sou · GOB377d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Det är lättare att säga att det är bra än att riskera att det blir ännu en överflyttning, som är värre. Den andre: Då kommer det två kärringar och sitter med kollegieblock och frågar en massa frågor som man inte är redo att svara på kanske. De satt och korsförhörde en. Även om det skulle vara fel i familjen så skulle de inte få reda på det under de två–de satt där och frågade en massa saker. Då kan ju vem som helst hålla skenet uppe. Med undantag av en pojke har inte någon av de intervjuade något annat än positivt att säga om sina familjehemsföräldrar. Inte någon upplever att familjehemsföräldrarna gjort skillnad mellan biologiska barn och dem som familjehemsbarn. De är tacksamma och beundrande. De flesta bodde kvar tills de slutat gymnasiet Med två undantag bodde barnen kvar i familjehemmet tills de slutat gymnasiet. I de fall uppbrottet hemifrån skedde berodde det i båda fallen på att barnen funnit partners i sena tonår som de successivt flyttade in hos och ihop med. För den grupp barn som här redovisats, som karaktäriseras av förhållandevis odramatiska vårdnadsöverflyttningar, har placeringarna fortlöpt under stabila och trygga former. Flyttningar till annan vård eller till någon av ursprungsföräldrarna före gymnasietidens slut har inte förekommit i något fall. Tre adopterades när de blivit myndiga Tre av de intervjuade adopterades när de blivit myndiga. Frågan om adoption har inte i något fall väckts i samband med vårdnadsöver- flyttningen. Namnfrågan beskrivs av de unga som adopterats som ett viktigt motiv till adoptionen. I ett fall hade barnet länge önskat att få för- äldrarnas efternamn, i ett annat blev det viktigt i och med flickans giftermål (se citat sid. 23). För en av dem som adopterats betydde adoptionen att tillhörigheten till familjen tydliggjordes. Det kändes tryggare för min egen del. Dels hade jag haft så bra kontakt med [familjehemsmamma], hon kändes som en riktig mamma. Sen kändes det riktigt på något sätt, jag ville inte ha några connections med dom andra föräldrarna. tillhör jag den här familjen, det är något symboliskt. Familjehemsföräldrarnas motiv till adoptionen har främst varit de prak- tiska konsekvenser den för med sig, i form av t.ex. arvsrätt. Om de inte är adopterade har det ju inget att hämta hos oss och det känns fel. Tänk om det hände oss någonting. Är barnen då inte adopterade har de inte rätt till någonting. Bland de familjehemsföräldrar som inte har övervägt adoption anger flera ersättningsfrågan som en avgörande orsak. Vi var nog ganska så nöjda med att barnen bodde hos oss och att vård- naden flyttats till oss. Det kändes bra. Skulle vi ha adopterat dom hade det nog varit ganska kämpigt att dra det lasset ekonomiskt, eftersom jag var hemma. Så barnen hade det faktiskt bättre på det sättet, att vi fick den ersättning som var. För en familjehemsmamma var adoption aldrig ett alternativ då hon ansåg att barnet, genom adoptionen, kunde fjärmas från sitt ursprung på ett negativt sätt. Adopterar jag ett barn har jag inga förpliktelser mot de biologiska föräldrarna. Är det riktigt? Det tycker inte jag. Det blir inte ett helt barn om man klipper av där. Arvsrätt för de barn som inte adopterats De familjehemsbarn som inte adopteras kan endast få arvsrätt genom skrivet testamente. De familjehemsföräldrar som intervjuats har inte gjort det. Den främsta orsaken förefaller vara att man som familjehem inte tagit ställning i frågan. Vi har inte tagit tag i det här eller tänkt så långt . Det kanske man gör när man är äldre. Det kanske inte är någonting man funderar så mycket på . Ett familjehemspar uppger att barnen är tryggade ekonomiskt i och med den barnpension som barnen erhöll vid förälders bortgång. I ett annat fall har familjehemsföräldrarna ordnat försäkringar till barnen, som följer dem genom livet. Två vårdnadsöverflyttningar som skapade trygghet I två av de tio fallen har vårdnadsöverflyttningen skapat trygghet för barnet