sou · GOB362d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Utredningens förslag: Arvode till konkursförvaltare i konkurser som avskrivs enligt 10 kap. 1 § KL bör alltjämt bestämmas enligt en särskild taxa. Ersättning enligt en sådan taxa skall normalt innefatta följande åt- gärder. –omhändertagande av gäldenärens bo med den räkenskapsinformation och andra handlingar som rör boet, –upprättande av bouppteckning och förrättande av bouppteckningssam- manträde, –närvaro vid eventuell edgång, –upprättande av förvaltarberättelse och sluthandlingar, samt –i enkla fall, realiserande av tillgångar, avslutande av rörelse och utred- ning av eventuell misstanke om brott. Taxenivån höjs från nuvarande till . De grundläg- gande förutsättningarna för att överskrida taxan skall vara samma som . Gränsen för överskridande blir alltså då skälig ersättning uppgår till . De krav som ursprungligen ställdes på konkursförvaltartaxan, nämligen att den skulle vara enkel att tillämpa och kunna användas i överväldigande antalet fall synes, mot bakgrund av de svar som lämnats i de ovan nämnda enkäterna, inte längre vara uppfyllda. Taxan tillämpas i stället genom- snittligt sett i ca avskrivningskonkurser. Med hänsyn härtill skulle behovet av en taxa kunna ifrågasättas. Det finns emellertid vägande skäl för att behålla denna möjlighet till arvodeskontroll. Utred- ningen vill särskilt peka på följande. Ett avskaffande av taxan skulle innebära att arvodet i samtliga avskriv- ningskonkurser skulle bestämmas enligt huvudregeln i 14 kap. 4 § andra stycket KL. Detta skulle innebära att konkursförvaltaren i varje avskriv- ningskonkurs måste bifoga en redogörelse för det arbete som uppdraget medfört, något som oftast kan undvaras (jfr prop. 1978/79:105 s. 343). Även om taxan numera inte tillämpas i den omfattning det från bör- jan varit tänkt medför den i alla fall att arvodesbestämningen i ca hälften av avskrivningskonkurserna inte behöver bli föremål för någon ingående prövning. Om man utgår från antalet avslutade konkurser vid tingsrätterna 1999 innebär detta en förenklad arvodesbestämning i ca 3 000 konkurser. Förutom det administrativa merarbete som ett avskaffande av taxan skulle innebära är det utredningens uppfattning att en sådan åtgärd också skulle leda till ökade kostnader i form av högre arvoden. Utredningen förordar av nu nämnda skäl att arvode i avskrivningskonkurser alltjämt skall bestäm- mas enligt en särskild taxa. Målsättningen med en taxa bör vara att den skall kunna tillämpas i en större andel av avskrivningskonkurserna än vad som är fallet . Vad är då orsaken till att taxan överskrids i ett så stort antal konkurser? I arvodesenkäten till TSM har utredningen frågat efter bl.a. vilka olika omständigheter som konkursförvaltarna åberopat till stöd för sitt yrkande om arvode över taxa (i bilaga 9, underbilaga 2A och 2B framgår närmare vilka olika förvaltningsåtgärder som bildade utgångspunkt för svaren). Förvaltarna i de flesta TSM-områden åberopade flera skäl till stöd för sitt yrkande. Inledande förvaltningsåtgärder samt bouppteckning och edgång var åtgärder som åberopades mycket ofta. Detsamma gällde de olika be- rättelser som förvaltaren ger in under konkursen. Även avveckling av till- gångar åberopades relativt ofta. Däremot åberopades inte i någon större utsträckning, med undantag för några regioner, att förvaltaren gjort utred- ning om brottsmisstanke eller undersökt möjligheter till återvinning. Detta kan möjligen förefalla överraskande, eftersom det bl.a. i DV:s kommentar till förvaltartaxan särskilt framhålls att detta kan vara ett skäl att överskri- da taxan. Det var också bl.a. behovet av en effektivare brottsbekämpning i de s.k. fattigkonkurserna som ledde till att förvaltare reform skulle förordnas även i mindre konkurser (prop. 1978/79:105 s. 208 f. och 220 f.). De iakttagelser som kunnat göras i enkätsvaren medger inte några långtgående slutsatser när det gäller frågan varför taxan överskrids. En