sou · GOB362d2 · 2001-01-01 00:00:00 — Varken rätten eller domaren hade något inflytande över valet av sysslomän. Med påbörjades realise- ringen av boets tillgångar. Ett undantag var om gäldenären erbjöd ford- ringsägarna ackord, varvid försäljningen flyttades fram i tiden. Tanken med att boets egendom inte fick försäljas före inställelsedagen var dels att öka intresset från gäldenärens sida att träffa en ackordsuppgörelse, vilket intresse sammanföll med borgenärernas, dels att tillgodose intresset från de borgenärer, som inte kunde komma till gäldenärens ort förrän på inställel- sedagen, att motverka att någon disponerade boets egendom på ett ofördel- aktigt sätt (betänkande, s. 249 f.). konkurslag stadgade att såväl gode män som sysslomän hade rätt till arvode. Borgenärerna fastställde arvodet med rätt för såväl den arvodesberättigade som borgenärer och gäldenären att överklaga beslutet. Arvodet fick inte räknas efter tid (betänkande, s. 258 f.). Den förvaltningsorganisation som gällde enligt konkurslag blev efter hand föremål för anmärkningar. Missförhållandena bestod i att förvaltningens sakkunskap och kontrollens effektivitet inte var tillfreds- ställande från organisatorisk synpunkt. Förvaltningen bedrevs inte tillräck- ligt skyndsamt. Kostnaderna för såväl förvaltning som kontroll framstod som för höga. Den rätt som borgenärerna tillerkändes att själva utse gode män och sysslomän gav inte tillräckliga förutsättningar för att borgenärer- nas intressen togs till vara på bästa sätt. Borgenärerna intresserade sig inte tillräckligt för valet av gode män och sysslomän. I stället utfärdade de ofta fullmakter till en viss person, som inte alltid var mest lämpad för förvaltar- uppdraget. åtog sig en borgenär att vara syssloman för att gynna sig själv. Därigenom kunde han tillförsäkra sig ett arvode som täckte den kre- ditförlust han annars åsamkats på grund av konkursen. Kravet på reformer föranledde till slut att tillsätta en utredning att omarbeta lagen. Som ytterligare ett skäl för en reformering angavs affärslivets snabba ut- veckling (betänkande, s. 259 f.). Den kommitté som utarbetade förslagen betänkande ansåg en lösning vara att konkursdomaren utsåg konkursförvaltare. Den begräns- ningen gjordes dock att borgenärerna vid första borgenärssammanträdet gavs rätt att under vissa förhållanden föreslå annan (betänkande, s. 265 f.). De sakkunniga som sedan omarbetade kommittéförslaget föror- dade i stället att domaren endast skulle utse förvaltare för perioden fram till första borgenärssammanträdet. För tiden därefter skulle borgenärerna i princip själva välja förvaltare (se förslag till konkurslag och till lag om ackordsförhandling utan konkurs, avgivet 1919, nedan kallat be- tänkande, s. 192). I den proposition som följde på 1911 och be- tänkande förordades de sakkunnigas alternativ (se prop. 1920:82, s. 151 f.). Med konkurslag, (ÄKL), uppdelades konkursförvaltningen i endast två perioder. Den första perioden omfattade tiden från konkursbe- slutet fram till första borgenärssammanträdet. Konkursdomaren utsåg en s.k. interimsförvaltare (43 § ÄKL). Borgenärerna valde en ordinarie förvaltare vid det första borgenärssammanträdet (45 § ÄKL). Kvalifikationskraven på förvaltarna framgick av 42 § ÄKL. I bestämmel- sen föreskrevs bl.a. att förvaltaren skulle äga sådan insikt och erfarenhet, som med hänsyn till boets omfattning och beskaffenhet erfordrades för förvaltningens behöriga handhavande (42 § första stycket ÄKL). I andra och tredje styckena i samma paragraf stadgades i vilka fall en person inte kunde åta sig förvaltaruppdrag, t.ex. den som var omyndig eller i konkurs eller ledamot av rätten. Det åvilade konkursdomaren att pröva att den per- son borgenärerna valde till ordinarie förvaltare hade föreskrivna kvalifika- tioner. I annat fall kunde konkursdomaren utse annan (45 § andra stycket ÄKL). I syfte att dämpa kostnaderna i konkurs infördes genom 82 § ÄKL en bestämmelse om att rätten skulle besluta om arvodena (se prop. 