i en otrygg situation. Otryggheten har haft sin källa i kontakterna med de biologiska föräldrarna. Båda barnen var placerade enligt LVU. Föräldrarna ville få tillbaka barnen I det ena fallet präglades barnets kontakter med de biologiska för- äldrarna av stor rädsla: pappan talade ständigt om att pojken skulle flytta hem till dem igen, han var alltid mycket misstänksam och kritisk – sa som pojken minns det aldrig ett vänligt ord till honom – och bråkade mycket med mamman, till och med slog henne i pojkens åsyn. Familjehemsmamman berättar hur rädd pojken var när han skulle träffa pappan: Jag kände mig så grym varenda gång jag for iväg med honom. Gång på gång på gång sprang han på toaletten och hade ont i magen. Och grinade, grinade, grinade hela vägen. Sedan lättade det alltid lite när han fick flyga, för det var ju spännande. När vi kom fram gick han alltid bakom mig, höll mig i handen men gick bakom mig för att han inte skulle synas. Jag kände mig grym. Pojken, som är , berättar också själv hur rädd han var. Det var inte bara träffarna med pappan som gjorde honom rädd, utan också telefonsamtalen och det ständiga hotet att pappan skulle tvinga honom att flytta hem till sig (mamman dog när pojken var sex–). Han ringde när jag fyllde år och – men jag fick inga presenter eller någonting – men han ringde och sa att han skulle hämta mig, ta hem mig. Jag blev ju jätterädd, för jag ville verkligen inte därifrån. när jag var liten var jag jätterädd. Jag vågade ju inte gå ut när det var mörkt, om han skulle stå där bakom hörnet och ta mig. Han hade en grön . Så fort jag såg en sån trodde jag det var han. I det andra fallet var det den biologiska mamman som ville att hennes dotter skulle flytta hem till henne (hon ville också få tillbaka sin son, som bodde i samma familjehem, men han har inte velat delta i under- sökningen). Familjehemsföräldrarna säger att mammans krav kunde göra barnen mycket rädda, men flickan själv, som bara är och fortfarande bor i familjehemmet, beskriver det mer som att hon blev förvirrad och hamnade i en konfliktsituation. Hon och hennes bror hade placerats mycket senare i familjehemmet än den tidigare nämnde pojken; de var och han . Vårdnadsöverflyttningarna gjordes för att avvärja hotet från föräldrarna Också i de här fallen var det som föreslog att vårdnaden skulle flyttas över till familjehemsföräldrarna. Men till skillnad från de flesta fallen med de mer odramatiska vårdnadsöverflyttningarna upp- fattar barn och familjehemsföräldrar åtgärden som försök att lösa de problem som fanns i relationen mellan barnet och den biologiska föräldern. Man ville avvärja det hot som barnet upplevde, kravet på att barnet skulle flytta tillbaka, och kravet på kontakter som för barnet var obehagliga eller problematiska. Man ville också ge barnet en starkare känsla av tillhörighet till familjehemmet. Det var viktigt för båda barnen att få familjhemsföräldrarnas efternamn. Domstolen fattade i båda fallen beslut om vårdnadsöverflyttning i strid mot den biologiska förälderns vilja. Det är tydligt att vårdnadsöverflyttningarna uppnådde sitt syfte. Barnen kände sig säkra på att inte behöva flytta tillbaka till de biologiska föräldrarna och inte behöva träffa dem om de inte ville. Pojkens familjehemsmamma beskriver hur det förändrade honom: Jag såg vilken förändring det blev på Per när han fick klart veta att han fick stanna. Det blev en enorm skillnad. Han var elak mot dom andra barnen . Han blev jättesnäll mot oss, mot dom andra barnen. Du ska veta att Per kunde inte läsa ens när han gick i trean. Han engagerade sig inte i nåt, inte i nånting. Det var som du vände ett blad, som det blev en helt ny unge när han fick klart för sig, att nu får jag stanna. Jag behöver aldrig mer åka och bo där. Det är nåt av det mest positiva jag har upplevt på alla åren och alla barnen jag har haft. Jag har ändå haft ett femtontal. Det kan tilläggas att lässvårigheterna försvann och att pojken nu läser vid universitet. Också för flickans och