möjlig förklaring är att avskrivningskonkurserna överlag är betydligt mer tidskrävande än vad som förutsattes vid taxans införande. Om detta vore det enda problemet skulle en förändrad taxenivå kunna vara en lösning. Det kan emellertid också tänkas att avskrivningskonkurserna inte längre utgör en så homogen grupp konkurser som förutsattes . Då taxan in- fördes uttalades att en rad olika faktorer visserligen påverkade storleken på de arvoden som utgick till gode män i fattigkonkurser men att variatio- nerna var så små att en gemensam taxa borde kunna användas, oavsett om t.ex. tillgångar funnits eller inte eller vem som är sökande eller konkurs- gäldenär. Därefter har skett förändringar i näringslivets struktur med bl.a. en markant ökning av antalet nystartade företag . har kunnat iakttas en stegrande konkursfrekvens och att en stor andel av de nystartade företagen (bortåt ) gick i konkurs (SOU 1992:113 s. 91 f. och 301). Ett annat skäl till den höga överskridandefrekvensen kan vara att det råder viss osäkerhet om hur konkursförvaltartaxan skall tillämpas såvitt avser frågan om vilket arbete som skall ingå inom ramen för taxan och vad som skall krävas för att taxan skall få överskridas. Den sist nämnda frågan var föremål för prövning av HD i bl.a. NJA 1998 s. 685. Konkursförvalt- aren hade yrkat att konkursen för ett städbolag skulle avskrivas enligt 10 kap. 1 § KL samt att rätten skulle fastställa förvaltarens arvode till Till stöd för sitt yrkande hade förvaltaren anfört bl.a. att han inte kunnat få kontakt med bolagets ställföreträdare, att bola- gets bokföring inte kunnat omhändertas och att det funnits anledning att utreda om någon av företrädarna för bolaget kunde misstänkas för brott som avses i 7 kap. 16 § KL. TSM och sedermera RSV ansåg att arvodet skulle bestämmas enligt taxa, eftersom konkursen inte krävt avsevärt mer arbete än normalt. Den tidsåtgång som förvaltaren hade uppgett vitsordades i och för sig. HD:s majoritet fann att den av förvalta- ren nedlagda arbetstiden överskred taxan med mer än hälften och att det arbete som lagts ned inte framstod som obefogat. Det förelåg därför förut- sättningar att överskrida taxan, varvid arvodet skulle bestämmas enligt huvudregeln i 14 kap. 4 § andra stycket KL. HD:s minoritet kom till mot- satt slut. Minoriteten ansåg att förvaltaren inte hade visat att de arbetsmo- ment som han begärt ersättning för inte var sådana som normalt kan för- väntas i en avskrivningskonkurs. Därför fanns det enligt minoriteten inte någon anledning att pröva om ersättningsbeloppet överskred den normala ersättningen med mer än hälften (se vidare avsnitt 2.5.5.2). Det anförda visar att innehållet i konkursförvaltartaxan behöver över- vägas på nytt. Det fordras enligt utredningens uppfattning svar på två frå- gor. För det första bör det klarläggas vilka arbetsmoment som normalt bör rymmas inom ramen för en taxa i avskrivningskonkurser. För det andra bör det övervägas hur dessa arbetsmoment normalt sett kan för- väntas ta. Ju fler arbetsmoment som skall anses vara normalt förekom- mande, desto fler avskrivningskonkurser kommer naturligtvis att falla in- om ramen för taxan. Detta kan i sin tur ställa krav på en högre nivå för att det arbete som läggs ned i konkursen inte skall bli orimligt stort i förhåll- ande till ersättningsnivån. Å andra sidan innebär en högre taxa som om- fattar en större grupp konkurser också att antalet konkurser i gruppen som är enkla och därför riskerar att bli överkompenserade med taxebeloppet kommer att öka. Innan utredningen besvarar de uppställda frågorna finns skäl att nämna följande. Vad som föregått införandet av konkursförvaltartaxan tyder på att man uppfattat denna som en saktaxa, dvs. alla ärenden som faller under taxan skall i princip ersättas med samma belopp, oberoende av den ar- betsinsats som krävts i det enskilda fallet. Det finns fördelar med ett så- dant synsätt. Taxan motverkar då att förvaltaren överarbetar konkursen