, i syfte att gynna nyetablering, ge avkall på kravet att en person alltid måste ha erfar- enhet från konkursförvaltning. Det torde därför enligt NO ligga i tingsrät- ternas uppgift att se till så att även andra än erfarna förvaltare fick upp- drag. Även om det var fråga om en erfaren förvaltare (som i förevarande ärende) kunde enligt NO finnas skäl att ha en lista. Ett skäl kunde vara att när rätten väl en gång i samråd med TSM konstaterat att en person upp- fyllde kompetenskraven, någon mera ingående kontroll inte behövde göras . Ytterligare ett skäl kunde vara att tingsrätten inte behövde höra TSM varje gång en förvaltare skulle utses. NO poängterade dock att systemet inte borde få till följd att onödigt höga barriärer skapades mot nyetablering som var konkurrenshämmande. NO:s principiella inställning var att ett system av nämnda slag inte borde normera antalet konkurrerande aktörer efter en administrativ be- dömning av vad marknaden ansågs behöva. Marknaden själv borde gene- rellt göra en sådan bedömning. Synsättet ledde enligt NO till att listan i princip borde uppta alla dem som i sig var kvalificerade att ingå i syste- met. Ett sådant system som omfattar samtliga behöriga konkursförvaltare fick enligt NO effekt på kompetens och erfarenhet hos förvaltarna. Om skaran blev för stor fanns risk för minskad kompetens och erfarenhet. NO hade dock inget utrymme för att generellt ta ställning till i vad mån en begränsning av antalet behöriga på en lista borde ske. Även om förarbete- na till konkurslagstiftningen talade om att förvaltarna borde utgöra en begränsad grupp av personer fanns enligt NO utrymme att minska barriä- rerna mot nyetablering. har till överlämnat ett antal skrivelser från bl.a. RSV, KFM i , advokat- samfund och för beaktande under utredningsarbetet. I det följande ges en sammanfattning av innehållet i dessa skrivelser. 4.3.5.1Skrivelser från RSV (dnr. Ju 93–2580 och dnr. Ju 96– 4112) () hemställde i skrivelse till regeringen (dnr. Ju 93–2580) om vissa åtgärder beträffande konkurstillsynen och lämnade även i skrivelse (dnr. Ju 96–4112) vis- sa förslag till ändringar i KL. I skrivelsen hemställer RSV bl.a. *att befogenheten att utse konkursförvaltare skall överflyttas från tings- rätterna till TSM, *att den som kandiderar för konkursförvaltaruppdrag skall åläggas att inkomma till TSM med uppgift om den debiteringsnorm vederbörande avser att tillämpa för uppdragen, *att konkursförvaltare i sin arvodesräkning skall åläggas att ange den tid som uppdraget krävt och *att befogenheten att bestämma konkursförvaltarens arvode skall flyttas över till TSM. När det gäller uppgifter i arvodesräkningen om nedlagd tid hävdar RSV att det särskilt såvitt avser arvodesgranskningen är tveksamt om TSM fullt ut kan fylla sin tillsynsuppgift. RSV anför att verket i skriften Riktlinjer för TSM:s verksamhet 1993/94 angett att särskild uppmärksamhet bör ägnas åt TSM:s uppgift att granska och yttra sig över förvaltarnas arvo- desanspråk. Detta hade föranletts bl.a. av den uppmärksamhet som kon- kursförvaltarnas arvoden hade rönt i massmedia och i . Till grund för TSM:s bedömning i arvodesfrågan ligger förvaltarens arvodes- framställning med arbetsredogörelse jämte TSM:s kännedom om hur kon- kursen handlagts. Enligt RSV:s uppfattning försvåras TSM:s bedömning av att arvodesframställningar och arbetsredogörelser inte alltid har en en- hetlig form. Sedan ikraftträdandet av den nya konkurslagen har vidare ifrågasatts om förvaltaren alltid skall vara skyldig att lämna tidsuppgift avseende sitt uppdrag. Osäkerheten på denna punkt har lett till att RSV, efter samråd med och , med- delat rekommendationer i en MEX-notis, 1988:14, notis 101, som tar upp frågan i vilken omfattning förvaltarna skall vara skyldiga att redovisa tidsåtgång. Enligt RSV:s uppfattning ger MEX-notisen emellertid inte tillräckligt stöd och ledning. TSM:s möjlighet att bedöma arvodet har knappast blivit lättare. Rättsläget blir enligt RSV inte heller klarare av att domstolarna lämnar helt intetsägande motiv – eller ingen motivering alls – till sina avgöranden. Borgenärerna engagerar sig vidare endast undantags- vis i arvodesdiskussionerna. Eftersom TSM inte har möjlighet att fullgöra sin uppgifter hemställer RSV att förvaltarna skall åläggas att generellt lämna uppgift om den tid som förvaltaruppdraget krävt. Tidsangivelsen skall tillmätas stor betydelse och vara en viktig del av underlaget för be- dömningen för både rätten och TSM. En skicklig förvaltare som arbetar snabbare än andra bör enligt verket givetvis kunna debitera efter en högre timkostnad än en mindre skicklig och mindre snabb förvaltare. RSV:s förslag innebär vidare att beslutsbefogenheten både när det gäl- ler utseende av konkursförvaltare och arvodesbestämning skall flyttas över från tingsrätten till TSM. När det gäller valet av förvaltare skall vidare en advokat som är intresserad av att kunna bli förordnad som konkursförval- tare komma in med uppgift om debiteringsprinciper. Ett sådant förfarande skulle enligt RSV avsevärt förbättra TSM:s möjlighet att göra ett riktigare förvaltarval och det skulle också stimulera till en välgörande priskonkur- rens mellan förvaltarna. skrivelse lämnar RSV åter förslag till vissa ändringar i KL när det gäller skyldigheten att lämna uppgift om den tidsåtgång som för- valtaruppdraget krävt. Verket föreslår också att uppgift om tidsåtgång skall lämnas löpande i förvaltarens halvårsberättelse. Vidare bör det enligt verket finnas en rätt för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att lämna föreskrifter om hur arvodesframställningen skall vara utformad. I skrivelsen anför RSV bl.a. att det vid ett stort antal uppfölj- ningsbesök, som RSV genomfört hos KFM, har varit ett genomgående intryck att arvodesfrågorna i förhållande till andra arbetsuppgifter kräver orimligt stora arbetsinsatser från TSM:s sida. Orsaken till detta är bl.a. ofullständiga arvodesframställningar, där tidsredovisning regelmässigt saknas, vilket i sin tur ger upphov till upprepade kontakter med förvaltarna samt inte sällan yrkande i domstol att arvodet skall sättas ned. Som skäl för förslagen anför RSV att det för att en prövning av arvodet skall bli meningsfull oftast fordras att tidsåtgången redovisas och att detta också varit lagstiftarens uppfattning. Detta skall emellertid inte utesluta att även andra faktorer än tid bör beaktas vid arvodesprövningen, t.ex. arbe- tets kvalitet. Detta synsätt kommer enligt RSV:s mening till uttryck i det s.k. MEX-meddelandet (1988:14 notis 101).