hennes brors del innebar vård- nadsöverflyttningen en positiv förändring. Flickan säger att hon blev glad och att hon nu kände sig som en av de andra i familjen. Familje- hemsmamman minns det som att barnen blev lugnare och mer tillfreds och att stämningen blev bättre i hemmet. Vårdnadsöverflyttningen innebar att kontakterna mellan pojken och hans biologiska pappa upphörde. För flickans del var kontakterna redan mycket sporadiska, eftersom den biologiska mamman satt i fängelse i ett annat land vid tiden för vårdnadsöverflyttningen. Men när hon kom ut ur fängelset började hon ringa intensivt. Det ledde till att hon och flickan träffades . Därefter dog kontakten ut. Flickan säger att de inte kan prata med varandra och inte kommer så bra öve- rens. Hennes bror däremot var mer mottaglig för mammans propåer. Så länge han var omyndig hindrades han av familjehemsföräldrarna att lämna hemmet, men när han hade fyllt 18 avbröt han sin skolgång och flyttade till mamman. Det kändes svårt för familjehemsföräldrarna, både för att de upplevde att han valde bort dem, och för att de var oroliga för hur han skulle påverkas av mammans missbruk och krimi- nalitet. Barnen vill behålla kontakten med familjehemsföräldrarna Det är för tidigt att säga om familjehemmet blev en familj för livet för barnen. Pojken läser som sagt vid universitet, men han ringer och hälsar på ofta, och han har kvar ett rum i familjehemmet. Han betraktar familjehemsföräldrarna som sina riktiga föräldrar och deras biologiska barn som sina syskon. Familjehemsföräldrarna ser honom som sin son. Flickan, som fortfarande bor i familjehemmet, har ett nära för- hållande till familjehemsmamman: Med henne kan jag snacka om allt. Hon har alltid ställt upp när jag behöver det. Hon har lärt mig hur man ska vara. Men flickan kallar både den biologiska mamman och familjehems- mamman för mamma. Hon säger att den biologiska mamman är min riktiga mamma för hon är min riktiga mamma. Familjehemsmamman å sin sida har ställt upp som en riktig mamma ska göra. Den formella sidan av relationerna är att barnen är eller har varit familjehemsplacerade hos familjehemsföräldrarna; de är inte adoptera- de. I pojkens fall har man övervägt det, men det hade inneburit att han hade förlorat arvsrätten efter sina ganska välbeställda biologiska föräldrar. Ett annat skäl till att barnen inte har adopterats, som dock inte nämndes av de intervjuade, kan vara att det i båda fallen handlar om halvprofessionella familjehem, där det bor eller har bott ganska många barn. En vårdnadsöverflyttning som kan ha bidragit till barnets övergivenhet I ett av de tio fallen kan vårdnadsöverflyttningen ha haft en negativ verkan. Den kan ha försvårat kontakten med de biologiska föräldrarna, som barnet har haft en stark längtan till, som förhållandet till familjehemsföräldrarna har försämrats och slutligen helt havererat. I det här fallet har vi bara fått informationen från barnet, som är , och inte från de före detta familjehemsföräldrarna. Barnet, som vi här kallar , var när hon kom till familjehemmet. Hon placerades där med stöd av LVU och på grund av ett kraftigt alkoholmissbruk hos båda föräldrarna. Under förskoleåren träffade hon dem korta stunder i samband med sjukhusbesök i den stad där de bodde. Hon minns inte dessa möten så väl. I övrigt ringde föräldrarna ibland och skickade kort. Familjehemsföräldrarna hindrade kontakt med de biologiska föräldrarna i 6–7-årsåldern flyttades vårdnaden över till familje- hemsföräldrarna. tror att det var familjehemsföräldrarna själva som tog initiativet. De har sagt att de tog över vårdnaden för att de ville ha henne som sitt riktiga barn. Hon tror också att de biologiska för- äldrarna egentligen ville behålla vårdnaden men gav med sig till slut. För egen del minns hon att det var viktigt för henne att få samma efternamn som familjehemsföräldrarna. efter vårdnadsöver- flyttningen upphörde sjukhusbesöken och med dem också träffarna med de biologiska föräldrarna. Men de fortsatte att