och att denna drar ut . Kostnaderna hålls nere. Kategoriseringen av taxan bör inte vara självändamål. Det är viktigt att denna är enkel och att den medverkar till att konkursförvaltaren lägger ned ett effektivt och i övrigt kvalitativt bra arbete. Hur man än konstruerar en taxa blir tidsåtgången för förvaltningen av betydelse vid arvoderingen. När det gäller konkursförvaltarens allmänna åligganden bör framhållas att vissa arbetsmoment är formellt nödvändiga i varje konkurs och måste därför, på samma sätt som när taxan infördes , anses normalt före- kommande även i en taxekonkurs. Således skall förvaltaren ta hand om gäldenärens bo med den räkenskapsinformation och de andra handlingar som rör boet. Vidare skall förvaltaren upprätta bouppteckning, hålla bouppteckningssammanträde, närvara vid eventuell edgång och upp- rätta förvaltarberättelser och sluthandlingar. I de allra flesta fall bör dessa arbetsmoment, i den typ av konkurser det här är frågan om, vara av sådan omfattning att de kan rymmas inom ramen för en taxa. Hur omfattande de olika, nu nämnda momenten blir har naturligtvis att göra med innehållet i den enskilda konkursen. Det kan tänkas att det redan på det inledande stadiet uppstår komplikationer genom att t.ex. gäldenären håller sig undan. I en sådan situation kan det bli svårt att upprätta boupp- teckning och det kan också krävas flera försök att hålla boupptecknings- sammanträde (se närmare om förrättande av bouppteckningssammanträde och hållande av edgångssammanträde under avsnitt 5.6.2). I vilken om- fattning sådana förhållanden skall leda till att konkursen anses vara sär- skilt tidskrävande kommer att få bedömas i det enskilda fallet. De åtgärder som vidtas för att t.ex. få tag i en viss person måste vägas mot den kostnad åtgärderna innebär (huvudsakligen för staten eftersom det är fråga om av- skrivningskonkurser) och hur stor chansen är att åtgärden leder till att någ- ra tillgångar blir kända. Edgångssammanträden skall hållas endast om det behövs, vilket kommer vara något som i första hand förvaltaren avgör (jfr även 10 kap. 2 § andra stycket KL). Undertecknandet av bouppteckningen bör normalt ske vid ett bouppteckningssammanträde inför förvaltaren. I de fall ett edgångssammanträde blir nödvändigt bör det inte utan vidare med- föra att taxan frångås. Ett förhållande som påverkar omfattningen av arbetet i en avskriv- ningskonkurs är om det finns tillgångar i konkursen. Det kommer dock alltid att vara fråga om enbart mindre tillgångar eftersom konkursen an- nars, om tillgångarna räcker till mer än konkurskostnader och massa- skulder (och överskottet inte bara är marginellt, jfr 10 kap. 4 § KL), kom- mer att avslutas med utdelning och förvaltaren arvoderas efter andra prin- ciper. Av utredningens enkät till TSM framgår att arbete med av- veckling av tillgångar i ganska stor omfattning åberopas som grund för att överskrida taxan. Enligt utredningens uppfattning bör realiserande av till- gångar i enkla fall kunna rymmas inom ramen för taxan. Rör det sig t.ex. bara om avyttring av några begagnade kontorsmöbler, bör detta kunna innefattas. Samma resonemang bör enligt utredningen kunna föras när det gäller inkassering av fordringar. Följs en sådan åtgärd av tämligen omgå- ende betalning, blir förvaltarens arbetsinsats begränsad. Om en sådan in- drivning leder till att omfattande medel tillförs konkursen, kan detta å and- ra sidan leda till att konkursen kan avslutas med utdelning. Konkursens svårighetsgrad och omfattning blir ofta beroende av om gäldenären drivit rörelse eller inte. Vid avvecklingen av en rörelse kan förhållandena vara jämförbara med vad som berörts ovan när det gäller realiserande av tillgångar m.m. Rörelsen kan t.ex. ha bedrivits i en mindre, förhyrd lokal med få inventarier och inte kräva annat än be- gränsade avvecklingsåtgärder. Det kan vidare vara fråga om ett aktiebolag som redan försatts i likvidation. Det förhållandet att gäldenären driver rörelse vid