1920:82, s. 156). Det tidigare förbudet konkurslag mot att räkna arvode efter tid behölls och infördes en allmän bestämmelse om hur arvo- det skulle beräknas. Förvaltaren hade inte rätt till högre arvode än vad som beräknat efter det arbete uppdraget krävt, den omsorg och skicklighet var- med uppdraget utförts och omfattningen av boet, framstod som skäligt (82 § ÄKL). Som nämnts förut infördes institutet genom konkurslag. Av intresse för just tillsynen i konkurs är inte minst förarbetena till konkurslag. Det hade riktats kritik mot den då gällande konkurslagstift- ningen för att de offentliga myndigheterna inte kunde utöva tillräcklig tillsyn över att förvaltningen var samvetsgrann och att konkursboet realise- rades skyndsamt. förslag till konkurslag upptog därför bl.a. en bestämmelse om en rättens kommissarie. Denne skulle utses av rätten att leda utredningen av konkursmassan och vaka över gode männens och sysslomannens förvaltning. Kommissariens uppgift skulle främst vara att för rättens räkning vaka över att lagligheten och hänsynen till borgenärer- nas bästa var vägledande i förvaltningen. Institutet var ägnat att förekom- ma förluster som berodde på mindre nogräknade gode män och sysslomän. Förslaget granskades av , (HD), som avstyrkte det. Det främsta skälet härtill var att ingen annan än borgenärerna själva ansågs vara bättre skickad att övervaka förvaltningen (betänkande, s. 241 f.). 1859 lades emellertid ett lagförslag fram, vilket så gott som utan änd- ring blev antaget som konkurslag. Därigenom inrättades ordning- en med en rättens ombudsman (RO). Tillkomsten av RO förutsatte att bor- genärskollektivet inte ensamt kunde ansvara för kontrollen över att för- valtningen bedrevs skyndsamt och att mindre nogräknade gode män och sysslomän inte tillfogade konkursboet skada. Borgenärerna, som ofta rik- tade kritik mot förvaltningen i just dessa hänseenden, fann det emellertid besvärligt att försöka få rätt genom att anlita de rättskipande organen. Följden blev att varje enskild borgenär främst såg till det egna intresset genom att t.ex. försöka driva in sin fordran till men för övriga fordringsä- gare. RO:s främsta uppgift var att vaka över konkursförvaltningens lagenlig- het. Han skulle bl.a. försöka komma till rätta med försumlighet hos gode män och sysslomän. Dessutom hade RO till uppgift att delta i borgenärer- nas överläggningar och meddela beslut i förvaltningsfrågor. RO kunde t.ex. lämna samtycke till försäljning av konkursboet tillhörig egendom, framtvinga beslut genom sin utslagsröst vid oenighet hos borgenärerna, vara ordförande vid borgenärerenas viktigare överläggningar och ge råd till gode män och sysslomän i viktigare frågor. RO skulle vidare till rätten eller domaren anmäla om det uppkom behov att häkta eller hämta en tredskande gäldenär eller att en konkurs avslutats eller att boets tillgångar inte räckte till kostnaderna för boets utredning, m.m. Viktigare var emel- lertid funktionen att utöva tillsyn över gode männens och sysslomännens förvaltning. För detta ändamål hade RO rätt att avkräva redovisning. Om gode männen eller sysslomännen var försumliga kunde RO göra en anmä- lan till rätten. RO skulle ha avlagt domared. Han kunde när rätten eller domaren fann det skäligt entledigas från sitt uppdrag utan rätt till att över- klaga ett sådant beslut. Det ålåg RO att avge en årlig redogörelse för sin verksamhet (betänkande, s. 242 f. och 254 f.). Efter tillkomsten möttes RO av kritik i ett flertal riksdagsmotioner. Kritiken resulterade bl.a. i en jävsregel som innebar att rättens ordförande och, i stad, heller ingen annan av rättens ledamöter kunde vara RO. Ytter- ligare ett resultat av kritiken var att en bestämmelse infördes som gav bor- genärerna rätt att föreslå rätten RO:s arvode, vilket bestämdes av rätten. Förut hade RO varit tillförsäkrad en tredjedel av förvaltararvodet, om inte rätten bestämde annat (betänkande, s. 245). betänkande föreslogs att RO skulle avskaffas till förmån för en ordning med ett av borgenärerna utsett kontrollorgan (betänkande, s. 271). Lagför- slaget lades inte till grund för en lagstiftning utan omarbetades. 