sou · GOB356d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Efter- som sådana finansiella instrument som är registrerade enligt denna lag inte motsvaras av några utfärdade aktiebrev eller liknande, kan de inte innehas i egentlig mening och därmed inte heller vara föremål för olovliga tillgrepp. Det kan således konstateras att ett införande av en vindikationsregel för lösöre inte har någon relevans för regleringen i lagen om kontoföring av finansiella instrument och därför inte bör medföra några ändringar i denna lag. 13.62 kap. 10 § sjölagen Såsom har framgått av redogörelsen i avsnitt 3.2.7 är det enligt 2 kap. 10 § sjölagen möjligt att genom godtrosförvärv erhålla äganderätt till ett skepp, även om överlåtaren inte är rätt ägare till skeppet eller har handlat på uppdrag av ägaren. En förutsättning härför är att överlåta- rens förvärv var inskrivet i skeppsregistret när överlåtelsen skedde samt att förvärvaren har sökt inskrivning och då var i god tro. Registreringen av skepp motsvarar i detta sammanhang den betydelse som besittning och tradition har beträffande annan lös egendom (se , Rätt till skepp s. 81 ff.). Enligt utredningens uppfattning kan det inte anföras tillräckliga skäl för att göra den föreslagna vindikationsregeln beträffande stulet lösöre direkt tillämplig på sjölagens område när det gäller skepp, och således Förslagets relevans för annan lagstiftning om godtrosförvärv 145 frånta registreringen betydelse för möjligheten att göra godtrosförvärv av ett stulet skepp. Vad som skulle kunna diskuteras är att, efter mönster av jordabalkens regler beträffande fastigheter, undanta vissa särskilt allvarliga brister i fångeskedjan och således frånkänna registreringen betydelse, om den t.ex. grundats på förfalskade dokument. En förutsättning för att ett godtrosförvärv skall komma till stånd enligt sjölagen är ju att överlåtaren/tjuven har lyckats att bli inskriven som ägare i skeppsregistret, något som i sin tur torde förutsätta att inskrivningen baseras på en förfalskad handling, om man bortser från möjligheten att överlåtaren själv genom någon medhjälpare har infört oriktiga uppgifter direkt i registret. Genom att frånkänna registreringen betydelse när den grundas på en förfalskad handling skulle man i stor utsträckning uppnå resultatet att stulna skepp inte längre kunde bli föremål för godtrosförvärv. Ett sådant undantag skulle emellertid innefatta inte bara överlåtelser av stulna skepp utan även andra obehöriga överlåtelser som för registreringen kräver att dokument förfalskas. Såsom har redovisats ovan under avsnitt 3.2.7 diskuterades under förarbetena till 2 kap. 10 § sjölagen, om sjölagens regler om registre- ringens betydelse borde utformas med fastighetsrättens regelverk på området som förebild. Denna lösning förkastades emellertid med en hänvisning till den internationella omsättningens särskilda krav. Enligt utredningens uppfattning bör det inte komma i fråga att, utan en ingående översyn av sjölagens samtliga bestämmelser om verkan av registrering, överväga att ändra i sjölagens bestämmelse om registreringens betydelse för möjligheten att göra godtrosförvärv. En sådan ingående översyn får anses ligga utanför denna utrednings uppdrag. 14Nya regler som underlättar för en målsägande att snabbare få tillbaka stöldgods m.m. I detta avsnitt redovisas utredningens förslag till ändringar i 27 kap. om beslag. Syftet med de föreslagna ändringarna är att förbättra en målsägandes möjlighet att snabbt få tillbaka stulen egendom, som har tagits i beslag, om det är uppenbart att egendomen tillhör målsäganden. Förslaget innebär att åklagaren eller undersök- ningsledaren i uppenbara fall får besluta att föremålet skall lämnas ut till målsäganden. Den hos vilken beslaget har gjorts skall ha rätt att begära rättens prövning av beslutet. 