sou · GOB362d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Ett alternativ skulle kunna vara att beslutsfunktionen åvilar tillsynsmyndigheten. Antalet fall då frågan blir aktuell är sannolikt så litet att det inte skulle inkräkta nämnvärt på myndighetens möjligheter att prioritera sin granskning. Å andra sidan kan det även här uppkomma en motsättning mel- lan tillsynsorganets nya roll och borgenärernas önskan om ökat inflytande. Från renodlingssynpunkt saknar också denna beslutsfunktion större intres- se. Som utredningen ser det är det mest följdriktigt att beslutanderätten åvilar domstolen. Det är av värde att en fråga om inrättande av en borgenärskommitté väcks på ett tidigt stadium av konkursen. Som antytts förut är det tänkbart att behandla frågan vid det bouppteckningssammanträde som hålls inför konkursförvaltaren. Med hänsyn till de frister som gäller vid företagsre- konstruktion har i LFR föreskrivits att motsvarande fråga måste väckas vid det borgenärssammanträde som hålls från förfarandets inledande. En absolut tidsgräns av sådant slag torde inte vara lämplig i konkurs. Av praktiska skäl är det dock till fördel om frågan tas upp till diskussion . Det kan ske redan före boupptecknings- sammanträdet, t.ex. i samband med rättens prövning av konkursansök- ningen. Det är emellertid av vikt att förvaltaren ges tillfälle att anlägga synpunkter liksom att även tillsynsorganet får möjlighet att yttra sig. I görlig mån bör också övriga borgenärer få tillfälle att säga sin mening. Väcks frågan på ett senare stadium, får det ankomma på rätten att se till att berörda intressenter får tillfälle att yttra sig (jfr 15 kap. 3 och 4 §§ KL). Det bör ankomma på den borgenär som väcker förslaget att också läm- na en uppgift på de personer som han menar bör ingå i kommittén. Denna bör – i analogi med vad som gäller vid företagsrekonstruktion – normalt bestå av högst tre personer, t.ex. en företrädare för gäldenärens största kreditgivare, en företrädare för staten samt en företrädare för gäldenärens leverantörer (jfr prop. 1995/96:5 s. 193). I likhet med vad som är föreskri- vet vid företagsrekonstruktion bör det finnas möjlighet att utöka kretsen med en arbetstagarrepresentant och, om det finns särskild anledning till det, ytterligare någon person. Några föreskrifter i lag om hur kommitténs arbete skall bedrivas synes inte behövliga. En borgenärskommitté bör i första hand ses som ett samrådsorgan. Detta skall inte ha någon beslutanderätt på borgenärskollektivets vägnar utan endast ge uttryck åt de synpunkter som deltagarna anser böra på bor- genärernas vägnar framföras till konkursförvaltaren. På motsvarande sätt bör denne kunna påräkna att vid behov få diskutera för konkursförvalt- ningen väsentliga frågor med kommittén. Principen kan uttryckas på det viset att förvaltaren i viktigare frågor skall samråda med borgenärskom- mittén, om inte något hindrar det (jfr 2 kap. 16 § LFR). Förvaltaren bör vidare vara skyldig att på begäran lämna upplysningar om boet och dess förvaltning till kommittén (jfr 7 kap. 9 § KL). Förvaltarens skyldigheter i nu angivna hänseenden bör komma till direkt uttryck i KL. Det skulle kunna övervägas att i KL ge även andra föreskrifter rörande borgenärskommitténs möjligheter att fullgöra sin uppgift, t.ex. om upplys- ningsplikt i förhållande till kommittén för gäldenären (jfr 6 kap. 2 § KL) och tillsynsorganet (jfr 7 kap. 28 § andra stycket KL). I det senare hänse- endet tillgodoses emellertid kommittédeltagarnas möjligheter att få upp- lysningar genom den skyldighet som härvidlag åvilar tillsynsorganet mot borgenärer i allmänhet. I det förra hänseendet kan ifrågasättas om det är lämpligt att ett samrådsorgan av det slag varom nu är fråga bör tilläggas rätt att kräva upplysningar direkt från gäldenären. Denne är skyldig att lämna information till konkursförvaltaren och granskningsmän. få upplysningar i något särskilt avseende från gäldenären, torde det vara principiellt lämpligast att kommittén går vägen via förvaltaren för att få sådana (se vidare prop. 1978/79:105 s. 300 f. och prop. 1986/87:90 s. 240 f.). 