sou · GOB377d2 · 2001-01-01 00:00:00 — 6Barnets rätt behöver stärkas i domstolarna 6.1Kunskap om barn behövs i domstolarna Mitt förslag: Barnets ställning i domstolsprocessen stärks. Detta görs genom att 35 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) kompletteras med bestämmelsen att länsrätten och kammarrätten skall höra lämplig sakkunnig vid muntlig för- handling om det behövs. Den sakkunnige skall ha möjlighet att ställa sådana frågor till parterna som är av betydelse för hans eller hennes uppgift. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Socialstyrel- sen skall förordna särskilda sakkunniga att bistå rätten. Jag föreslår att länsrätt och kammarrätt i större utsträckning än som sker skall använda sakkunniga vid muntliga förhandlingar i mål enligt LVU. När sakkunniga medverkar vid förhandlingarna, får rätten ofta ett bättre underlag för sin bedömning av barnets behov av stöd och hjälp. Jag föreslår vidare att det för att underlätta för domstolarna att få tillgång till sakkunniga skall förordnas ett antal fasta sakkunniga som står till rättens förfogande. För att grundpelare barnets bästa, barnets rätt till liv och utveckling och barnets rätt att uttrycka sina åsikter skall få en reell innebörd krävs det att domstolar och andra myndigheter som skall bedöma barnets situation och behov har tillräcklig kompetens och till- gång till ett fullgott beslutsunderlag. 110 Barnets rätt behöver stärkas i domstolarna Efterfrågan på ökad barnkunskap i förvaltningsdomstolarna Att rätten får anlita sakkunnig i frågor som kräver särskild sakkunskap framgår av 24 § förvaltningsprocesslagen (1971:291). Rätten får även med stöd av denna bestämmelse begära in yttrande från Socialstyrel- sens rättsliga råd. Regeringen får vidare på begäran av allmän förvalt- ningsdomstol förordna särskilda sakkunniga med uppgift att tillhandagå domstolen med utlåtanden (29 § lagen [1971:289] om all- männa förvaltningsdomstolar). Det är relativt sällan som länsrätterna och kammarrätterna på eget initiativ förordnar särskilda sakkunniga i mål enligt LVU. Alla läns- rätter och kammarrätter tillsammans anlitade sakkunniga 24 gånger gånger enligt uppgift från Domstolsver- ket. Se även 1995:21 s. 75. I stället måste parterna själva åberopa t.ex. psykiatriska intyg till stöd för det ena eller andra förhållandet. Intygen kan vara mer eller mindre fullständiga och ibland innehålla motstridiga bedömningar. Från många håll har det frågats efter specialistkompetens i domsto- larna i mål enligt LVU. Det har hävdats bl.a. att det i vissa mål kan vara fråga om svåra psykiatriska bedömningar och att det för barnens såväl som för föräldrarnas skull är viktigt att förhållandena i målen blir ordentligt belysta (jfr 1995:21 s. 60 och 77 f. samt Knuthsen och 2000 s. 24). Möjliga vägar att öka domstolarnas kompetens Bristen på specialkompetens i domstolarna diskuterades redan vid infö- randet av lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) och lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (LRV) i samband med övergången från utskrivningsnämnderna till domstolar. Utskrivningsnämnderna hade haft både juridisk och psykiatrisk kompetens. Lagrådet förordade därför att länsrätten skulle förstärkas med en erfaren psykiater som ledamot för att förhindra att patientens ställning i processen skulle försvagas. Möjligheten för länsrätten att anlita en psykiater som utomstående sakkunnig ansåg Lagrådet inte utgöra ett likvärdigt alternativ. Rätten skulle då bl.a. vid sina överlägg- ningar inför domar inte ha någon sakkunskap till hjälp när den skulle bedöma den medicinska argumenteringen. Vidare diskuterade Lagrådet om en psykiater borde ingå som leda- mot även vid kammarrättens handläggningar. Men Lagrådet förkastade den tanken med motiveringen att den medicinska frågan då redan har Barnets rätt behöver stärkas i domstolarna 111 bedömts av minst två av varandra oberoende psykiatrer. Det behov av ytterligare utredning i denna del som