sou · GOB314 · 2001-01-01 00:00:00 — medförde urbaniseringen att städernas andel av befolkningen ökade, framför allt när industrierna i allt högre utsträckning började lokaliseras till städerna. Stadsbefolkningen ökade från 1850 t ill 1880 och 1910. befolkning ökade från cirka 95.000 (1850) t ill drygt 300.000 invånare . Omstruktureringen av landsbygden var en av orsakerna till den svåra trångboddheten och bostadslösheten . 30 Fastighetsmarknaden i städerna var, för att använda historikern uttryck, ett paradis för vargar och schakaler. 31 För femårsperioden –80 noterar över- ståthållaren i hur ordentliga arbetarfamiljer på grund av bostadsbrist och ekonomisk misär tvingades ta sin tillflykt till vindar, uthus och bergskrevor utomhus.32 De styrande i huvudstaden tvingades öppna nödlägenheter åt husvilla familjer där de fattigaste kunde få bo hyresfritt. uppstod ett lägen- hetsöverskott i efter en kraftigt ökad byggverksamhet. Detta medförde att hyrorna sänktes. , var situationen den omvända: en förnyad bostadsbrist innebar kraftiga hyresökningar. Återigen fick stadsfullmäktige inrätta nya asyler och nödlägenheter åt husvilla. Bostadskonjunkturer och nödbostäder skulle fortsätta vara kommunicerande företeelser, noterar forskaren i en studie om ungkarlshotell i . (1988) frågar sig varför trångb oddhet och usla hygieniska förhållanden inte inspirerade till ett kraftigt ökat bostadsbyggande, inte 30Detta avsnitt baseras på (1993). 31Strömberg (1988), s 147. 32Swärd (1998), s 58 med ref. till (1962): Bostadspolitiken. 33Ström-Billing (1991), s 19. minst mot bakgrund av att hyresgästernas köpkraft ökade under seklets sista decennier. Svaret är helt enkelt att samspelet mellan produktion och reproduktion fungerade dåligt. Kreditmarknaderna för industri- och bostadsbyggande hade helt olika cykliska förlopp. Högkonjunkturer för handel och industri lockade arbetarskaror till städerna, men eftersom kapitalägarna i denna situation hade bättre alternativ för sina penningplaceringar byggdes få nya bostäder. Kapital till bostadsbyggande i stor skala kunde bara bli tillgängligt i industriella långkonjunkturer. Då fungerade de stora kapitalägarna i huvudsak som bankirer åt självutnämnda byggmästare, som utan eget kapital lät uppföra torftiga arbetarkaserner i hopp om att inkassera hyresvinster. Många gick i konkurs när konjunkturen åter vände uppåt och räntan höjdes. Bostadsbyggandet avstannade på nytt och trångboddheten ökade. Fattigvården fick en mer enhetlig utformning när fattigvårds- förordning trädde i kraft, men det skulle dröja års kommunreform innan fattigvården skildes från kyrkan och blev en angelägenhet. fattigvårdsförordning brukar be- skrivas som relativt frikostig. Historikern (1965) anser att detta är något förvånande mot bakgrund av den kraftiga befolkningsökningen som skedde utan motsvarande tillväxt av försörj- ningsmöjligheterna, vilket medförde starkt ökade ekonomiska krav på fattigvården. Detta skedde när det politiska engage- manget till stor del handlade om den framväxande demokratins utform- ning. Den nya förordningen hade föregåtts av en livlig socialpolitisk debatt riksdag. De liberala åsikterna delade sig mellan en falang som oroade sig för ett alltför omfattande offentligt engagemang och en som tog fasta på upplysningstidens rättighetstankar. 35 Varje socken eller kommun var skyldig att i vissa situationer utge fattigvård som hemortsrätten formellt sett upphörde. Enligt vissa bedö- mare låg denna reform i linje med den liberalisering av näringspolitiken som genomfördes för att främja den begynnande industriella expansionen. 36 Andra bedömare, bland andra , anser dock inte att synsättet hade genomgått nå gon egentlig förändring. Man satte nya lappar på det gamla klädet, som han uttrycker saken.37 34Strömberg (1988), s 147-48. 35Stegö (1993). 36Grönwall, , Nasenius (1991), s 18. 37Höjer (1952), s 22. Fattigvården var dock i allt väsentligt omgärdad av stränga villkor, och skulle inte uppfattas som nå gon rättighet. 