5.6.4Anstånd med avlämnande av förvaltar- berättelse Utredningens förslag: Konkursförvaltares begäran om anstånd med av- lämnande av förvaltarberättelse enligt 7 kap. 15 § KL prövas av tillsyns- organet. För att ge borgenärer och tillsynsmyndigheten en överblick över konkurs- boets ställning är konkursförvaltaren i 7 kap. 15 § KL ålagd att upprätta en skriftlig berättelse om boets tillstånd och om orsakerna till gäldenärens obestånd, såvitt de har kunnat utrönas, och om möjligt ange obeståndet kan antas ha inträtt (förvaltarberättelse). Berättelsen skall vidare innehålla ett antal i paragrafen förtecknade upp- gifter rörande gäldenärens ekonomiska förhållanden m.m. Den skall senast från konkursbeslutet skickas till rätten, tillsynsmyndigheten och varje borgenär som begär det. När det finns särskilda omständigheter får rätten medge anstånd med avlämnandet av berättelsen. Sexmånadersfristen för avlämnande av förvaltarberättelsen tillkom vid KL-reformen. Det ansågs angeläget att betona vikten av att berättelsen inte avlämnas för sent (se prop. 1986/87:90 s. 272). Någon yttersta gräns för anstånd borde dock inte införas. Det skulle i stället åligga rätten att pröva om skäl för anstånd föreligger och i så fall ange till vilken dag anstånd beviljas. Något uttalande gjordes inte om TSM:s roll i sammanhanget. Det synes ha förutsatts att tillsynsmyndigheten liksom tidigare skulle ha till uppgift att övervaka att förvaltarens berättelser kommer in i rätt tid (jfr prop. 1978/79:105 s. 285 och prop. 1986/87:90 s. 279 f.). JO har i ett initiativärende 1995 (se avsnitt 4.3.2) mot bakgrund av en inspektion hos en TSM och därvid gjorda iakttagelser rörande dröjsmål med avlämnande av förvaltarberättelser tagit upp frågan om ansvarsför- delningen mellan tingsrätten och TSM när det gäller bevakningen av att konkursförvaltarna inger förvaltarberättelser . Efter en redogörelse för bl.a. vad som uttalats i motiven till 1979 och reformer kommer JO fram till att det inte kan hävdas att bevakningsskyldigheten åvilar tings- rätten, även om det kan förefalla naturligt att den som tillagts uppgiften att bevilja anstånd också har ett ansvar för att den medgivna tiden inte över- skrids. I ett större perspektiv menar JO att det kan ifrågasättas om denna uppgift bör åvila domstolen. Det judiciella inslaget i den bedömning som måste göras är begränsat. TSM kan normalt antas ha bättre kännedom om förhållandena i den enskilda konkursen än vad domstolen har. Det är dess- utom en uppgift för TSM att övervaka att förvaltarens berättelser kommer in i rätt tid. Det finns därför anledning att överväga om inte rätten att be- vilja anstånd skall överföras till tillsynsmyndigheten. I avvaktan på en sådan ändring bör rätten rutinmässigt inhämta TSM:s mening innan den beviljar anstånd. Enligt utredningens mening har JO:s förslag goda skäl för sig. Nuvar- ande ordning är oklar när det gäller ansvarsfördelningen mellan tingsrätten och tillsynsmyndigheten. Även med utredningens uppfattning om den of- fentliga tillsynens roll bör det höra till tillsynsorganets bas- uppgifter att kontrollera att föreskrivna berättelser avges . Det bör där- för även formellt åvila detta organ att pröva en begäran från konkursför- valtaren om anstånd med avlämnande av förvaltarberättelsen. Bestämmel- sen i 7 kap. 15 § andra stycket KL bör ändras i överensstämmelse härmed. 