kan finnas kan tillgodoses genom att ett yttrande från hämtas in (prop. 1990/91:58, bilaga 1:5, s. 404 f.). Regeringen avvisade emellertid Lagrådets förslag om en psykiater som ledamot av länsrätten. Regeringen ansåg den ordningen vara för- enad med en klar nackdel från rättssäkerhetssynpunkt. Det skulle nämligen ligga nära till hands och i vart fall inte kunna uteslutas att en läkarledamot under överläggning inför domstolens avgörande skulle kunna tillföra beslutsunderlaget helt nya upplysningar i medicinska frågor utan att patienten får del av uppgifterna och ges möjlighet att bemöta dessa (prop. 1990/91:58 s. 194 f., 1990/91:SoU13 s. 62). I stället infördes en bestämmelse i LPT, 37 §, som innebar dels att länsrätten vid muntlig förhandling skulle höra lämplig sakkunnig, om det behövdes, dels att den sakkunnige fick ställa frågor till chefsöver- läkaren och patienten för att få upplysning om omständigheter som var av betydelse för den sakkunniges uppgift. Bestämmelsen gällde även för muntlig förhandling i mål enligt LRV. skall i mål enligt LPT och LRV en sakkunnig förordnas, om det inte är uppenbart obehövligt. Som skäl till ändringen, som införts genom prop. 1999/2000:44, har anförts att det måste vara en rättssäkerhetsgaranti för den enskilde att en annan läkare än den som har det yttersta behandlingsansvaret för honom eller henne får lämna sin uppfattning i målet. Vetskapen om att ytterligare en läkare kan komma att granska chefsöverläkarens ställningstagande i målet gör också att chefsöverläkaren överväger sin uppfattning i målet mer noggrant än om möjligheten att förordna sakkunnig inte fanns. Att låta expertledamöter ingå i domstolarna har även diskuterats vid ett flertal andra tillfällen, se exempelvis betänkande (SOU 1987:13), prop. 1989/90:71, 1989/90:JuU32, 1990/91:LU13 och prop. 1997/98:7, men avvisats med hänvisning till den klara nackdelen från rättssäkerhetssynpunkt. Ett annat sätt att öka domstolarnas kompetens i mål som gäller barn och familjer är att koncentrera målen till vissa domare. En sådan ord- ning har också införts i 25 § lagen (1964:167) med särskilda bestäm- melser om unga lagöverträdare när det gäller handläggningen av ung- domsmål i tingsrätt och hovrätt. Ett mål mot den som inte har fyllt tju- goett år skall, om det inte finns några hinder, handläggas av lagfarna domare som är särskilt lämpade för uppgiften med avseende på intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare. Detsamma gäller för nämndemän som anlitas för tjänstgöring i sådana mål. Efter intervjuer med förvaltningsdomare har kunnat konstatera att målen enligt LVU betraktas som komplicerade och tunga 112 Barnets rätt behöver stärkas i domstolarna och att domarna därför anser att det är av vikt att målen fördelas på alla rotlar (1995:21). är det enda land i som saknar särskild sakkunskap om barn i första beslutande instans Alla våra nordiska grannländer har ansett det nödvändigt att personer med specialkunskaper om barn deltar i första instans. Detta för att underlaget för bedömningen av barnets situation och behov skall bli så tillförlitligt som möjligt. Följande tabell visar beslutande myndighet och sammansättning i första beslutsinstans i de nordiska länderna. Beslutande myndigheter i första beslutsinstans *Som barnsakkunniga anlitas oftast psykologer och erfarna socialsekreterare. **Enligt isländsk rätt skall det eftersträvas att alla barnskyddsnämndens fem medlem- mar har specialkunskaper om barn. I praktiken sitter ofta lärare och präster i nämnden. Även hos överprövningsmyndigheterna eftersträvas barnkompetens. har jurister, lekmän och barnsakkunniga. , och har jurister och lekmän eller nämndemän. I är det praxis att en barnsakkunnig utan beslutanderätt deltar som rådgivare vid överläggningarna. I krävs det formellt sett inte barnkompe- tens men domarna är ofta barnsakkunniga och speciellt utnämnda sak- kunniga anlitas i stor omfattning (Hestbæk 1998). Barnets rätt behöver stärkas i domstolarna 