38 Den var, (1998), i själva verket en direkt arvtagare till den kyrkliga väl- hur konjunkturkänsligt regelverket var: fattigvårdsförordning (1871:33) begränsades obligatorisk fattigvård t ill ett minimum i form av föräldralösa barn och till sinnessjuka. 39 Endast nödtorftig fattigvård kunde under vissa villkor lämnas (1 §). Fattiga och husvilla var en fråga för varje fattigvårdsstyrelse att bestämma. Sistnämnda organ anställde t.o.m. särskilda tillsyningsmän med uppgift att leta reda på och jaga iväg löst folk som socknens invånare var skyldiga att bistå tillsyningsmännen i deras arbete. Samhällets syn på tiggeri och lösdriveri skärptes successivt . ersattes lagen om försvarslösa med lag (1885:27) angående lösdrivares behandling. Människor som sysslolös styrker omkring från ort till annan utan medel för sitt uppehälle (1 §) kunde anhållas och erhålla en varning. Om denne på nytt anhölls riskerade vederbörande att häktas och dömas till tvångsarbete upp till vid allmän tvångsarbetsanstalt. Lagen innebar bland annat att människor kunde överföras från härbärgesboende till straffarbete. Lösdriverilagen upphävdes inte när lagen (1964:450) om åtgärder vid sam- hällsfarlig asocialitet trädde i kraft. Denna summariska beskrivning av de husvillas och kringvandrande fattigas situation under århundradenas lopp fram till ingången av 1900- talet, visar några gemensamma nämnare. För det första finns det ett nära samband mellan fattigdom, tiggeri och hemlöshet/bostadslöshet. Som vidare framgår under avsnitt 2.2.2 nedan har frågan om tiggeri fortfarande en sprängkraft och aktualitet i dagens välfärdssamhälle; det får sägas vara symtomatiskt att en nyligen publicerad rapport från socialtjänstförvaltnings FoU-enhet just har titeln – ett nygammalt fenomen (1999). För det andra har statsmaktens reaktion historiskt sett präglats av en dubbel lagstiftning såt illvida att å ena sidan har socknen eller kommunen ålagts att ordna bostad åt sina invånare, och å andra sidan har myndigheterna tillerkänts rätt att ställa villkor för sådan hjälp samt bestraffa eller avvisa hemlösa. Sociologen slutsats är att rätten till bostad, liksom till bidrag, har därefter noterar i Svensk socialpolitik (1998) att "redan genom sin karaktär av barmhärtighetsverk satte den en mindervärdesstämpel på mottagaren och denna verkan förstärktes genom de nedsättande påföljder som 1800-talets fattigvårdslagar stadgade" (s 181). 39Framväxten av fattigvårdsförordning finns utförligt beskrivet av (1965). alltid ackompanjerats av en kontroll av de hemlösas kvalifikationer för bistånd genom utredningar av deras egna och anhörigas resurser och ansvar för det uppkomna behovet. 2.2.2Hemlöshet och bostadslöshet i det framväxande välfärdssamhället 1900-talets två första decennier innebar att lade grunden t ill en modern socialpolitik, en utveckling som skedde parallellt med demokratiseringen av samhället i övrigt. Den hjälpbehövande var inte längre att betrakta som ett objekt, utan som en individ med grund- läggande mänskliga rättigheter. fattigvård var inte längre att se som ett barmhärtighetsverk av givaren gentemot mottagaren. En viktig hörnsten i detta reformarbete var tillkomsten av lag (1918:422) om fattigvård. Pådrivande i detta reformarbete var liberalt sinnade filantroper och riksdagsmän som hade bildat (), en sammanslutning som två första decennier hade ett oerhört stort inflytande och en unik roll när det gällde socialpolitikens utveckling. När propositionen lades fram riksdag av den dåvarande liberal-socialdemokratiska koalitionsregeringen markerade detta en viktig milstolpe i förhållande till fattigvårdsförordning. Grund- synen var en annan: fattigvården betecknades återigen som en med- borgerlig rättighet (, 1955). Nivån för den obligatoriska fattigvården skulle inte längre enbart täcka nödtorftigt underhåll utan istället det underhåll och den vård, som äro erforderliga (FvL 1 §). 42 Undantagna från rätten till understöd var de personer vars behov 40Sahlin (1992b), s 53. 