1919 lades fram ett nytt lagförslag i vilket RO fanns kvar. Den främsta anledningen till kritiken mot RO var att till sådan ofta utsågs unga jurister utan tillräck- lig erfarenhet. Dessa hade därför svårt att hävda sig mot de gode män och sysslomän som de hade att utöva tillsyn över. Det reviderade lagförslaget upptog ökade kvalifikationskrav på RO. Detta jämte utvidgade befogen- heter för RO att delta i avgörandet av vissa förvaltningsfrågor ansågs ge garantier för en effektiv kontroll (se betänkande, s. 202 f. och prop. 1920:82, s. 154 f.). I 44 § ÄKL inflöt bestämmelsen om att konkurs- domaren hade att utse RO. I 82 § ÄKL gavs samma bestämmelser om ar- vodering av RO som beträffande konkursförvaltaren. Regleringen i fråga om konkurskostnader och ansvaret för dessa var i äldre rätt inte sammanhängande på sätt som enligt nuvarande konkurslag (se 14 kap. 1 – 3 §§ KL). Av konkurslag följde att sysslomän och gode män samt RO hade rätt till arvode. Även konkursdomaren hade kostnads- anspråk för utlägg för kungörelser och kallelser. I fråga om fördelningen av kostnaderna var utgångspunkten den att konkursboet skulle svara för dessa. Vid brist i boet fanns i 125 § konkurslag en bestämmelse som gav konkursdomaren eller rätten möjlighet till ersättning av allmänna medel för kungörelse- och kallelsekostnader. Även efter ÄKL:s införande kvarstod den splittrade regleringen av kostnaderna. Principerna var dock desamma. Av 124 § ÄKL framgick att förvaltaren skulle betala konkurskostnader och massagäld innan han åter- förde egendomen till gäldenären i det fall någon bevakning inte gjorts gäl- lande i konkursen. En nyhet i ÄKL var bl.a. att det i 125 § klargjordes att konkurskostnader och massagäld skulle betalas före utdelning till borgenä- rerna. konkurslag föreskrev för de fall ett konkursbos tillgångar inte räckte till att betala kostnaderna för boets utredning och konkurssakens behandling att rätten skulle förordna om konkursens avslut (125 § konkurslag). Om borgenär eller gäldenär ställde säkerhet för kostna- derna kunde konkursen fortsätta. Bestämmelsen konkurslag förutsatte dock att konkurs inletts. betänkande diskuterades i vad mån ett konkursförfarande borde inledas, om det redan från början stod klart att medel inte fanns att bestrida kostnaderna för förfarandet. Detta framstod som angeläget på grund av det stora antalet konkurser som måste avskrivas (betänkande, s. 432). Enligt kommittén måste därvid beaktas att det enda verksamma medlet för en borgenär att få reda på vilka tillgångar en gäldenär förfogade över var just genom eden i konkurs. Om denna möjlighet togs bort borde ett alternativ övervägas. Konkurser vars tillgångar inte räckte till konkurskostnaderna föregicks ofta av en resultatlös utmätningsförrättning. En tänkbar lösning kunde vara att införa en manifestationsed. Ett sådant förslag hade för övrigt redan lagts fram 1876 i förslaget till utsökningslag. godtog inte förslaget på grund av att den ansåg att användandet av eder inte borde utökas. I stället infördes en regel i 3 § konkurslag om rätt för borgenär med en klar och förfallen fordran att påkalla konkurs, då vid utmätning för ford- ringen gäldenären bl.a. funnits sakna full tillgång till fordringens gäldande (betänkande, s. 435). Kommittén fann, trots vad uttalat tidigare, att en ordning med manifestationsed inte borde uteslutas. Den fråga som borde ställas i sammanhanget var vilken påföljd som skulle följa om gäldenären inte efterkom eden. De två alternativ som stod till buds var häkte eller försättande i konkurs. Kommittén ansåg häkte vara olämpligt, eftersom denna påföljd borde förbehållas de fall verklig tredska var för handen, t.ex. vid underlåtenhet att avlägga ed i konkurs. I de fall gäldenär- en inte fullgjorde en manifestationsed kunde heller inte förutsättas att or- saken alltid var avsikt att undandra sig uppgiften. I