5.6.5Konkurs ett fortlöpande ärende hos tings- rätten En fråga av principiell natur som aktualiseras genom DU:s förslag är om man även fortsättningsvis skall se konkursärendet som ett hos domstolen anhängigt ärende eller om man skall anlägga något annat synsätt. Härvid- lag åsyftas inte prövningen av konkursansökningen. Varken DU eller nå- gon remissinstans har föreslagit någon ändring på denna punkt. Redan med hänsyn till att konkurs innefattar ett mycket långt gående ingrepp i gäldenärens rättsliga handlingsförmåga – liksom för övrigt även i borgenä- rernas rättsställning – bör enligt utredningens mening prövningen ligga kvar hos domstol. Det gäller också de fall då konkursansökan görs av gäl- denären eller medges av denne. De förslag till förändring av konkurshanteringen som DU lagt fram innefattar avsevärda förskjutningar i fråga om beslutanderätt och annan handläggning mellan tingsrätten, å ena, och tillsynsorganet och förvalta- ren, å andra sidan. Det gäller flera olika led i hanteringen: edgången, tvångsmedlen, ersättning för inställelse, bevaknings- och anmärkningsför- farandet, fastställande av utdelning och bestämmande av ersättning till konkursförvaltaren. Efter att ha redogjort för dessa och övriga förslag rör- ande konkursproceduren uttalar DU (se SOU 1991:106 s. 137) att den föreslagna ordningen medför att ett ärende om försättande i konkurs är avslutat hos tingsrätten i och med att ett konkursbeslut och beslut i vissa följdfrågor har meddelats. Om rättens medverkan därefter blir aktuell, exempelvis om det uppstår fråga om edgång eller häktning, får ett nytt ärende läggas upp. Vid remissbehandlingen av DU:s betänkande (se härom närmare av- snitt 4.2.1) har åtskilliga instanser godtagit DU:s uttalanden om hur kon- kurshanteringen bör delas upp mellan domstolen, tillsynen och förvaltaren. Hit hör bl.a. ett antal tingsrätter – däribland de i , och . Men det finns det ganska många som ifrågasätter det lämpliga i den föreslagna omfördelningen. Till denna kategori hör två grupper av instanser. Å ena sidan hävdas att förslagen inte går tillräckligt långt i ren- odling utan i stället skapar en splittrad bild av konkurshanteringen, befäst- er ett visst dubbelarbete mellan domstolen och tillsynsmyndigheten och gör denna myndighets roll svårare. Å andra sidan förfäktas från flera håll att konkurs bör ses som ett sammanhängande förfarande hos domstol med tanke på konkursens ingripande rättsverkningar och att man därför bör vara återhållsam med att flytta över olika delar av förfarandet till tillsyns- organet. Den reglering av konkursrätten som finns i KL utgår från att kon- kurs är ett sammanhängande ärende hos tingsrätten (se 16 kap. 1 – 3 §§ KL och prop. 1986/87:90 s. 395 f.; jfr beträffande äldre rätt Welamson, Konkursrätt, 1961, s. 120 f.). Alltifrån konkursbeslutet till konkursens avslutande förekommer med detta synsätt olika led i behandlingen av ett och samma ärende. Hos tingsrätten förs ett dagboksblad för varje konkurs, och handlingarna i ärendet förs samman i en akt. TSM:s nuvarande befatt- ning med konkursen sker i form av ett tillsynsärende hos den myndighe- ten. Hos TSM registreras genom automatisk databehandling (ADB) vissa basuppgifter om alla konkurser i det s.k. OPTIMA-systemet. DU:s förslag utgår från nuvarande ordning där TSM har att övervaka konkursförvaltningen i varje ärende från konkursens början till dess slut. En sådan ordning innefattar otvivelaktigt ett dubbelarbete mellan domstol- en och tillsynsmyndigheten i en del hänseenden. Båda myndigheterna re- gistrerar ett antal åtgärder som vidtas av konkursförvaltaren under konkur- sens gång. Båda myndigheterna har vidare att var och en från sin utgångs- punkt göra bedömningar av ett antal frågor som uppkommer. En ändring beträffande konkursärendets formella anhängighet hos tingsrätten på det sätt DU förordar stämmer emellertid inte överens med utredningens ställ- ningstagande beträffande beslutsfunktionerna i konkurs. Den strider också klart mot utredningens förslag angående den allmänna inriktningen av en ny, offentlig tillsyn. Denna skall visserligen vara generell i den meningen att vissa basuppgifter skall registreras rörande varje konkurs. Men tillsy- nen skall i motsats till nu vara systeminriktad och selektiv. Med den nya inriktning av den statliga tillsynen som utredningen förordar finns det inte några egentliga skäl att frångå principen att ett konkursärende är anhängigt hos tingsrätten från konkursbeslutet