113 6.2Rätten skall förordna sakkunniga när det behövs Det är av allra största betydelse för både föräldrarna och barnet att bar- nets förhållanden blir ordentligt utredda, att barnets grundläggande behov beaktas och att de riskbedömningar som rätten skall göra enligt 2 och 3 §§ LVU bygger på ett så tillförlitligt underlag som möjligt. saknas i förvaltningsdomstolarna oftast sakkunskap i psykiatriska och andra frågor som rör barns behov och utveckling. Jag anser att domstolarnas kompetens bör ökas i syfte att stärka barnets rätt. Med beaktande av förvaltningsdomarnas synpunkter är jag emeller- tid inte beredd att föreslå att målen enligt LVU skall på endast vissa domare. Jag är inte heller beredd att föreslå en sakkunnig som ledamot av rätten. Behovet av sakkunskap i domstolarna får därför tillgodoses främst genom särskilt förordnade sakkunniga. En bestämmelse om att en lämplig sakkunnig vid behov skall höras vid muntlig förhandling bör kunna bidra till att rätten får medicinska, psykiatriska och andra aktu- ella frågor tillräckligt belysta. De skäl som föranlett ändringar i LPT och LRV om införande av sakkunnig som huvudregel anser jag dock inte är aktuella för mål enligt LVU. Bestämmelsen bör omfatta både länsrätt och kammarrätt. Om läns- rätten har haft en särskilt förordnad sakkunnig vid sin muntliga för- handling finns det dock oftast inget motsvarande behov i kammarrätten. Den sakkunnige bör få spela en aktiv roll vid förhandlingen genom att ställa frågor till parterna om sådant som är av betydelse för uppgif- ten som sakkunnig. Utfrågningen skall naturligtvis ske under dom- stolens processledning. Det är lämpligt att som sakkunnig välja en legitimerad läkare, en legitimerad psykolog eller en legitimerad psykoterapeut. Endast sådana personer bör komma i fråga som har erfarenhet av kvalificerat arbete med barn och ungdomar inom t.ex. barnpsykiatrisk eller pediatrisk verksamhet. För att underlätta för länsrätterna och kammarrätterna att i olika frå- gor av ofta brådskande natur kunna få ett utlåtande från eller höra en sakkunnig vid muntlig förhandling bör ett antal fasta sakkunniga för- ordnas med uppgift att vid behov bistå domstolarna. Jag anser därför att regeringen eller, efter regeringens bemyndi- gande, skall förordna särskilda sakkunniga enligt den ordning som gäller för psykiatrimålen (jfr 42 § LPT och 15 § förord- ningen [1991:1472] om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård). 114 Barnets rätt behöver stärkas i domstolarna 6.3Särskilda krav skall ställas på barnets biträde Mitt förslag: Särskilda krav skall ställas på den som med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) förordnas till offentligt biträde för barnet. En ny bestäm- melse skall därför införas i 5 § lagen (1996:1620) om offentligt biträde. För att förbättra barnets förutsättningar att få sina rättigheter respek- terade föreslår jag att det skall krävas att den som förordnas till offent- ligt biträde för barnet bl.a. har förmåga att kommunicera med barnet även om det är litet. Möjligheterna att tillvarata barnets rättigheter när det är aktuellt med åtgärder enligt LVU skulle härigenom stärkas. Rätten till offentligt biträde i mål och ärenden enligt LVU regleras i 39 §. Har ett barn och dess vårdnadshavare motstridiga intressen skall rätten förordna var sitt offentligt biträde, vilket oftast sker i praktiken (jfr prop. 1994/95:224 s. 47 f.). Den som förordnas till offentligt biträde för ett barn som är och som inte är för- ordnad som biträde för vårdnadshavaren är även barnets ställföreträ- dare, 36 § LVU. Detta innebär att barnet genom sitt offentliga biträde kan överklaga ett beslut om vård enligt lagen och vidta andra process- handlingar. Det är emellertid endast socialnämnden som kan ansöka om vård enligt LVU samt överklaga ett beslut om avslag på ansökan om vård. Ställföreträdaren skall ta tillvara barnets intresse och bör framföra de synpunkter och de önskemål som barnet har. Skulle