41En inträngande analys av CSA:s roll gör i boken Fattigvårdsfolket – ett nätverk i den sociala frågan 1900-1920 (1997) respektive i hans (1997). menar att både socialdemokraterna och de konservativa lät fattigvården bli en angelägenhet för främst liberaler. "Socialdemokraterna för att de såg fattigvården som en förnedrande och förlegad form av socialpolitik som helst borde avskaffas, de konservativa av ointresse och reformovilja. De liberala reformatorerna fick därför ett slags problemformuleringsprivilegium när det gällde fattigvården" (s 10). 42 Lösdriveri var alltså alltjämt en polisiär fråga. Bestämmelsen fattigvårdsförordning om tillsyningsmän som kunde anhålla "löst folk" hade motsvarande utformning i FvL. Enligt 92 § mom. 3 skulle det inom varje fattigvårdssamhälle anställas "behövligt antal tillsyningsmän" som skulle anhålla och förhöra bettlare. berodde på starka drycker eller arbetsovillighet. Den nya fattigvårds- reformen påverkade dock inte lag om lösdrivare. Enligt lagen skulle envar som /---/ gör sig förfallen till bettleri betraktas som lös- drivare, och kunde – om denne var fyllda – anhållas av polismyn- digheten (FvL 92 §). Den förhärskande synen på lösdrivare var starkt negativ, även hos CSA, och detta återspeglades också i lagstiftningen. Vid ingången hade den kraftigt ökade inflyttningen till städerna medfört att de nyinflyttade arbetarna hade samlats i torftiga, överfyllda bostäder med dålig standard (, 1999). fanns det människor som inte ens förfogade över en dålig bostad. I hade fattigvårdsstyrelsen uppfört olika typer av boenden som ofta var förenade med ett arbetstvång (fattighus, försörjnings- och arbetsinrättningar), vilket i första hand var moraliskt betingat snarare än ekonomiskt motiverat.43 För att lösa övernattningsbehovet för fattiga ensamstående män tillämpades i det s.k. Elberfeldsystemet, vilket i korthet innebar att kommunen gav ekonomiska bidrag till filantropiska föreningar för att dessa skulle ombesörja driften av natthärbärgen. Historiskt sett har som framgått tidigare av detta kapitel fattigvård huvudsakligen varit en fråga för kyrkan och filantropiskt inriktade föreningar. gick det i Stoc kholms stadsfullmäktige en skiljelinje mellan å ena sidan liberalernas/konserva- tivas och å andra sidan socialisternas syn på hur hjälpinsatserna skulle organiseras. Med en viss generalisering kan man säga att de konservativa, och i än högre grad de liberala, såg det naturligt att kommunen och de filantropiska föreningarna samarbetade. I motsats till detta, arbetade socialisterna för ett samhälle där all hjälpverksamhet skulle ligga inom den allmänna sektorn. Att så radikalt ändra hjälpverksamheten var emellertid inte lätt i ett samhälle där de frivilliga organisationerna stod för en betydande andel av hjälpverksamheten, skriver forskaren i en studie rörande förhållandena i Stockholm.44 De härbärgesboendes situation i uppmärksammades av män , en sammanslutning bestående av tolv samhälls- intresserade män som representerade olika samhällsklasser och yrken – alltifrån läkare till yrkesarbetare. Dessa män klädde ut sig som hemlösa och besökte – tolv av 43Ström-Billing (1991), s 22. 44Ström-Billing (1991), s 47. Historikern (1971) har i en artikel belyst 1800-talets fattigvårdsdebatt i , och menar på motsvarande sätt att skiljelinjen gick mellan å ena sidan ett kristet humanistiskt synsätt där ansvar enskilda människor emellan var ledstjärnan, och å andra sidan ett socialistiskt betraktelsesätt som utgick från ett kollektivistiskt ansvar. stadens natthärbärgen och ungkarlshotell. Enskilt eller i par tog de in på härbärgena, observerade (miss)förhållandena, lyssnade på övriga gäster och samtalade med dessa. Efter varje besök skrev de ner sina observationer. Sina samlade intryck redovisade de senare i Social tidskrift, organ för (). 