till konkursens avslutande. Ett nära samband med frågan om var konkursärendet bör vara anhäng- igt har frågan om vilket behov en domstol resp. tillsynsmyndigheten har av olika handlingar i ett ärende. Detta inverkar i sin tur på borgenärernas och gäldenärens möjligheter att kunna ta del av dessa. Av svaren från tingsrätterna på utredningens enkät /98 (se bilaga 2) framgår att tingsrätterna närmast anser att de till stor del fungerar som en sorts brevlåda för konkursdokumenten. Enkätsvaren tyder också på att det inte finns något större intresse från borgenärerna att ta del av mate- rialet. Även i fortsättningen kommer såväl tingsrätterna som tillsynsmyndig- heten att ha behov av olika dokument. Den nya inriktning på den offentli- ga konkurstillsynen som utredningen föreslår i avsnitt 5.7 innebär att till- synsorganet måste ha tillgång till vissa dokument. För att kunna utöva en grundläggande tillsyn (baskontrollen) måste myndigheten få del av bl.a. bouppteckningen samt förvaltar- och halvårsberättelser. Med ledning här- av bestämmer tillsynsorganet om ett enskilt ärende bör bli föremål för en mera ingående övervakning (utökad tillsyn). Att på förhand sovra i det material en konkursförvaltare ger in till tillsynsmyndigheten låter sig inte göra. Förhållandena är något annorlunda beträffande tingsrätterna. Här gör sig inte behovet av tillgång till konkursförvaltarens dokument gällande på samma vis. Även om ett konkursärende fortlöpande är anhängigt vid tings- rätten, innebär detta inte med nödvändighet att domstolen måste ha till- gång till handlingar i samma omfattning som tillsynsorganet. Tingsrättens roll är begränsad till vissa moment under konkursen. Den aktualiseras främst i konkursens inlednings- resp. slutskede genom besluten om kon- kurs och utseende av konkursförvaltare samt arvodesbestämningen. skiftar tingsrättens roll mellan olika konkurser beroende på om vissa frågor anhängiggörs eller inte. Bl.a. ankommer det på tings- rätten att fatta beslut om tvångsmedel (se t.ex. 6 kap. 7 § första stycket KL) samt hålla edgångssammanträde (se 6 kap. 3 § KL i utredningens lag- förslag) och förlikningssammanträde (se 9 kap. 13 § KL). Det kan därför diskuteras om det t.ex. är nödvändigt att tingsrätten får del av bouppteck- ningen om något edgångssammanträde inte skall äga rum. ning är att domstolen i en sådan situation i stället får begära in handlingen från tillsynsorganet eller förvaltaren. Mot en sådan lösning talar dock effektivitetshänsyn. Om t.ex. en fråga om reseförbud väcks kan skyndsamhetskravet ställa anspråk på att upp- gifter ur vissa handlingar snabbt finns tillgängliga för domstolen. Frågor om reseförbud kan avgöras efter skriftlig handläggning, varvid handling- arna bildar underlag för beslutet. Uppgifter i bouppteckningen om vilken egendom som finns utomlands kan vara av betydelse. Också sambandet mellan tingsrättens beslut att fastställa ett utdelningsförslag och tillgången till ett utlåtande över slutredovisningen (se 11 kap. 6 § första stycket KL i utredningens lagförslag) gör att domstolen måste ha tillgång till redovis- ningen (se 13 kap. 5 – 6 §§ KL i utredningens lagförslag). I vart fall aktu- aliserar tingsrättens roll vid arvodesbestämningen ett behov av dokumen- ten. Av svaren på utredningens enkät till tingsrätterna (se bilaga 2) fram- går bl.a. att tingsrätterna ibland använder även andra handlingar än arvo- desframställningen som underlag för arvodesbestämningen. Genom att tingsrätterna även i fortsättningen kommer att fatta beslut om arvode m.m. till konkursförvaltarna i alla konkurser, torde inte behovet av handlingarna minska. Enligt utredningen talar övervägande skäl för att tingsrätterna även fortsättningsvis kommer att behöva tillgång till konkursdokumenten i samma utsträckning som . Utredningens ställningstagande till behovet av handlingar för tingsrätt- erna får till följd att dokumenten kommer att finnas tillgängliga för borge- närerna och gäldenären också hos domstolen. Givetvis står även möjlig- heten till buds att få ut handlingar hos tillsynsmyndigheten (jfr 7 kap. 27 § andra stycket KL i utredningens lagförslag). Med utredningens förslag till ny organisation för den offentliga konkurstillsynen kommer nämnda möj- lighet att begränsas till sju ställen (se avsnitt 5.9.1.2). Om en borgenär t.ex. önskar göra invändningar mot ett utdelningsförslag eller klandra en slutredovisning, torde det vara enklare att iaktta fristerna för detta om det går att få del av dokumenten även hos domstolen. 