14.1Beslagsreglerna i nuvarande tillämpning Egendom som skäligen kan antas vara frånhänd annan genom brott kan tas i beslag, s.k. återställandebeslag. Lagen möjliggör beslag av föremål i ytterligare två fall, nämligen när föremålet skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott (bevisbeslag) eller vara på grund av brott förverkat (förverkandebeslag), se 27 kap. 1 § första stycket rätte- gångsbalken. Syftet med ett återställandebeslag är att det skall leda till att egendomen återställs till den som blivit av med egendomen genom brott (målsäganden). Ett återställandebeslag kan ske inte bara hos den som är misstänkt för att själv ha gjort sig skyldig till brottslig befattning med egendomen, utan även hos en tredje man. Det räcker med att egendomen skäligen kan antas vara frånhänd annan genom brott. Man kan utgå ifrån att beslagsreglerna tillämpas på det sättet att återställandebeslag inte sker hos en tredje man som kan antas ha erhållit äganderätten till egendomen genom ett godtrosförvärv. Det är en vedertagen uppfattning att ett beslag skall hävas så snart det kan konstateras att åtal inte kommer att väckas. Genom den i SOU 1995:52 förordade lagändringen, som trädde i kraft (se avsnitt 3.4.2), skall ett beslag av egendom som en målsägande har 148 Nya regler som underlättar för en målsägande ... framställt anspråk på dock inte hävas förrän efter det att målsäganden har underrättats om att så kommer att ske. Därigenom har målsäganden getts en möjlighet att själv väcka talan om bättre rätt till egendomen innan den lämnas tillbaka till den hos vilken beslaget skedde. Den gällande tidsfristen innebär inte någon förändring i det grundläggande synsättet att alla former av beslag är straffprocessuella säkerhetsåtgärder, som skall bestå endast så länge ett åtal kan vara aktuellt. Om förundersökning inte inleds eller om en pågående förundersökning läggs ned skall alla beslag hävas. Detsamma gäller när ett åtal läggs ned. Såsom framhölls i SOU 1995:52 (s. 185) är kopplingen till en i det konkreta fallet misstänkt gärningsman inte självklar när det gäller återställandebeslag. Eftersom ett återställandebeslag kan ske även hos den som inte är misstänkt för brott, är det ologiskt att upprätthållandet av ett sådant beslag kopplas till frågan om det finns en misstänkt som kan åtalas för brottet eller inte. Upprätthållandet av ett återställande- beslag borde i stället vara fristående från denna fråga, eftersom den grundläggande förutsättningen för återställandebeslaget består så länge föremålet fortfarande skäligen kan antas vara avhänt ägaren genom brott, även om ingen kan åtalas. Det anses enligt gällande rätt inte finnas någon laglig möjlighet för åklagare eller polis att pröva vem som har den materiella rätten till beslagtagen egendom. Beslaget ses endast som en tillfällig besittnings- rubbning som skall återställas när det har visat sig inte vara aktuellt med ett åtal. Sedan åtal har väckts ankommer det på domstolen att i samband med att målet avgörs besluta om beslaget. Det är endast om den hos vilken beslaget har gjorts går med på att egendomen utlämnas till målsäganden, som polis och åklagare anses kunna besluta om att så skall ske. Riksåklagaren har i flera beslut erinrat om att ett beslag är ett straffprocessuellt tvångsmedel, som innebär en tillfällig besittnings- rubbning, och att det inte får användas för annat ändamål än vad lagstiftaren har angett. I besluten har Riksåklagaren framhållit att själva besittningsrubbningen skall vara avgörande för frågan om till vem egendomen skall lämnas ut när beslaget hävs och att åklagaren inte har någon rätt eller skyldighet att ta ställning till om någon annan kan tänkas ha bättre rätt till egendomen. Ett utlämnande till en målsägande kan enligt Riksåklagaren ske endast om den som var misstänkt går med på detta och det är klarlagt att det inte kan finnas någon ytterligare person som kan göra anspråk på egendomen. Även om det framstår som helt klart att målsäganden har bättre rätt till egendomen, kan den enligt gällande rätt inte lämnas ut till denne, om den som Nya regler som underlättar för en målsägande ... beslaget har gjorts hos