konkursutbrottet bör emellertid normalt medföra att taxan från- gås. I sådana fall uppkommer oftast t.ex. frågor om lönegaranti till anställ- da och överväganden om rörelsens fortsatta drift. Sådana arbetsmoment bör enligt utredningens uppfattning i de flesta fall medföra att konkursen inte kan betraktas som en taxekonkurs. Var gränsen går för att avveckling av en rörelse skall anses alltför omfattande för att kunna arvoderas enligt taxan är i viss mån beroende av vilken ersättning som taxan ger. Så snart det rör sig om rörelser med t.ex. anställda som skall sägas upp m.m., mer än enstaka tillgångar att sälja eller fordringsförhållanden som måste utre- das bör konkursen anses kräva sådana åtgärder som inte kan anses normalt förekommande i en avskrivningskonkurs. En pågående rörelse kan också innebära att en omfattande bokförings- granskning blir nödvändig. Enligt vad som erfarits i utredningen är det en uppfattning bland vissa konkursförvaltare att den nuvarande taxan inte skulle vara tillämplig i de avskrivningskonkurser där gäldenären har varit bokföringsskyldig. Varje arbete med att granska bokföring bör emellertid enligt utredningens uppfattning inte falla utanför det taxesatta området. Gäller det att granska en befintlig, löpande bokföring från en rörelse av liten omfattning, bör det kunna anses som normalt arbete även i en av- skrivningskonkurs, under förutsättning att det antingen rör sig om enbart ett mindre antal transaktioner eller att det i annat fall finns en grundbokfö- ring och kassabokföring. Det kan också t.ex. röra sig om granskning av bokföringen i ett bolag vars verksamhet aldrig kommit i gång. Granskningen av hur gäldenären skött bokföringen kan leda till att för- valtaren anser att det föreligger misstanke om bokföringsbrott eller annan sådan brottslighet som förvaltaren enligt KL är skyldig att underrätta åkla- garen om. Sådan brottsutredning bör också i uppenbara fall, t.ex. om nå- gon bokföringsgranskning inte kunnat ske för att allt bokföringsmaterial saknas i en mindre rörelse, kunna anses som arbete inom ramen för taxan. Om det blir fråga om mer omfattande utredning är det emellertid enligt utredningens uppfattning fråga om arbete som ligger utanför taxan. Även här måste konkursförvaltaren göra en avvägning mellan de kostnader som en brottsutredning medför och nyttan av en sådan utredning. Det kan erin- ras om vad Kommissionen mot ekonomisk brottslighet uttalat i frågan. Enligt kommissionens uppfattning var det inte rimligt att fordra kostnads- krävande undersökningar i varje rörelsekonkurs med mer eller mindre va- ga misstankar. En van förvaltare borde på ett tidigt stadium kunna bedöma om det finns särskild anledning att syna en gäldenär i sömmarna. Överväganden rörande återvinning medför så gott som alltid att arbetet faller utanför taxan. Vad som har sagts ovan om brottsutredning återverkar också på i vilka fall konkursförvaltarens arbete med att ange tidpunkt för obeståndets in- träde faller inom det taxesatta området. I enkla fall som inte kräver närma- re utredning bör, på samma sätt som föreslagits beträffande brottsutred- ning, arbete med att ange tidpunkt för obeståndets inträde kunna anses som arbete inom taxan. När det gäller konkursförvaltarens arbete med att utröna tidpunkt för skyldighet att upprätta s.k. kontrollbalansräkning torde med hänsyn till vad som sagts ovan om taxans tillämpning då gäldenären drivit rörelse, kon- kurser där sådant arbete blir aktuellt normalt falla utom taxans tillämp- ningsområde. Utredningen föreslår således att ersättning enligt taxa normalt skall anses innefatta –omhändertagande av gäldenärens bo med den räkenskapsinformation och andra handlingar som rör boet, –upprättande av bouppteckning inkl. förrättande av bouppteckningssam- manträde, –närvaro vid eventuell edgång, –upprättande av förvaltarberättelse och sluthandlingar, samt –i enkla fall, realiserande av tillgångar, avslutande av rörelse och utred- ning av eventuell