stället torde det bottna i vårdslöshet och oförstånd. Att framtvinga en ed inom specialexekutionen rimmade i och för sig inte väl med konkursens uppgift. Kommittén ansåg ändå inte att dessa principer borde utgöra något hinder (betän- kande, s. 438 f.). Kommitténs överväganden resulterade i ett förslag om att konkurs kun- de inledas, trots att medel till bestridande av konkurskostnaderna saknades redan i inledningsskedet. Skälen härför var bl.a. följande. Rättshandlingar som var skadliga för borgenärerna kunde endast återgå i händelse av kon- kurs, vissa åtgärder ansågs vara utan verkan om konkurs påbörjades , gäldenären kunde ådömas ansvar för vissa brott mot borgenärerna endast under förutsättning av ett konkurstillstånd och en konkurs medförde förlust för gäldenären i fråga om vissa politiska och borgerliga rättigheter. Även om en motsvarande reglering kunde införas trots att konkurs inte kom till stånd förutsatte detta ett alltför omfattande lagstiftningsförfarande (betänkande, s. 440 f.). betänkande övervägdes också i vad mån ett införande av manifestationsed kunde minska antalet konkurser med brist i boet. Kom- mittén utgick dock från att en borgenär efter ett misslyckat utmätningsför- sök använde konkursansökan som ett verksamt medel att framtvinga betal- ning. Ett införande av manifestationsed torde därför inte medföra en minskning av antalet konkurser, så länge som en sådan edgång inte innebar en försäkran för gäldenären om konkursfrihet. Ett sådant förfarande med- förde knappast heller mindre kostnader för borgenärerna (betän- kande, s. 444 f.). För kommittén återstod därför endast att föreslå bestämmelser, vilka borgade för ett enklare förfarande än beträffande vanliga konkurser och ett snabbt avslutande av konkursen (betänkande, s. 445). I ÄKL in- fördes därför i 185 – 188 §§ bestämmelser om förfarandet i fattigkonkurs. Paragraferna fick sin slutliga lydelse efter omarbetning av de sakkunniga betänkande. I 185 § ÄKL föreskrevs följande för det fallet att någon säkerhet inte ställdes för konkurskostnaderna (s.k. ursprunglig fattigkonkurs). Konkurs- domaren hade att utfärda kungörelse om konkursbeslutet med underrättelse om att det var fråga om en fattigkonkurs. Vid behov skulle förordnas en god man att ta hand om boet. I fall gäldenären inte redan ombesörjt det, skulle gode mannen upprätta en bouppteckning. Om konkursdomaren an- såg att bouppteckningen bekräftade bristen i boet, skulle gäldenären genast kallas att avlägga ed. Om ingen säkerhet ställdes eller uppgift om tillgång som kunde bestrida konkurskostnaderna kom fram vid ett edgångssam- manträde, ålåg det konkursdomaren att avskriva konkursen. 186 § ÄKL reglerade den situationen att ett ordinärt konkursförfarande inletts och förvaltaren därefter konstaterade att boets tillgångar inte skulle förslå till konkurskostnaderna (s.k. efterföljande fattigkonkurs). Förvaltaren hade då att anmäla detta till konkursdomaren, som efter hörande av RO skulle kun- göra anmälan. Om ingen ställde säkerhet eller någon tillgång yppades, avskrevs konkursen. Nyheten i förhållande till motsvarande bestämmelse i 125 § konkurslag var att anmälningen skulle bringas till borgenä- rernas och gäldenärens kännedom. Enligt 188 § första stycket ÄKL ålades sökande borgenär betalnings- skyldighet för de kostnader som uppkommit om en konkurs blev avskriven enligt 185 § ÄKL. Det ansågs inte obilligt att ålägga en borgenär, vars syfte med konkursansökan förmodades vara att utverka att gäldenären un- der ed uppgav sina tillgångar, betalningsskyldighet. En sådan ordning be- dömdes också medföra den fördelen att antalet fattigkonkurser minskade. Den borgenär som visste med sig att han inte kunde vinna annat än att gäldenären chikanerades, förutsattes tänka sig för om han riskerade att stå kostnaderna för förfarandet (betänkande, s. 248 f.). Om gäldenä- ren var sökande kunde naturligtvis inte någon motsvarande betalning av- krävas denne. betänkande förutsatte man dock att gäldenären ändå kunde förmås