motsätter sig det och det inte föreligger ett domstolsavgörande i frågan (se referat i SOU 1995:52 s. 78). Utredningen ifrågasätter i och för sig den ovan angivna ståndpunk- ten att ett utlämnande till en målsägande kräver både samtycke från den tidigare misstänkte och att det är klarlagt att det inte kan finnas någon ytterligare person som kan göra anspråk på egendomen. Eftersom det inte finns något som hindrar att den tidigare misstänkte själv, efter återfåendet av egendomen, överlämnar den till målsäganden måste även polis eller åklagare kunna göra detsamma med den tidigare misstänktes tillstånd, när beslaget skall hävas. Om polis eller åklagare också skulle pröva om det finns någon ytterligare person som kan göra anspråk på egendomen, skulle detta innebära att det görs en sådan prövning som Riksåklagaren anser att polis och åklagare inte skall göra. Enligt utredningens mening finns det skäl som talar för att man bör tillskapa regler som gör det möjligt att använda institutet återställande- beslag för att enklare och snabbare än återställa brottsligt åtkommen egendom till rätt ägare. 14.2En övergång till vindikationsprincipen i fråga om stöldgods m.m. bör medföra regler som innebär att beslagtagen egendom snabbare kan återställas till målsäganden En övergång till vindikationsprincipen beträffande egendom som har tillgripits eller åtkommits genom råntvång kommer att i hög grad minska utrymmet för godtrosförvärv av egendom som har åtkommits genom brott. Såsom har redogjorts för i avsnitt 7 kommer visserligen inte all brottsligt åtkommen egendom att omfattas av vindikations- principen enligt förslaget. Av tillgänglig statistik framgår emellertid att tillgreppsbrotten dominerar stort bland samtliga anmälda förmögen- hetsbrott. Enligt uppgifter från uppgick antalet anmälda förmögenhetsbrott, frånsett skadegörelsebrott, till 549 110, varav 505 308 var tillgreppsbrott, vilket innebär att av förmögenhetsbrotten var tillgreppsbrott. Det bör därför enligt utredningens mening övervägas om det går att införa regler som möjliggör ett enklare och snabbare återställande av stöldgods o.d. till ägaren i uppenbara fall, dvs. när det rör sig om egendom som uppenbarligen har stulits eller rånats från en känd målsägande. 150 Nya regler som underlättar för en målsägande ... sådan ordning införs bör den dock omfatta alla uppenbara fall då egendom har frånhänts någon genom brott. Även vid andra brott kan det vara uppenbart att beslagtagen egendom tillhör en målsägande. Utredningen anser att det i många fall inte är rimligt att en målsägande skall behöva vänta på rättens avgörande i brottmålet för att få tillbaka sin egendom trots att det är uppenbart att egendomen tillhör målsäganden. Det kommer ju fortsättningsvis i flertalet fall inte att finnas anledning att räkna med möjligheten att innehavaren genom ett förvärv i god tro har fått äganderätt till egendom som frånhänts en ägare genom brott. Utredningen föreslår att det i samband med övergången till vindikationsprincipen i fråga om stöldgods införs en regel i 27 kap. om beslag, enligt vilken åklagaren eller undersök- ningsledaren skall kunna besluta att ett beslagtaget föremål skall lämnas ut till målsäganden, om det är uppenbart att denne har bättre rätt till föremålet än den hos vilken beslaget gjordes. Beslutet skall kunna hänskjutas till rättens prövning av den som innehade egendomen när beslaget gjordes. Syftet med den föreslagna regleringen är att för uppenbara fall åstadkomma ett så enkelt och smidigt sätt som möjligt att återställa egendom till målsäganden utan att därmed göra avkall på den tidigare besittarens berättigade krav på rättssäkerhet. I detta syfte föreslår utredningen att den hos vilken ett beslag görs alltid skall underrättas om att ett beslut om utlämnande av egendomen till en målsägande kan komma att fattas. Denna underrättelse måste, enligt den föreslagna regleringen, den hos vilken beslaget görs bevisligen få del av. När i ett senare skede ett beslut om