45 Bilden som förmedlades var genomgående mörk och pessimistisk. Inrättningarna liknades vid pesthärdar: NFörhållandena är vedervärdiga, miljön är smutsig och ohälsosam, förekomsten av ohyra och småkryp är legio. NNatthärbärgena som institution skapar en känsla av rotlöshet hos gästerna, de berövar gästerna deras människovärde och skapar arbetsoförmögna människor. NHärbärgesuthyrarna skor sig på gästerna genom att ta ut skyhöga avgifter i förhållande till den undermåliga standard som kunde erbjudas. Aktionen ledde till otaliga initiativ och debatter i stads- fullmäktige. Ett av resultaten blev att driften för ett av stadens härbärgen överläts på , en enskild filantropisk förening som hade bildats av läkaren och övriga som ingick i sammanslutningen män. När stadsfullmäktige beslöt sig för att b ygga det första egentliga ungkarlshotellet i överläts även det på nämnda förening, vilken vid denna tid- punkt hade utvecklats till att bli största enskilda uthyrare av tillfälligt nattlogi. , finns få rapporter om hemlöshet i . införande 1917 bidrog till att starkt begränsa alla problem som hade samband med alkoholmissbruk, och det är möjligt – framhåller , och ( 2000) – att detta också påverkade de hemlösas situation. En historisk betraktelse över hemlöshet och bostadslöshet har ett nära samband med den statligt förda bostadspolitiken. växte det fram en talför opinionsgrupp 47 bestående av framför allt (), som drev uppfattningen att bostadsfrågan huvudsakligen var en social fråga, inte en fråga för fattigvården. Den förhärskande uppfattningen i samhället för utbrott var dock alltjämt att ansvaret för människors bostadsförsörjning inte var en samhällsfråga, och om samhället trots allt skulle engagera sig i frågan var det först och 45Alfvén (1913). 46Ström-Billing (1991), s 46. 47Strömberg (1988), s 149. främst en uppgift. För 30-talets reformivrare hade bostaden en grundläggande betydelse i uppb yggnaden av det goda samhället (, 1999). Krisuppgörelsen mellan den social- demokratiska minoritetsregeringen under ledning av och bondeförbundet ledde fram till att den rekordhöga arbetslösheten skulle bekämpas genom bland annat en ökad bostadsproduktion; bostadsproduktionen fördubblades –35 jämfört med närmast föregående år. tillsattes en Bostadssocial utredning, som kom att lägga grunden till efterkrigstidens bostadspolitik när utredningen publicerade sina slutbetänkanden (SOU 1945:63, 1947:26). Den tydligaste vattendelaren i svensk bostadspolitik går åren närmast efter slut (, 1988). Ett resultat blev att riksdag uppmanade kommunerna att bilda allmännyttiga bostadsföretag med uppgift att producera och för- valta hyreslägenheter. Efterkrigstidens bostadspolitik som kan sägas ha varit gällande , innebar en ansvars- fördelning mellan stat och kommun: staten lade fast kvalitetskrav och säkrade finansieringen, medan kommunerna svarade för planering och bostadsförmedling samt bostadsproduktion via kommunägda bostads- företag och stiftelser. växte antalet hemlösa i . I takt med att staden växte av högkonjunktur ökade också antalet hemlösa. För att tillgodose behovet av bostäder för hemlösa inrättades till en början härbärgen och ungkarlshotell, vilka genomgående var undermåliga bostäder med låg standard. Inflyttningsvågen till var stor och antalet hemlösa ökade. På järnvägsstationerna runt om i landet sattes det upp affischer som varnade människor för att flytta till huvudstaden på grund av den stora bostadsbristen (Ström- , 1991). Sök Er ej till , 21.000 söker förgäves bostad var exempelvis budskapet på en affisch som 1946 distribuerades till järnvägsstationerna runt om i landet. Det underliggande budskapet var att risken för att hamna på gatan i annat fall var överhängande. När motboken avskaffades ökade antalet hemlösa med miss- bruksproblem i . I ett försök att begränsa alkoholens skade- verkningar uppfördes ett stort antal institutioner från mitten av 1950- talet och fram till omkring 1970. Som ett led i försöket att få miss- brukare att återgå till ett nyktert liv byggdes inackorderingshem som var avsedda för missbrukare som hade vistats på alkoholistanstalter och som 48Gustav tecknar i översiktsartikeln Kan trygghet skapas? (Tiden nr 6/1947) sin bild av bostadspolitikens utformning mellan 1930-47. 