misstanke om brott. Om konkursförvaltaren inte anser att taxan är tillämplig bör det åvila förvaltaren att visa att konkursen föranlett arbetsmoment som normalt sett inte förekommer i en avskrivningskonkurser eller att det arbete som för- valtaren behövt lägga ned i konkursen varit så omfattande att det motiverar att taxan överskrids. När det gäller taxenivån bör påpekas att den nuvarande taxan är be- stämd efter en av regeringen fastställd timkostnadsnorm som uppgår till . Taxebeloppet i den nu gällande konkursförvaltartaxan (DVFS 1999:16), , motsvarar alltså 8 timmars arbete. Den nuvar- ande taxan innebär såvitt utredningen erfarit inte någon överkompensation för arbetet i de konkurser som ersätts inom ramen för dessa regler. Frågan är då om de arbetsmoment som utredningen enligt vad som redo- visats ovan ansett bör ingå inom ramen för taxan är mer omfattande än det arbete som ryms inom ramen för den taxa som gäller . De åtgärder som kan betecknas som allmänna förvaltningsåligganden motsvarar i stort sett de arbetsuppgifter som den gode mannen hade i fat- tigkonkurser samt arbetet med upprättande av förvaltarberättelse. I vilken omfattning de uppgifter som kan karakteriseras som särskilda förvalt- ningsuppgifter, t.ex. realiserande av tillgångar och indrivning av fordring- ar, ursprungligen till någon del ansågs ingå i arbetet inom ramen för taxan är svårare att bedöma. Att sådana frågor kunde vara föremål för bedöm- ning även i mindre konkurser som skulle skrivas av på grund av otillräck- liga tillgångar framstår i och för sig som klart (se bl.a. prop 1978/79:105 s. 330). Om tanken var att sådana åtgärder regelmässigt antogs leda till att taxan kunde överskridas är emellertid svårare att uttala sig om. I den ana- lys av taxans tillämpning som Kommissionen mot ekonomisk brottslighet redovisade 1983 angavs att taxan frångicks i en stor andel av de konkurser som avslutades med avskrivning trots att tillgångarna överskridit konkurs- kostnaderna. Detta ansåg kommissionen föga förvånande eftersom realise- rande av tillgångar ofta medförde ett extra arbete som inte var medräknat i taxan (se avsnitt 2.5.5.2). Utredningens uppfattning är som framgått ovan att även enkla fall av realiserande av tillgångar, avveckling av rörelse och utredning av eventu- ell brottsmisstanke skall kunna ingå bland de arbetsmoment som ersätts inom ramen för taxan. Detta kan enligt utredningens uppfattning antas innebära en viss utvidgning av vilka arbetsmoment som skall anses nor- malt förekommande i en avskrivningskonkurs, vilket i sin tur skulle kunna motivera en höjning av taxan. När en höjning av taxenivån övervägs bör emellertid också erinras om risken för att vissa konkurser med en generellt högre taxenivå kan bli överkompenserade i arvodeshänseende jämfört med . skulle en högre ersättning enligt taxa också innebära att vissa av de konkurser som arvoderas med överskridande av taxan skulle falla inom ramen för densamma. Det är svårt att med säkerhet uttala sig om hur många av de konkurser där taxan överskrids som vid en viss höjning av taxenivån i stället skulle falla inom ramen för en högre taxa. Av betydelse är naturligtvis hur stor höjningen blir. De förslag till klargörande av vilka arbetsmoment som skall falla inom ramen för taxan som utredningen lägger fram bör emellertid också kunna bidra till att fler konkurser kommer att arvoderas enligt taxan. Utredningen har med hänsyn till de olika faktorer som redovisats ovan övervägt en höjning av taxenivån till . Av de kostnadsberäkning- ar som utredningen gjort (bilaga 11) kan utläsas att kostnadsbesparingarna vid en sådan höjning av taxenivån ökar ju fler konkurser som kan antas falla inom ramen för en ny högre taxa. Om höjningen av taxenivån leder till att ytterligare 500 konkurser faller innanför taxan skulle detta, med de antaganden som ligger till grund för beräkningarna i bilaga 11, innebära en viss kostnadsminskning totalt sett. Om höjningen av taxenivån i