utlämnande av föremålet fattas, krävs enligt förslaget endast att en underrättelse om beslutet genast sänds till den hos vilken beslaget har gjorts under dennes senast kända adress. Förslaget i dessa delar har i viss mån haft regleringen i mål om betalningsföreläggande och handräckning som förebild. I tillämpningsföreskrifter till de föreslagna reglerna bör lämpligen anges att den hos vilken ett beslag görs bör underrättas om betydelsen av att, med hänsyn till eventuella beslut om utlämnande av beslagtagen egendom, hålla undersökningsledaren underrättad om aktuell adress. De överväganden som ligger bakom det beskrivna förfarandet är att utredningen i största möjliga utsträckning vill undvika delgivnings- svårigheter. Eftersom underrättelsen skall ske i samband med själva beslaget är den som innehar egendomen ofta närvarande och kan ta emot underrättelsen. Skulle man däremot föreskriva att själva beslutet skall delges, riskerar man att det i detta senare skede har uppstått svårigheter att komma i kontakt med denne. Genom det föreslagna förfarandet tillgodoses enligt utredningens uppfattning rättssäkerheten Nya regler som underlättar för en målsägande ... för den hos vilken beslaget sker, utan att man riskerar att förslaget i praktiken inte innebär någon förbättring för målsäganden på grund av delgivningssvårigheter. Enligt förslaget får beslaget inte hävas och egendomen lämnas ut till målsäganden förrän har förflutit efter det att underrättelsen om beslutet har sänts till den som beslaget har gjorts hos. kan denne begära rättens prövning av beslutet. Det skall understrykas att ett beslut om att egendomen skall utlämnas till en målsägande inte innebär annat eller mer än just ett beslut om utlämnande. Även beslutets rättsliga betydelse kan således närmast liknas vid ett beslut om särskild handräckning. Egendomen återställs till målsäganden genom ett förenklat förfarande. Inte ens efter en rättslig prövning av ett sådant beslut kommer frågan om själva rätten till egendomen att vara rättskraftigt avgjord. I praktiken kommer ett utlämnande av beslagtagen egendom till målsäganden emellertid innebära att kravet på att vidta rättsliga åtgärder överflyttas från målsäganden till den hos vilken beslaget har gjorts. Det är alltså denne som efter ett sådant beslut kommer att tvingas vidta rättsliga åtgärder, om han vill ha tillbaka egendomen. Tillämpningsområdena för den föreslagna vindikationsregeln och de föreslagna reglerna i 27 kap. om beslag och utlämnande av egendom till en målsägande sammanfaller inte helt. Den praktiska betydelsen härav behandlas i avsnitt 15.6. 15De nya reglerna i praktisk tillämpning I detta avsnitt behandlas några problemställningar som kan uppstå vid en praktisk tillämpning av godtrosförvärvslagen i dess lydelse enligt förslaget. Inledningsvis diskuteras lagens tillämpning i rättegång samt bevisfrågor som därvid kan uppkomma. Förslagets konsekvenser för häleriansvaret tas upp. I avsnittet förs även resonemang om s.k. självtäkt. Andra frågor som behandlas är den föreslagna vindikations- regelns förhållande till besittningsbegreppet och till de föreslagna reglerna i 27 kap. om utlämnande av beslagtagen egendom till målsäganden, samt vad som gäller om egendomens värde har förändrats mellan förvärvet och vindikationsanspråket, om den har ersatts av annan egendom eller om den har medfört avkastning. Vidare berörs situationer då någon har förvärvat panträtt eller retentionsrätt i den egendom som blir föremål för ett vindika- tionsanspråk. Slutligen berörs försäkrings- och skatterättsliga frågor. 