ställföreträdaren ha en annan uppfattning än barnet, bör han eller hon med beaktande av barnets önskemål hävda den uppfattning som han eller hon anser bäst tjänar barnets intresse (prop. 1994/95:224). De närmare bestämmelserna om offentligt biträde finns i lagen (1996:1620) om offentligt biträde. Till offentligt biträde får förordnas advokat, biträdande jurist på advokatbyrå eller någon annan som är lämplig för uppdraget, 5 § jämförd med 26 § rättshjälpslagen (1996:1619). I propositionen 1994/95:224 om barns rätt att komma till tals dis- kuterade regeringen frågan om bestämmelserna om vem som skall kunna utses till offentligt biträde till barnet i LVU-mål borde ändras. Barnets rätt behöver stärkas i domstolarna 115 bedömde regeringen att någon särskild bestäm- melse om att ett offentligt biträde skall ha kunskaper om barn och barns behov inte var nödvändig. Regeringen gjorde bl.a. följande uttalande: Den särskilda sakkunskap om barn som i regel är nödvändig får biträ- det inhämta, i den mån han eller hon inte själv besitter den genom erfa- renhet eller särskilda kunskaper, genom utredningar, experthjälp e.d. Enligt artikel 10 i den av undertecknade, men ännu inte rati- ficerade, europarådskonvention om utövande av barns rättigheter är den som förordnas som ombud/ställföreträdare för ett barn skyldig att förmedla all relevant information till barnet, informera om möjliga konsekvenser av egna önskemål och beslut samt förmedla barnets åsikter till socialnämnd och domstol. trädde lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn i kraft. Syftet med lagen är att stärka möjligheterna att ta till vara barnets rätt när en vårdnadshavare eller någon som vårdnadshava- ren står i ett nära förhållande till misstänks för brott mot barnet (prop. 1998/99:133). Den särskilda företrädaren skall, i stället för bar- nets vårdnadshavare, som ställföreträdare ta tillvara barnets rätt under förundersökning och i rättegång. Till särskild företrädare får en advo- kat, en biträdande jurist på advokatbyrå eller någon annan förordnas. Endast den får förordnas som på grund av sina kunskaper och erfaren- heter samt personliga egenskaper är särskilt lämplig för uppdraget, 5 §. Innebörden av de särskilda kraven utvecklas i förarbetena till lagen (a.a. s. 33 f.). För att få förordnas till särskild företrädare krävs förmåga att utöva uppdraget så att barnets bästa sätts i främsta rummet och – i den mån som förutsättningar finns för det – hänsyn tas till barnets egen vilja. Regeringen understryker att det måste ställas stora krav på för- mågan att sätta sig in i barnets situation, att kommunicera med barnet och att vinna dess förtroende. De särskilda kraven gäller vidare förmå- gan att hantera en mycket känslig situation som ofta kan innefatta komplexa intressekonflikter. Den som skall utses bör ha stor integritet, kunna vinna förtroende både hos personal på daghem och skola, tjäns- temännen inom , och – i möjligaste mån – hos vårdnads- havarna. För att få representera denna specifika grupp av barn krävs också av den särskilda företrädaren att han eller hon har erfarenheter av för- undersökning och rättegång i brottmål. Det skall företrädesvis vara per- soner med erfarenhet som målsägandebiträde. Barn som utsatts för brott av sin vårdnadshavare kan även tänkas bli föremål för ingripande enligt LVU. Om det är aktuellt med ett offent- ligt biträde enligt LVU bör i möjlig mån en samordning ske. Förutsatt att en person uppfyller krav på lämplighet för bägge uppdragen bör han eller hon utses i båda fallen (prop. 1998/99:133 s. 34). 