ringa då och då. var dom fulla. En gång kommer jag ihåg att mamma var så full att jag knappt hörde vad hon sa. Det gjorde mig lite illa. Efter det fick jag inte prata med dom. Men till mig sa dom (familjehemsföräldrarna) att dom (de biologiska föräldrarna) inte ville ha kontakt med mig. har uppfattat det som att familjehemsföräldrarna hindrade kon- takter mellan henne och hennes biologiska föräldrar, och att de som ett led i det beskrev de biologiska föräldrarna som mer ointresserade av henne än de i själva verket var. Modern där tyckte inte om mina föräldrar för att dom var alkoholister. Hon hånade mina föräldrar väldigt mycket. Det var något jag inte kunde acceptera, fast jag höll tyst om det då. Hon lurade i mig en masa lögner om att mina föräldrar inte ville veta av mig. En gång när jag var 14 eller 15 sa hon till mig att din far är inte din far, för ni har inte samma ögonfärg. Likadant lurade hon i mig att mina syskon inte ville träffa mig. Barnet kände sig inte omtyckt av familjhemsföräldrarna säger att relationen till familjehemsföräldrarna försämrades när hon hade börjat skolan. Hon beskriver en rad förhållanden, bland annat attityden till de biologiska föräldrarna, som alla bär budskapet att hon inte kände sig omtyckt av familjehemsföräldrarna. Hon tycker att de gjorde skillnad på henne och sin biologiska son. Han var deras lilla prins. Jag var deras lilla slav. Jag var tvungen att hjälpa till i lagårn, både , och fem . En sommar körde jag ved och travade ved . Hon kände sig också misstrodd av familjehemsföräldrarna. Jag kände att dom inte litade på mig. Dom släppte mig inte ur sikte, för dom trodde att jag skulle stjäla mat och kakor och godis, bara för att jag gjorde det när jag var liten. Var dom ute och ingen var inomhus, var jag också tvungen att gå ut. Jag frågade mig själv förtvivlat, varför kan dom aldrig lita på mig nån gång? Förhållandena i familjehemmet blev föremål för en barnavårdsanmä- lan, som bara tycks ha förvärrat situationen. När jag gick i åttan var vi några tjejer som ofta diskuterade hemför- hållanden. Dom tyckte att mina fosterföräldrar var väldigt hårda, så dom tog kontakt med . Dom pratade med mig . Men jag sa att jag trivdes och det var bra, för jag ville ju inte dra upp nånting. Så utredningen las ner. Sen fick jag höra från mina foster- föräldrar, att efter det slutade dom att älska mig. Efter det var det tystare och tystare i det där huset. Vårdnadsöverflyttningen kan ha försvårat kontakten med de biologiska föräldrarna med det kallar sitt hat till familjehemsföräldrarna kände hon en stark längtan till sina biologiska föräldrar, framför allt mamman. Hon formulerade det en gång i en text utformad som ett brev, som inte var avsett att skickas. En del av det löd: Mamma, vem är du egentligen? Varför måste du supa, så jag inte får bo hos dig? Varför måste jag bo hos dessa människor? Dessa två vuxna män- niskor som är så lyckliga utan mig. Mamma, jag saknar dig! Jag vill att du ska vara här hos mig! Jag vill kunna prata med dig om mitt liv, om mina fosterföräldrar, om min skola, om mina kompisar, om alla trakasseringar, om mobbningen jag fått utstå hela mitt liv, om alla killar jag förälskat mig i. Jag vill prata med dig om pappa. Jag vill prata med dig om dig! Snälla mamma, övergiv mig inte! Jag behöver ju dig! Jag har ju ingen förälder! Jag hör inte hemma någonstans! Jag har inga rötter. Jag har ingenting. Mamma, jag saknar och älskar dig! Din dotter, fast du inte vill förlorade kontakten med de biologiska föräldrarna efter vårdnadsöverflyttningen. Vilken roll vårdnadsöverflyttningen spelade i det är svårt att veta, men tror själv att den kan ha haft betydelse; om inte den hade gjorts, hade det kanske varit lättare för de biologiska föräldrarna att hålla kontakt med henne. Vårdnaden flyttades tillbaka till de biologiska föräldrarna När var avslutades familjehemsvistelsen, som hade varat nästan hela hennes liv. Den omedelbara anledningen var att hon hade hållit sig borta och bott hos sin