5.7Närmare om innehållet i en ny offentlig tillsyn Utredningens förslag: De övergripande ändamålen med den offentliga konkurstillsynen preciseras i KL till att tillsynsmyndigheten skall överva- ka att förvaltningen främjar bästa möjliga utfall för borgenärerna och till- godoser samhällets intressen vid konkurs. Myndigheten skall vidare över- vaka att förvaltningen bedrivs i överensstämmelse med KL och andra för- fattningar. Härmed betonas att huvudvikten i tillsynen skall ligga på det ekonomiska planet. Som utredningen har framhållit i avsnitt 5.2.3 anges syftet med den offentliga tillsynen på två sätt. För det första ges i 7 kap. 27 § KL ett par allmänna riktlinjer för TSM. Myndigheten skall övervaka att förvaltningen bedrivs "på ett ändamålsenligt sätt" i överensstämmelse med KL och andra författningar. Den skall då särskilt se till att avvecklingen av konkursen inte fördröjs i onödan. För det andra finns i KL ett stort antal detaljföre- skrifter om TSM:s funktioner (se härom avsnitt 2.3.4). Mot utformningen av de allmänna riktlinjerna har med fog invänts att de inte ger TSM tillräcklig ledning för sitt arbete och för övrigt inte heller något klart besked till övriga intressenter om vilken roll den offentliga konkurstillsynen skall ha. Avsaknaden av en tydlig beskrivning av ända- målen med tillsynen har sannolikt medverkat till att TSM sökt uppfylla syftet med tillsynen genom att på bästa sätt tillämpa KL:s detaljföreskrif- ter. Med en sådan utgångspunkt för tillsynen kommer denna oundvikligen att präglas av en formell kontroll av förvaltningen och en efterhands- granskning av upprättade handlingar. Kritiken mot nuvarande ordning riktar uppmärksamheten mot behovet av både ett förtydligande av målan- givelsen och en ny inriktning av tillsynen. Det bör påpekas att den kritik som framförts under de senaste årtionde- na fört med sig en diskussion inom de olika TSM om vad konkurstillsynen skall gå ut på. Knappa resurser inför den dramatiskt stegrade konkursfre- kvensen har vidare tvingat myndigheterna att hus- hålla med sina insatser. Vid utredningens enkät /98 till TSM har framkommit att myndigheterna i viss utsträckning prioriterar vad som skall granskas, t.ex. när det gäller omfattningen av den kontroll som skall göras av konkursförvaltarens slutredovisning. Utredningen har också på andra sätt fått klart för sig att man från såväl RSV:s som TSM:s sida strävat efter att rationalisera utövandet av tillsynsuppgiften i riktning mot mer aktiva och tidiga tillsynsåtgärder. En grundläggande svårighet att komma vidare på den inslagna vägen består i att den nuvarande lagstiftningen på området inte medger en så långt gående förändring som är önskvärd. Enligt utredningens mening bör de allmänna riktlinjerna i 7 kap. 27 § KL formuleras om. Som har nämnts i avsnitt 5.2.3 är det främst i tre hänseenden som det finns behov av en of- fentlig tillsyn över konkursförvaltningen, nämligen i fråga om det ekono- miska resultatet av konkursen och de därmed förenade kostnaderna, iakt- tagandet av reglerna i KL och angränsande författningar samt i fråga om vissa allmänna intressen, dvs. beivrandet av brottslighet och hänsynen till anställda. Statens intresse som skatteborgenär sammanfaller här med övri- ga borgenärers önskan att boet avvecklas i rimlig tid med så gott resultat som möjligt. Samhället strävar därutöver efter ytterligare kost- nadsbegränsningar på grund av statens åtagande att i sista hand täcka