15.1Lagens tillämpning i civilprocess I en process om bättre rätt till lösöre med tillämpning av godtros- förvärvslagen i dess nu gällande lydelse är det vanligtvis en förvärvares goda eller onda tro som är föremål för delade meningar mellan parterna. Enligt 3 § i den nu gällande lydelsen av godtrosförvärvslagen (2 § andra stycket enligt utredningens förslag) skall en förvärvare anses vara i god tro, endast om det är sannolikt att egendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjöds och omständigheterna i övrigt var sådana att han inte borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Bedömningen av om förvärvaren har varit tillräckligt aktsam skall alltså göras i två led. För det första skall utredas vilka omständigheter som förelåg vid förvärvet. Det ankommer på förvärvaren att göra sannolikt att förvärvet har gått till så som denne påstått. 154 De nya reglerna i praktisk tillämpning ledet skall man med utgångspunkt från de i det första ledet antagna omständigheterna göra en normativ bedömning av om förvärvaren borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att överlåta egendomen. Leder bedömningen till att man inte kan kräva detta skall förvärvaren anses ha varit i god tro. En följd av kravet att förvärvaren skall göra omständigheterna vid förvärvet sannolika är att förvärvaren, för det fall att han av olika skäl inte känner till något om dessa omständigheter, löper stor risk att förlora processen. Detta gäller även om det finns naturliga orsaker till den bristande kännedomen, såsom att det har gått så sedan egendomen förvärvades att han inte längre kommer ihåg de närmare omständigheterna eller att han har erhållit egendomen i arv från någon vars förvärv han inte har någon kunskap om. Vid en tillämpning av godtrosförvärvslagen beträffande stöldgods m.m. enligt förslaget, kommer förvärvarens goda eller onda tro att sakna betydelse för förvärvarens möjligheter att få behålla egendomen. Med den föreslagna vindikationsregeln för stöldgods m.m. måste den som vill bestrida vindikantens rätt till den återkrävda egendomen ifrågasätta den på andra grunder. Förvärvaren kan t.ex. invända att den som framställer anspråket aldrig har ägt egendomen eller inte har från- hänts egendomen på ett sådant sätt att vindikationsregeln är tillämplig. Eftersom den som har egendom i sin besittning enligt svensk rätt presumeras vara ägare till egendomen, måste den som gör gällande ett äganderättsanspråk till egendom i annans besittning styrka sin rätt, dvs. det är han som bevisbördan för att han äger egendomen. Om vindikanten lyckas styrka att han var ägare till egendomen och inte själv har överlåtit den, kan innehavaren vinna processen, endast om han gör sannolikt att omständigheterna vid hans förvärv varit sådana att han måste anses ha varit i god tro. Det är först i detta läge av processen som vindikanten har anledning att åberopa att den omtvistade egendomen har tillgripits från honom och att förvärvarens goda tro därför saknar betydelse för dennes äganderättsanspråk. Den föreslagna vindikationsregelns utformning innebär att det inte krävs att någon fälls till ansvar för ett brott för att regeln skall bli tillämplig. Det räcker med att den ursprungliga ägaren lägger fram bevisning om att den påträffade egendomen olovligen har tagits från honom. Bevisskyldigheten bör i många fall kunna anses fullgjord genom en hänvisning till en polisanmälan om stölden. Om förvärvaren förnekar att ett olovligt tillgrepp har ägt rum och t.ex. hävdar att den person som han har förvärvat egendomen från haft saken i sin besittning med ägarens tillåtelse, t.ex. såsom lån, kan det – allt beroende på bärkraften i påståendet – krävas att den som uppger sig De nya reglerna i praktisk tillämpning 155 ha olovligen frånhänts egendomen lägger fram ytterligare bevisning till stöd för sitt påstående. Enligt utredningens förslag skall den som vill kräva tillbaka egendomen från innehavaren framställa sitt anspråk från det att han fick eller måste antas ha fått kännedom om dennes innehav. Gör han inte det, har han förlorat rätten att få tillbaka egendomen. Anspråket kan framställas muntligen och skall ha kommit innehavaren till handa . Om så inte sker, har ägaren förlorat rätten att få tillbaka egendomen. Problem kan uppstå om den som innehar egendomen är svår att få tag i. I sådana situationer får ägaren väcka talan vid domstol eller begära