116 Barnets rätt behöver stärkas i domstolarna Regeringen har gett i uppdrag att genom- föra utbildningarna av de särskilda företrädarna. Den som förordnas som offentligt biträde för barnet skall ha särskild fallenhet och särskilda kunskaper för uppdraget Barn som är föremål för omhändertagande enligt LVU lever i en mycket pressad situation. De rycks upp från sin invanda miljö, flyttas från föräldrar, daghem eller skola och hamnar i nya okända miljöer med människor som de aldrig har träffat förut. Ofta har barnen inte heller, som tidigare framgått av betänkandet, haft någon närmare kon- takt med socialnämndens företrädare eller uppmärksammats som en egen individ under utredningarna. ingripande med stöd av LVU har ofta föregåtts av ett flertal möten och samtal med familjen för att genom samförstånd försöka lösa familjens problem. Barnen har således oftast redan när det blir dags för ett ingripande enligt LVU levt under otrygga förhållanden och befinner sig i ett mycket skört tillstånd. Med anledning av dessa barns utsatta position måste stora krav kunna ställas på den som utses till offentligt biträde för barnet. Det är viktigt att det är en person som kan sätta sig in i barnets situation, som har förmåga att prata med barnet och inte bara till det och som kan förklara på ett för barnet begripligt sätt vad det är som händer och varför det händer. Som framgått uppställs inte några andra krav på den som enligt LVU skall förordnas som offentligt biträde för barnet än att han eller hon skall vara lämplig för uppdraget. I praktiken förordnar dom- stolarna så gott som alltid jurister som offentliga biträden. Det går emellertid inte att förutsätta att personer – även om de är jurister – som uppträder som ombud och biträden i ett stort antal olika måltyper utan särskilda krav därom, skall skaffa sig sådana kunskaper som enligt min mening är nödvändiga för att tillfredsställande kunna uppmärksamma och tillgodose ett barns behov och tillvarata dess rättigheter i mål och ärenden enligt LVU. När det gäller de barn som omfattas av lagen om särskild företrädare för barn har det inte ansetts tillräckligt att en person som enligt den allmänna bestämmelsen är lämplig för uppdraget träder in i förälderns ställe och företräder barnet. Det krävs därför att denna person har speciella kvalifikationer. Barnets rätt behöver stärkas i domstolarna 117 Enligt min uppfattning bör situationen för barn som lever under stark press underlättas så långt det är möjligt. Om barnets biträde har särskild utbildning för att möta barnet på barnets villkor blir upplevel- sen att träffa och prata med ytterligare en okänd person inte lika svår som om särskilda kvalifikationer saknas. En särregel på detta område skulle troligtvis också få den positiva effekten att endast de som är sär- skilt intresserade av barn och därigenom speciellt lämpade att uppträda som barnets offentliga biträde skaffar sig sådan kompetens. Jag kan därför inte – utifrån tanken om barnets bästa – se några som helst skäl till att de barn som är föremål för ingripanden enligt LVU skulle ha mindre behov av ett offentligt biträde med särskild kompetens än de barn som misstänks ha varit utsatta för brott av sina föräldrar. I många fall kan det dessutom tänkas röra sig om samma barn. I normal- fallet torde det dock inte behöva krävas för ett förordnande som barnets biträde i mål enligt LVU att han eller hon har erfarenhet av förunder- sökning och rättegång i brottmål. Vård med stöd av LVU får fortsätta till dess den unge fyller . Jag anser dock att den föreslagna regeln endast skall gälla till förmån för underåriga då det av naturliga skäl inte finns behov av samma kva- lifikationer för ett biträde som företräder en vuxen person. De utbildningsinsatser som aktualiseras genom detta förslag över- ensstämmer med dem som efterfrågas enligt lagen om särskild företrä- dare för barn. Det är också rimligt att tro att det kommer att bli fråga om samma personkrets som är intresserad av att företräda barn enligt de bägge lagarna. 6.4Verkställighet av rättens beslut om vård Mitt förslag: Rättens beslut om vård skall, enligt 40 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), gälla om inte rätten beslutar annat. Bestämmelsen i 40 § LVU bör ändras så att rättens beslut om vård gäller . Genom denna lagändring betonar man lagens karaktär av skyddslagstiftning och förhindrar att vården avbryts på grund av misstag. 