49SOU 1996:156, s 227. 38 Historik SOU 2000:14 var i behov av en övergångsbostad. Avsikten var att de skulle vara i arbete och att de skulle erhålla ett eget boende när de hade skött sig, men i praktiken visade det sig att det var mycket få som erhöll en egen bostad enligt denna idealmodell.50 kan man notera en ökning av hemlösheten, även om omfattningen är osäker. (1998) uppger att det fanns något över 3.000 kommunala härbärgesplatser i landet, vilket i sådant fall skulle innebära att antalet hemlösa bör ha varit närmare fler med tanke på den interna rörligheten inom gruppen. ockuperades i av hemlösa som krävde bättre villkor för hemlösa. De hemlösas aktion ledde sedermera till att dåvarande socialborgarrådet utarbetade ett program för åtgärder för hemlösa. I sin uppmärksammade och omdebatterade studie Den ofärdiga välfärden (1965, 2:a u. 1970) målade och nghe upp en mörk bild av olika marginaliserade grupper i samhället, däribland hemlösas livssituation och villkor. För att bedöma undersökningens resultat och slutsatser är det väsentligt att ha klart för sig att den huvudsakligen avsåg härbärgesboendes situation, dvs. då liksom en extremt utsatt grupp av hemlösa. Unders ökningen var i strikt mening inte vetenskapligt utformad, utan är snarare en populärvetenskaplig sammanställning. pekade bland annat på att över hälften av den undersökta målgruppen återfanns i kriminalvårdsregistret, var kända av nykterhetsnämnden, en stor andel hade avsevärd nedsatt arbetsförmåga (hade dock regelbundet och fast arbete), en femtedel hade varit inlagd på mentalsjukhus eller psykiatrisk klinik. Vad som krävdes, ansåg , var bland annat förebyggande insatser som kunde förhindra att denna typ av mänskligt elände uppkom, samt en annan bostadspolitik. Vidare förordades att det skulle finnas särskilda läkare som kunde sköta både de kroppsliga och psykiska krämporna, bli förtrogna med klientelet och vinna deras förtroende. 51 Makarna berörde också tillkomsten av det nya i med en modern prägel, dvs. med paviljongsystem, egna rum, differentierade arbetsmöjligheter, service och hjälpmöjligheter inklusive läkar- och socialarbetarteam med siktet inställt på rehabilitering. Utvecklingen går alltså i rätt riktning, var deras samlade bedömning 1970. I nghes rapport bidrog till att öka samhällets, massmedias och allmänhetens engagemang för de hemlösas situation. 50Detta avsnitt baseras på muntlig kommunikation med , socialtjänstförvaltningens FoU-enhet i . 51Inghe (1970), s 270. SOU 2000:14 Historik 39 I försvann de gamla ungkarlshotellen och ersattes av flera hotellhem där gästerna fick eget kontrakt till det rum med pentry som var och en hyrde. För att komma till rätta med den uttalade bostadsbristen beslöt regeringen att sjösätta m iljonprogrammet (prop. 1965:1, bilaga 13) enligt vilket en miljon bostäder skulle byggas under loppet av en tioårsperiod. växte bostadsstocken , och ansågs ha uppnått världens högsta bostadsstandard mätt i utrymme och utrustning. 52 Det uppstod i modern tid en lägenhetsreserv till följd av att det fanns tomma lägenheter. Detta ledde till att hemlösa i större utsträckning kunde slussas ut i ett eget boende. Plötsligt blev boende i egen lägenhet en vanlig boendeform för grupper som inte tidigare släppts in på bostadsmarknaden, noterar docent . 53 I minskade antalet härbärgesplatser från närmare 500 t ill ett hundratal, antalet öppet hemlösa halverades i och de institutioner som fanns kvar var inte alltid fullbelagda.54 Parallellt med denna utveckling avsatte samhället stora resurser i form av socialmedicinska insatser för hemlösa med missbruksproblem. I startades en särskild Byrå för bostadslösa män. 55 Krukis-verksamheten i skall ses mot bakgrund av denna utveckling. Det socialmedicinska utrednings- och behandlingshemmet vid genomförde (– ) en utvärdering av gruppen hem- lösa män som logerade på natthärbärgena. Syftet var att göra en