kon- kurskostnaderna (se 14 kap. 2 och 3 § § KL) och sådana kostnader som inte ryms inom begreppet konkurskostnad i KL:s mening. I och för sig torde dessa motiv för en tillsyn från statens sida ligga bakom också de nuvarande riktlinjerna i KL. Det är emellertid viktigt att ändamålen med tillsynen lyfts fram tydligare. En sådan åtgärd underlättar för tillsyns- organet att använda sina resurser så effektivt som möjligt. Den ger också ett klarare besked om hur staten ser på rollfördelningen i konkurs. De tre nämnda ändamålen med en offentlig tillsyn hänger natur- ligtvis ihop. En övervakning av att konkursförvaltaren iakttar t.ex. före- skrivna tidsfrister för avlämnande av förvaltar- och halvårsberättelser motverkar inte bara att avvecklingen av konkursen fördröjs. Den bidrar också till att minska kostnaderna för förfarandet och därmed till att möj- liggöra ett bättre utfall för borgenärerna. Men den tillgodoser även sam- hällets intresse av att konkursinstitutet inte onödigtvis belastar statens re- surser, eftersom staten bär det yttersta kostnadsansvaret i konkurs (se här- om vidare under avsnitt 5.8.4). När man söker förtydliga ändamålen med tillsynen får man hålla det anförda i minnet. Även med det nu sagda för ögonen bör det vara möjligt att åtminstone i några avseenden ange ändamålen med den offentliga tillsynen tydligare än . De allmänna riktlinjerna i 7 kap. 27 § KL klargör inte vad som är den offentliga tillsynens primära funktion i konkurs. Det bör i lagtexten klart utsägas att en första uppgift för tillsynsorganet är att övervaka att konkurs- förvaltningen främjar bästa möjliga utfall för borgenärerna. Konkurs är i princip en angelägenhet mellan borgenärerna och gäldenären. Förvaltning- en skall gå ut på att – när det finns tillgångar att fördela – på lämpligt sätt åstadkomma ett så förmånligt resultat som möjligt för borgenärerna (jfr 7 kap. 8 § första stycket KL). Visar det sig att konkursboets tillgångar inte förslår till betalning av konkurskostnader och massaskulder, bör konkurs- Övervakningen av att förvaltningen medför bästa möjliga utfall för borgenärerna innebär inte endast att tillsynsorganet skall kontrollera hur boets tillgångar förvaltas och realiseras. I denna grundläg- gande uppgift ligger också att tillsynsorganet i avskrivningsfall skall verka för att det inte uppkommer onödiga kostnader för borgenärerna. Väljer man att ange tillsynsorganets primära uppgift på nu nämnda sätt, betyder det att huvudvikten i den offentliga tillsynen ligger på det ekono- miska planet. Övervakningen av att konkursförvaltningen medför ett så gott ekonomiskt resultat som möjligt för borgenärerna innefattar också en bevakning av att konkurskostnaderna inte onödigtvis skjuter i höjden. Be- vakningen av att förvaltningen leder till ett tillfredsställande ekonomiskt utfall skall självfallet komma alla borgenärer till godo, således även staten som skatteborgenär. Det bör dock inskjutas att statens borgenärsintresse i konkurs bevakas av KFM (se 16 § lagen 1993:891 om indrivning av statli- ga fordringar m.m.). Tillsynsorganet skall inte dubblera den rollen. I 7 kap. 27 § KL föreskrivs uttryckligen att TSM särskilt skall se till att avvecklingen av konkursen inte fördröjs i onödan. Av svaren på utredningens enkät /98 till TSM framgår att de genomsnittliga kon- kurstiderna vid en jämförelse mellan 1995 och ökat något hos det övervägande antalet myndigheter. Handläggningstiderna låg 1995 i intervallet 12 – 28 månader och i intervallet 16 – 37 månader (se avsnitt 2.3.5.2). Det finns emellertid anledning anta att den ökade handläggningstiden orsakats av kvardröjande balanser från konkursuppgången . Utredningen har också iakttagit tecken på att konkurstiderna numera minskar (se avsnitt 2.3.5.5). Oavsett om konkursfrekvensen är avtagande eller tilltagande finns ett intresse från samhällets sida att se till att konkurstiderna hålls inom rimliga gränser. Frågan blir därför om det behövs en uttrycklig föreskrift i ämnet.