118 Barnets rätt behöver stärkas i domstolarna Enligt nuvarande lagstiftning gäller endast rättens beslut om omedel- bart omhändertagande, om förebyggande insatser och om tillfälligt flyttningsförbud . Rätten får emellertid besluta att andra beslut som rätten meddelat skall gälla . Skälet till att rättens beslut om vård inte skall gälla har varit att det ansetts att det är rättens uppgift att i varje särskilt fall besluta om verkställigheten (prop. 1979/80:1 s. 605 f. Jfr även prop. 1960:10 s. 245). Det är viktigt att vårdkedjan inte bryts De flesta ansökningar om vård enligt LVU som bifalls av domstolarna föregås av ett omhändertagande. När sedan rätten beslutat om vård enligt lagen upphör det omedelbara omhändertagandet och ett nytt beslut om omhändertagande kan inte fattas därefter. Det är därför av största vikt att rätten när den anser att det finns grun- der för vård enligt LVU förordnar att rättens beslut skall gälla . Det finns annars risk för att vårdkedjan bryts och barnet utsätts för både svåra och onödiga uppbrott och separationer. Rättens ansvar härvidlag har diskuterats i förarbetena till LVU. Föredragande statsrådet har särskilt påpekat att för den händelse rätten inte finner anledning att besluta om omedelbar verkställighet av vårdbeslutet detta beslut bör vara så väl underbyggt att barnet inte skall behöva riskera att hamna i en situation som innebär att ett akut omhändertagande före lagakraftvunnen dom blir nödvändigt (prop. 1989/90:28 s. 125). 6.4.1Rättens beslut om vård skall gälla Ett omhändertagande för vård enligt lagen är en mycket ingripande och integritetskränkande åtgärd. När rätten har beslutat om vård enligt LVU har den gjort en ingående prövning av om de lagliga förutsättningarna för vård är uppfyllda. Det är här fråga om barn och ungdomar som far mycket illa i sin vanliga miljö. Syftet med LVU är att utgöra det yttersta skyddet för dessa barn och ungdomar. Redan detta betraktelsesätt borde föranleda slutsatsen att huvudregeln skall vara att rättens beslut om vård skall gälla . Om rätten i det enskilda fallet är av en annan upp- fattning skall den vara tvungen att motivera varför vårdbeslutet inte skall gälla . 7 Barn och unga i samhällsvård 7.1Placerade barn och unga har rätt till god vård Mina förslag: I lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) införs följande ändringar i fråga om barn och unga i samhällsvård. 1.I 13 § första stycket preciseras att socialnämnden vid uppfölj- ningen av vården skall göra regelbundna personliga besök i det hem där den unge vistas och föra enskilda samtal med den unge. 2.I 13 § andra stycket beskrivs ingående vad uppföljningen skall omfatta. 3.Till följd av ändringarna i 13 § införs en ny paragraf, 13 a §, med samma innehåll angående övervägande och prövning av vården som nuvarande 13 §. 4.Till följd av de föreslagna ändringarna under 1–3 införs med samma motiveringar motsvarande bestämmelser i 28 § social- tjänstlagen (1980:620). Barn och unga i samhällsvård har rätt till god vård. En av socialnämn- dens viktigaste uppgifter är därför att noga följa vården och se till att barnet har det bra och utvecklas efter sina förutsättningar. artikel 25 säger att barn som tagits om hand har rätt till att den behandling de får granskas regelbundet. För att understryka socialnämndens ansvar för att noga följa vården av ett barn som är placerat enligt LVU föreslår jag att 13 § ändras. Det skall av lagen tydligt framgå att nämnden genom regelbundna och per- sonliga besök och enskilda samtal med barnet noga skall följa dess utveckling. För att socialnämnden skall uppfylla sitt ansvar att noga följa barnets utveckling anser jag att sådana besök bör göras minst . Nämnden skall även tala med dem som fått nämndens uppdrag att ansvara för vården. 120 Barn och unga i samhällsvård Jag föreslår vidare att nämnden vid uppföljningen ingående skall undersöka hur barnet har det. I 13 § preciserar jag vad som skall ingå i uppföljningen.