stället leder till att enbart ytterligare ca 200 konkurser faller inom ramen för tax- an skulle resultatet innebära i princip oförändrade kostnader. sådant resultat vore emellertid enligt utredningens uppfattning att betrakta som en vinst, eftersom det skulle innebära en förenklad arvodesgranskning i fler konkurser än tidigare och därmed en resursbesparing. Med hänsyn till vad som anförts nu föreslår utredningen således att den nuvarande nivån för konkursförvaltartaxan höjs till . På samma sätt som tidigare bör en förutsättning för att taxebeloppet skall få överskri- das vara att skälig ersättning överstiger taxebeloppet med minst hälften. Gränsen för överskridande blir alltså . Utredningens förslag innebär både en utvidgning av det område inom vilket konkursförvaltartaxan skall kunna tillämpas och en höjning av taxe- nivån. Det är, som påpekats i det föregående, svårt att säkert uttala sig om i vilken utsträckning de föreslagna förändringarna kommer att påverka statens kostnader för konkursförvaltararvoden. Utredningen föreslår därför att den nya ordningen utvärderas sedan den tillämpats . Arvodesprövningen är reglerad på olika sätt beroende på hur kon- kursen avslutas. Om konkursen avslutas genom att den avskrivs eller läggs ned eller om att konkursbeslutet upphävs skall rätten höra TSM innan ar- vodet bestäms (14 kap. 10 § KL). Detsamma gäller om efterutdelning en- ligt 11 kap. 21 § KL äger rum. I andra fall skall rätten inhämta yttrande från TSM och också ge gäldenären och de borgenärer som hos rätten be- gärt det, tillfälle att yttra sig över arvodesframställningen . Rätten får hålla förhandling i arvodesfrågan om den finner skäl till det. När beslutsfunktionen vid fastställande av arvode övervägs måste be- aktas också det samband som i utdelningskonkurser finns mellan arvo- desprövningen och fastställande av utdelning. Då tingsrätten har att fast- ställa utdelning eller efterutdelning i konkursen skall beslut i arvodes- frågan meddelas som beslutet om fastställelse (14 kap. 9 § KL). Undantaget är om arvodesframställningen avser endast att ett särskilt ar- vode skall bestämmas för viss egendom (14 kap. 7 § KL). Vid reform uttalades att det inte fanns någon anledning att frångå den ordning som innebar att rätten skulle pröva förvaltararvoden. När det gäller TSM:s roll i arvodesprövningen uttalades att TSM skulle överta RO:s uppgift att yttra sig över förvaltarens arvodesanspråk och att TSM hade goda möjligheter att överblicka det arbete som förvaltarupp- draget krävt. Både i betänkande och i propositio- nen (SOU 1977:29 s. 124 och prop. 1978/79:105 s. 207) fästes stor vikt vid den medverkan i arvodesprövningen som TSM skulle lämna. De möj- ligheter till information myndigheterna emellan som TSM-systemet inne- bar skulle skapa goda förutsättningar för att få till stånd enhetliga linjer över hela landet när det gällde arvodesprövningen. Vid reform påpekades emellertid att avsaknaden av riktlinjer för arvodesprövningen upplevdes som besvärande. De domstolsavgöran- den som fanns gav enligt vad RSV uttalat i remissyttrande sällan eller ald- rig någon vägledning för framtida prövningar, trots att TSM ofta lagt ned ett omfattande arbete på yttrandet över arvodesframställan. 1986/87:90 (s. 158) uttalades att TSM:s yttrande över förvaltarens arvo- desframställning borde tillmätas stor betydelse, eftersom det kunde antas att TSM hade samlat en bred kunskap om de olika pro- blem som kunde förekomma vid arvodesprövningen. Av såväl RRV:s rapport vid konkurs (1994:13) som av de en- kätsvar utredningen fått från TSM och tingsrätterna kan utläsas att TSM erinrar mot begärda arvoden endast i liten utsträckning. Bilden är emeller- tid splittrad. Vissa TSM bedriver en granskning av förvaltararvoden som resulterar i en betydligt högre andel erinringar till tingsrätten. Som exem- pel härpå kan när det gäller arvodesenkäten till TSM 1999 nämnas TSM i Malmö-, Göteborgs- och Jönköpingsregionerna (se även bilaga 9).