att anlita någon att upprätta en bouppteckning (betänkande, s. 449). Av 188 § andra stycket ÄKL följde att konkurs- domaren åtnjöt ersättning av allmänna medel för vissa kostnader om en konkurs avslutades på annat sätt än genom slututdelning. Vid reform (prop. 1978/79:105, LU 1978/79:19, rskr 1979:340) fick förvaltaren en självständigare ställning och skärptes kraven på dennes kompetens. En statlig myndighet, kronofogdemyndigheten (KFM), anför- troddes tillsynen över förvaltningen i egenskap av tillsynsmyndighet (TSM). Denna är sålunda en del av KFM. RO avskaffades därmed som tillsynsorgan. Reformen innebar också att det inflytande över förvaltningen som borgenärskollektivet tidigare utövat vid borgenärssammanträdena nu upphörde. En annan förändring var att en ny handläggningsform infördes för mindre konkurser. Den ersatte de s.k. fattigkonkurserna. De nya reglerna i ÄKL byggde på ett betänkande av Konkurslagskom- mittén. I direktiven för kommittén uttalade chefen för tet bl.a. följande. Samhällsutvecklingen hade medfört att förutsättningarna för konkursförfarandet förändrats. Förändringar inom näringslivet hade bl.a. medfört att konkursförvaltning i vissa fall kunde vara avsevärt mera komplicerad . Det var inte ovanligt att konkursförvaltningen kunde pågå med betydande kostnader som följd. Staten hade blivit en vanligt förekommande borgenär, främst för skatter och avgifter av betydande storlek. Ett rationellt konkursförfarande med sikte främst på ett snabbare och mindre kostnadskrävande förfarande var därför av intresse även för det allmänna. Tiden var mogen för att utreda ett enklare och mera flexibelt konkursförfarande till gagn för en snabbare och mindre kostnads- krävande avveckling av boet. Rimliga garantier för säkerhet och objekti- vitet skulle dock inte åsidosättas. Den bästa garantin för detta var att till förvaltare utse kvalificerade personer som skulle verka självständigt. För- valtningen skulle dock stå under kontroll. Som alternativa kontrollorgan föreslogs domstolen – med eller utan biträde av RO – KFM och, ett då blivande domstolsverk (se SOU 1974:6 s.47). I betänkandet Förenklad konkurs m.m. (SOU 1974:6) lade kommittén fram förslag om ett nytt summariskt förfarande, kallat förenklad konkurs, för små och enkla konkurser. Den huvudsakliga innebörden av förslaget var att de s.k. fattigkonkurserna skulle ersättas av ett effektivare och mer användbart förfarande samt att de enklare, ordinära konkurserna också skulle ersattas av ett smidigare, snabbare och billigare förfarande (SOU 1974:6 s. 202). Vidare förslogs att förvaltningen i konkurser, oavsett om det rörde sig om en förenklad eller ordinär konkurs, borde anförtros en kvalificerad person såsom advokat eller annan juridiskt utbildad person (SOU 1974:6 s. 92 f. och 167 f.). En ledamot av kommittén reserverade sig på denna punkt och föreslog att förvaltningen av förenklad konkurs skulle anförtros åt KFM (SOU 1974:6 s. 206 f.). Frågan om lämpligt kontrollor- gan togs inte upp i denna etapp av kommitténs arbete. Kommittén uttalade sig dock för KFM som ett tänkbart sådant organ (a.a. s. 95 f.). I den proposition (prop. 1975/76:210) som följde på betänkandet anslöt sig departementschefen till kommitténs förslag i fråga om kvalifikations- kraven på en förvaltare (prop. 1975/76:210 s. 181 f., 192 och 307 f.). Dock föreslogs i motsats till kommittéförslaget, att KFM skulle förvalta konkur- ser som handlades enligt vad som i propositionsförslaget kallades mindre konkurs (prop. 1975/76:210 s. 158 f. och 200 f.). Under utskottsbehand- lingen av propositionen uttalades bl.a. tvekan om KFM regelmässigt borde handha förvaltningen i mindre konkurser. Skälet var främst att en sådan lösning framstod som mindre tillfredsställande mot bakgrund av, vad ut- skottet fått sig upplyst, kommitténs kommande förslag att anförtro tillsyns- uppgiften i konkurs åt KFM. Nyss nämnda skäl, vissa principiella invänd- ningar, önskemål om en helhetslösning av problemen med konkursförvalt- ningen