pojkvän och hans föräldrar. Detta innebar den totala brytningen med familjehemsföräldrarna. hjälpte henne att få kontakt med de biologiska för- äldrarna, och man såg också till att de fick tillbaka vårdnaden om henne. Hon gjorde också ett försök att bo hos dem, men det visade sig vara omöjligt på grund av deras alkoholism. Hon tycker ändå att kon- takten med de biologiska föräldrarna har blivit bättre och bättre. Jag har en kontakt med mamma som jag inte har haft med nån annan tidigare. Vi kan prata om saker, känsliga saker. Det börjar kännas som jag har en familj. Det har jag inte haft innan. Familjehemsföräldrarnas berättelser om barn som borde vårdnadsöverflyttats Några av familjehemsföräldrarna beskriver negativa konsekvenser av att vårdnadsöverflyttningar inte görs. De berättar då om andra barn, som bor eller har bott i deras familjehem. Barnen har försatts i lojalitetskonflikter, har haft svårt att knyta an till familjehems- föräldrarna, har utsatts för smärtsamma separationer och har farit illa när de har kommit tillbaka till de biologiska föräldrarna. Familjhems- föräldrarna tror att detta hade kunnat undvikas, om vårdnaden hade flyttats över till dem. Som familjehemsföräldrarna uppfattar det har de biologiska föräld- rarna ingripit i barnens liv på ett negativt sätt. Ett exempel är en flicka som, trots att hon vill, inte får konfirmeras, eftersom det kräver att hon döps och mamman inte tillåter det. En annan flicka fick inte klippa sitt stora hårsvall och inte cykla. Hon var ju enormt avundsjuk på dom mindre barnen i familjen, som fick göra allt det hon aldrig fick göra under sina år. Emotionellt hade en överflyttning betytt hemskt mycket för henne, eftersom hon var så väldigt anti sin mamma. Rädd var hon också. Hade hon vetat att vi bestämde över henne hade hon mått väldigt mycket bättre psykiskt sett. Hon hade väldiga problem när vi skulle ta kontakt med mamman för att höra om hon godkände en viss sak. En familjehemsmamma menar att en pojke, som är placerad hos henne, försätts i en lojalitetskonflikt av den biologiska mamman, som kon- struerar en motsättningen mellan sig och familjehemmet. Pojken får inte någon möjlighet att knyta an till familjehemsföräldrarna. Hon ringer nästan och påverkar den här lille. Hon säger att det är hon som är mamma och han får inte göra det och han får inte berätta nånting om henne här. Han är dödsförskrämd. Dom träffas , och det enda han ser fram emot är detta, tack vare att hon ligger på honom. Så han kan aldrig knyta an här. Han har inte en chans att reparera skadorna. Hon river upp dom . Några familjehemsföräldrar berättar också om smärtsamma minnen av att ha tvingats skiljas från barn, som mycket tydligt har visat att de ville stanna i familjehemmet. Det var så fruktansvärt hemskt, så då bestämde jag mig – aldrig mer. Jag åkte med flickan till mamman. När bussen kom, började flickan gråta. Hon ville följa med mig hem. Hon höll fast i mig, så jag fick slita lös flickan när jag skulle kliva på bussen. Där stod hon och gallskrek. Det var så fruktansvärt hemskt. Sen syntes flickan ute på stan som elvaåring, full. Och hon hade kommit in på och varit berusad, som elvaåring. Och hon hade legat med killar. Och sen hade hon fått panikångest, flickan. Mamman misshandlade henne nästan dag- ligen. Nej, det är det värsta jag har gjort. Vi hade en flicka där mamman (vårdnadshavare, vår anm.) kidnappade barnet och for utomlands. Hon hade försökt tidigare utan att lyckas. Flickan var tvångsplacerad enligt LVU. Mamman körde här utanför och skulle hämta flickan. Hon var jätterädd. Hade vi varit vårdnadshavare hade vi kunnat agera på ett annat sätt vid kidnappningen. I vuxen ålder har hon kommit tillbaka till oss och berättat hur dåligt hon mådde på grund av det som mamman gjorde mot henne. Hon började bland annat med droger och alkohol. Det är en stor sorg att det blev som det blev. Anledningen till att familjehemsföräldrar och socialtjänst stod makt- lösa inför kidnappningen berodde på att