särskild handräckning hos kronofogdemyndigheten och lämna de uppgifter han har om inne- havarens adress m.m. (se 33 kap. 1 § ). Det får sedan ankomma på domstolen eller kronofogdemyndigheten att vidta ett sedvanligt delgivningsförfarande. Finns det anledning att anta att den som innehar egendomen har avvikit eller på annat sätt håller sig undan får delgivning i sista hand ske genom kungörelse (se 15 § delgivningslagen [1970:428]). I likhet med vad som redan nu gäller beträffande lösen har förvärvaren bevisbördan för att den ursprungliga ägaren måste antas ha känt till innehavet än utan att ha framställt anspråk. 15.2Särskilt om lagens tillämpning i brottmålsprocess vid talan om enskilt anspråk Den förra utredningen genomförde en undersökning av hur godtros- förvärvslagen tillämpades i domstolarna. I samband med denna undersökning studerades ett stort antal domar, varvid bl.a. följande konstaterades. I de fall då målsäganden i en brottmålsrättegång gjorde anspråk på att få tillbaka egendom som tillgripits ifrån honom, var det i princip alltid åklagaren som förde hans talan. Anspråket angavs i stämnings- ansökningen i regel i anslutning till den åtalspunkt under vilken en stöld av egendomen eller ett häleri behandlades. Vilka grunder som åberopades till stöd för anspråket framgick praktiskt taget aldrig uttryckligen av stämningsansökningarna. Utgången i ansvarsdelen och i fråga om det enskilda anspråket följde vanligen varandra. Fälldes den tilltalade till ansvar bifölls regelmässigt målsägandens talan om bättre rätt till egendomen, vilket vanligen i domskälen motiverades genom en hänvisning till utgången i ansvarsdelen. På motsvarande sätt brukade 156 De nya reglerna i praktisk tillämpning utgången motiveras när det enskilda anspråket lämnades utan bifall i samband med att åtalet ogillades (SOU 1995:52 s. 72 ff.). I SOU 1995:52, s. 126–133, framfördes synpunkter på handlägg- ningen i brottmålsrättegång av målsägandens anspråk på att få tillbaka påstått stöldgods. Dessa synpunkter är relevanta även efter ett genom- förande av utredningens förslag. Det finns skäl att här understryka den i SOU 1995:52 framhållna betydelsen av att målsägandens grunder för sin talan blir klarlagda i processen. Varken enligt den nu gällande godtrosförvärvslagen eller enligt godtrosförvärvslagen i den föreslagna lydelsen, dvs. med en särregel för stöldgods m.m., krävs att den tilltalade fälls till ansvar för ett brott, för att målsäganden skall anses ha bättre rätt till egendom som åklagaren påstår ha varit föremål för brott. En målsägande, som för talan om enskilt anspråk i en brottmålsrättegång, behöver inte heller grunda sitt anspråk helt på åklagarens gärningsbeskrivning utan kan i viss utsträckning åberopa även andra omständigheter. Detta gäller även om det är åklagaren som för talan om enskilt anspråk för målsägandens räkning (se NJA 1994 s. 306). Om åklagaren, utan att uttryckligen ange vad som är grunden för anspråket, tar upp målsägandens yrkande i en stämningsansökning i anslutning till den åtalspunkt som behandlar det aktuella brottet, ligger det emellertid nära till hands att uppfatta detta som att åklagaren endast åberopar själva brottet som grund för målsägandens talan. För att inte målsägandens anspråk skall ogillas endast till följd av att åtalet lämnas utan bifall, är det i sådana situationer av vikt att domstolen inom ramen för den materiella processledningen utreder om målsäganden vill ha bifall till sin talan, även om den tilltalade inte fälls till ansvar för brottet, samt i så fall vilka grunder som åberopas till stöd för det enskilda anspråket. Eftersom det som en följd av utredningens förslag för bifall till målsägandens anspråk endast krävs att egendomen ifråga tillhör honom och att den har frånhänts honom genom ett olovligt tagande kan han t.ex. nöja sig med att åberopa och med erforderlig styrka visa att dessa krav är uppfyllda. Det är sedan den tilltalades sak att komma med invändningar mot dessa påståenden.