och om enhetlighet i reglerna om ordinär och mindre konkurs, tala- de enligt utskottet starkt för att frågorna om förvaltnings- och tillsynsorgan i mindre och ordinära konkurser borde tas upp och lösas i ett sammanhang. Utskottsmajoriteten föreslog att avslå propositionen (LU 1976/77:11). avslog propositionen (rskr 1976/77:63). Därefter utfärdade regeringen tilläggsdirektiv (Dir. 1977:09) till kommittén. I dessa uttalade departementschefen bl.a. att den övergri- pande behandling av frågorna om förvaltning och tillsyn i konkurs som hade förutsatt borde i första hand avse KFM:s roll i konkursför- farandet. Han förordade att förvaltningen i princip skulle ankomma på advokat eller motsvarande. I kommitténs nästa betänkande (SOU 1977:29) togs främst frågor om konkursförvaltning och tillsynen över denna upp. Kom- mittén framhöll i huvudsak under hänvisning till förslaget i prop. 1975/75:210, att konkursförvaltning borde handhas av en kvalificerad för- valtare. Detta krav borde gälla oberoende av om det rörde en ordinär eller mindre konkurs (SOU 1977:29 s. 104 f., 162 och 234). Ett offentligt organ, KFM, föreslogs utöva tillsyn över förvaltningen (SOU 1977:29 s. 129 f.). Borgenärernas roll som kollektiva beslutsfattare i förvaltningen ansågs tungrodd och motverkade en ändamålsenlig avveckling av boet. Kommit- tén ansåg också att borgenärerna visade ointresse för förvaltningens bedri- vande. Dessutom brukade reglerna om borgenärernas medverkan sällan Reglerna om krav på borgenärernas medverkan kunde enligt kommittén därför undvaras. I linje med den praxis som förvaltarna hade börjat tillämpa, nämligen att samråda med särskilt berörda borgenärer i viktigare angelägenheter, förordade kommittén att i ÄKL infördes en be- stämmelse som föreskrev en sådan skyldighet för förvaltaren (SOU 1977:29 s. 105 f.). I fråga om tillsynsorganets uppgifter anförde kommittén väsentligen följande (SOU 1977:29 s. 126 f.). Den huvudsakliga uppgiften för tillsyns- organet borde vara att övervaka att konkursförvaltningen bedrevs på ett ändamålsenligt sätt i överensstämmelse med KL och andra författningar. Det hade att tillse att förvaltaren iakttog gällande bestämmelser, bl.a. de i betänkandet föreslagna reglerna om information och samråd (51 a § ÄKL) samt arbetsrättslig och skatterättslig lagstiftning. Inom denna ram skulle förvaltaren vidta åtgärder för att ge bästa möjliga resultat av konkursen. Tillsynsorganet borde också särskilt se till att avvecklingen av konkursen inte fördröjdes i onödan. Vid behov borde det inventera konkursboets kas- sa och övriga tillgångar samt fordra särskild redovisning av förvaltaren. En annan viktig uppgift för tillsynsorganet ansågs vara att främja en enhetlig tillämpning av de föreskrifter som rörde konkursförvaltning. Detta kunde ske genom råd och upplysningar. Tillsynsorganet borde även bedriva in- formationsverksamhet i syfte att verka för en effektiv förvaltning liksom bistå förvaltarna i praktiska angelägenheter t.ex. vid kontakter med andra myndigheter. Kursverksamhet borde även kunna anordnas av organet för dem som hade att göra med konkursförvaltning. Under remissbehandlingen av SOU 1977:29 framfördes principiell kritik mot förslaget till tillsynsorgan från ett flertal remissinstanser, bl.a. JK, Riksåklagaren (), , Hovrätten över och , vissa tingsrätter, , och några privata organisationer. Den springande punkten i denna kritik var att KFM därigenom skulle få dubbla roller. Enligt de kritiska remissinstan- serna kunde det inte godtas att företrädaren för statens borgenärsintressen i en konkurs även hade hand om tillsynen i konkursen. Flera remissinstanser var dock positiva till förslaget, bl.a. RSV, KFM och (). Vid reform gjorde chefen för vissa prin- cipiella uttalanden i fråga om konkursinstitutets syfte. Han framhöll att det – förutom för borgenärerna själva – var ett starkt samhällsintresse att bor- genärernas förluster begränsades. Konkursen borde ses i ett vidare per- spektiv än ur ett rent ekonomiskt sådant.