landets polis inte tog hänsyn till den svenska tvångslagstiftningen utan enbart såg till vem som var vårdnadshavare. Orsakerna till att inte ansöker om vårdnadsöver- flyttning i fall som de här tror familjehemsföräldrarna kan vara, att man inte tänker på möjligheten, inte är medveten om vilka positiva effekter det kan ha, och att man är rädd för att råka i konflikt eller förvärra konflikten med de biologiska föräldrarna. En familjhemsförälder anser att det bör vara regel att vårdnaden flyttas över när en placering har pågått två–. Har förälderns situa- tion inte förändrats under den tiden, är det inte särskilt sannolikt att den gör det i fortsättningen heller. det finns en osäkerhet kring vad en överflyttning av vårdnaden i längden innebär för barnet. I är det i vissa fall möjligt för domstol att besluta att vårdnaden om ett barn skall tillkomma familjehemsföräldrar och bio- logiska föräldrar tillsammans. Domstolen kan vid behov ge föreskrifter om vårdnadshavarnas uppgifter, rättigheter och skyldigheter samt besluta om en uppgiftsfördelning mellan vårdnadshavarna. Frågan om gemensam vårdnad för familjehemsföräldrar och biologiska föräldrar behandlades i med anledning av en motion (se bet. 1997/98:LU12). I sitt – av godkända – betänkande uttalade utskottet att det inte kunde se några fördelar med en sådan lösning. Utskottet har avstyrkt bifall till en motion med samma inriktning (se bet.1998/99:LU18). Det bör därför inte ingå i utred- ningens uppdrag att överväga införandet av en sådan ordning. Barnets rätt att komma till tals I socialtjänstlagen infördes en bestämmelse som innebär att barns inställning så långt det är möjligt skall klarläggas och hänsyn tas till barnets vilja med beaktande av dess ålder och mognad (9 §). har i sitt remissvar till betänkan- de pekat på den konflikt som kan uppstå mellan denna skyldighet och bestämmelser om vårdnadshavares bestämmanderätt i de situationer en förälder inte vill att någon pratar med barnet. JO har i ett ärende (Dnr 634-1996) behandlat frågan om en socialnämnd som utan förälderns vetskap samtalade med ett barn i skolan. Enligt JO blir det – när vårdnadshavaren inte samtycker till att personal talar med barnet – ytterst beroende av en bedömning av förhållandena i det särskilda fallet om kontakt ändå skall tas med barnet. rättsfrågor har i en skrivelse (dnr S97/4704/ST och dnr Ju97/2075) aktualiserat frågan om det bör införas en möjlighet för den unge själv om han eller hon fyllt att väcka talan om överflyttningen av vårdnaden. Enligt institutet faller social- tjänstens insatser ibland på att föräldrarna vägrar den unge de stöd- och hjälpinsatser utanför det egna hemmet som kan erbjuda. De bristande insatserna har enligt institutet lett till att allt fler ung- domar flyter runt utan kontroll från vuxenvärlden. En särskild utredare tillkallas. Uppdraget består av flera delar och om- fattar en översyn av LVU i syfte att stärka barnperspektivet och barnets rättigheter i denna lag; en prövning skall också ske av behovet av lagändringar eller andra åtgärder för att skydda barnet i de fall för- äldrarna inte vill samarbeta med ; utredningen skall också bedöma behovet både av lagändringar och av utvecklingsarbete inom för att minska osäkerheten i tillvaron för de barn som vistas i familjehem . Därutöver skall förhållandet mellan bestämmelser om vårdnadshavarens rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets person och bestämmelserna om barns rätt att komma till tals klarläggas. utgångspunkt i det enskilda barnets bästa och respekten för barnets åsikter och rättigheter skall utgöra en grund för arbetet. Barn som är med om en process där dess tillhörighet till den egna familjen prövas, liksom barn placerade i familjehem behöver konventionens skydd i extra hög grad. Artikel 8 i den europeiska kon- ventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som garanterar den enskildes rätt till respekt för bl.a. familjeliv och den rättspraxis som har utvecklas skall också beaktas.