ingående social, medicinsk och psykologisk beskrivning av den grupp hemlösa män som fanns på stadens natthärbärgen, dvs. i princip samma utsatta grupp av hemlösa som nghe hade beskrivit. Behand- lingshemmet hade tillgång till 20 patientplatser och dessa platser lottades ut bland de som sökte sig till natthärbärgena. Av 165 hemlösa hänfördes 45 till behandlingshemmet (behandlingsgrupp), medan övriga 120 gick den vanliga vägen till härbärgena (kontrollgr upp). Socialläkaren och psykolog studie (1970) förmedlar bilden av män med grava alkoholproblem och som identifierat sig som avvikare och med lodiskulturen (jämför kapitel 5 rörande asocialitets- fokuseringen av gruppen hemlösa). De båda unders ökningsgr upperna kännetecknades av följande: 52Strömberg (1988), s 168. 53Swärd (1998), s 71. 54Ågren, Beijer och (under publicering 2000). 55Byrån heter numera Socialvårdsbyrån för bostadslösa och ingår organisatoriskt som en del av socialtjänstförvaltningen. NNärmare hälften av de som ingick i behandlingsgruppen hade som vuxna aldrig haft en social anpassning som kan anses normal. Vuxenlivet hade präglats av samhällskonflikter, omhändertaganden eller påtagliga svårigheter att klara arbete eller sociala relationer. För flertalet har gått, ibland de hade den socialt mest välanpassade perioden, skriver och . NDe flesta hade druckit teknisk sprit, hade dömts för fylleri, flertalet hade varit intagna på . Vidare hade vårdats på mentalsjukhus. NFlertalet ansåg själva att de hade psykiska besvär, framför allt i form av sömnsvårigheter och ångestbesvär, varvid alkohol ofta användes i självmedicinerande syfte. NAv gruppen hade nå gon gång dömts för grövre kriminalitet där stöld utgjorde den vanligast förekommande brottstypen. NAv undersökningsgr uppen hade under nå gon period haft en egen bostad, men lägenheten hade ofta fått överges på grund av allt- för mycket problem med fylleri och kriminalitet. och noterade att det fanns en ansamling av ungkarlshotells- och härbärgesdebutanter och att denna tillströmning hade skett från olika ålderskategorier. De härbärgesboende hade således ofta en flerårig period bakom sig som hemlösa. ökade återigen antalet hemlösa i , och med all sannolikhet även i övriga storstäder. Enligt m.fl. (2000) kan detta till viss del förklaras med olika beslut som påverkade gr uppen hemlösa negativt: (1) Avvecklingen av nykterhetsvården medförde att det blev svårare att kontrollera alkoholkonsumtionen på institutionerna för hemlösa; (2) principerna om normalisering gjorde att man avvecklade de resurser som tidigare hade avdelats för hemlösa; (3) den särskilda äldrevården för hemlösa avvecklades, likaså det särskilda sjukhemmet i Skarpnäcksgården. gjorde Kronan fältstudier av hemlösa i framför allt för att följa den under- sökning som makarna hade gjort . Undersökningen visade bland annat att:56 NAndelen yngre bland uteliggarna hade ökat. NAndelen kvinnor hade ökat marginellt. NFler psykiskt sjuka fanns på härbärgena och bland uteliggarna. 56 , och (1997), s 452-53. Undersökningen finns i sin helhet återgiven i , och (1989). NMissbruksmönstret hade förändrats genom en relativ minskning av alkoholmissbruk och en ökning av narkotika- och blandmissbruk, vilket ökat kriminaliteten i dessa grupper. NUtslagningsprocessen som lett till hemlöshet och till att vissa blivit uteliggare hade börjat tidigt, ofta innan de blivit insläppta på den reguljära arbetsmarknaden. Resultatet publicerades i den uppmärksammade (1989) av , och . Denna reportagebok kom i hög grad att påverka inte minst en intresserad allmänhet som politiska beslutsfattare, både lokalt och på riksplanet. 3Riksdagens behandling av hemlöshet kom allt fler rapporter om att det i välfärdssamhället fanns grupper som levde i samhällets utkant eller t.o.m. vid sidan av samhället. Som redovisas i kapitel 2 accentuerades detta när , och publicerade re- (1989). 1 Det underlig- gande temat i deras reportage var att hemlösa återigen är glömda och att de lever under omänskliga villkor.