sou · GOB342 · 2001-01-01 00:00:00 — En anmälan om misstänkt barnmisshandel kommer nämligen inte alltid in till polisen under tid då barnutredare finns i tjänst. Barnutreda- ren är inte heller alltid den polis som först träffar barnet. Ett exempel är att en polispatrull kallas till ett lägenhets- eller annat bråk där ett barn utsatts för misshandel. I ett annat fall kanske närpolisen är den som först kommer i kontakt med barnet. Även i andra ärenden och utred- ningar än i barnmisshandelsutredningar kan ett barn ställas inför ett möte med en annan polis än en särskild barnutredare. Mötena med barn ställer särskilda krav på varje enskild polisman. Han eller hon kan fråga sig: Hur bemöter jag barnet? Hur tänker bar- net? Vilka ord bör jag använda? Hur värderar jag barnets uppgifter? Hur får jag barnet att känna sig tryggt? Vilket stöd behöver barnet just nu? Frågelistan kan göras lång. Dessutom skall anmälan göras till om barnets situation. har frågor om barn och barns rättigheter börjat uppmärksammas i allt större utsträckning i samhället. Bland annat som en konsekvens av ser vi numera barnet som en full- värdig människa med egna rättigheter. I det sammanhang som det nu är fråga om finns det först och främst anledning att observera konventio- nens artikel 19.1, som ålägger konventionsstaterna att vidta alla lämp- liga åtgärder i bl.a. utbildningssyfte för att skydda barnet mot alla for- mer av fysiskt eller psykiskt våld, skada eller övergrepp, vanvård eller försumlig behandling samt misshandel eller utnyttjande, innefattande sexuella övergrepp. Barnets rätt till skydd omfattar således många andra gärningar än sådana som är straffbelagda enligt svensk straffrätt. Vidare måste beaktas att barnets bästa skall komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn (artikel 3.1). Barnkompetensen hos polisen och åklagarna 49 Frågor som rör barns utveckling, behov och rättigheter har, trots de krav ställer och trots de särskilda svårigheter som ofta finns i ärenden där barn är inblandade, inte givits något särskilt utrymme i dagens grundutbildning av poliser. Situationen är i stället den att det stora flertalet poliser har en klart otillräcklig kompetens i detta avseende. Ur ett barnperspektiv är detta oacceptabelt. För att skall kunna anses leva upp till krav anser vi att polisens grundutbildning måste kompletteras så att alla poliser ges en god allmän kompetens i att utreda och handlägga ärenden där barn är inblandade. Det finns även andra skäl till att ge alla poliser en god grundläg- gande kompetens i att arbeta med ärenden som rör barn. I polissam- manhang talar man exempelvis om betydelsen av tidiga insatser i brottsutredningar (se t.ex. promemoria Iakttagel- ser vid inspektioner av brottsutredningsverksamheten – några samman- fattande synpunkter, ). Såväl från utredningssynpunkt som för att påskynda förfarandet anses mycket stå att vinna på att möj- liga utredningsåtgärder genomförs i nära anslutning till brottet (prop. 1994/95: 23 s. 78). Från barnutredarhåll har framförts att kvaliteten på de tidiga insatserna ofta är låg i barnärendena, något som uppges bero på att de poliser som initialt handlägger ärendena har otillräcklig kom- petens i att arbeta med ärenden där barn är inblandade. Även utred- nings- och effektivitetsskäl talar således för att grundutbildningen bör ses över. Vi föreslår att ges i uppdrag att i grundutbild- ningen av poliser införa ett avsnitt som ger de studerande grundlägg- ande kunskaper om innehållet i och om barns ut- veckling, behov och rättigheter samt en god allmän kompetens i att ut- reda och handlägga ärenden där barn är inblandade. Redan yrkesverksamma poliser behöver också utbildning om barn En utökad grundutbildning på det sätt vi föreslår kommer först att leda till att alla yrkesverksamma poliser har den nödvändiga grund- läggande barnkompetensen. De som redan arbetar som poliser kommer inte att omfattas av denna utbildningssatsning. Det är därför angeläget att dessa poliser ges utbildning om och om andra frågor som rör barn och som kan bli aktuella i polisarbetet. Alla poliser kan rimligen inte utbildas. Vissa grupper av poliser kommer emellertid oftare än andra i kontakt med barn, t.ex. närpolisen och patrullerande polis. För dessa är utbildning extra angelägen. Ett sätt att tillgodose behovet av utbildning kan vara att de poliser som är särskilt berörda får 50 Barnkompetensen hos polisen och åklagarna ett skriftligt utbildningsmaterial som dels kan användas för självstudier, dels utgöra underlag för föreläsningar, seminarier eller liknande. Det kan vidare vara lämpligt att ta vara på den kompetens som finns hos ideella organisationer, samrådsgrupper etc. Hur ansvaret för nödvändig utbildning i dessa delar skall fördelas mellan och länspolismyndigheterna bör dessa myndigheter själva enas om. Vi utgår från att ansvarar för att frågan tas upp till diskussion. I detta sammanhang bör påpekas att och Rikspolis- styrelsen arbetar med ett myndighetsgemensamt uppdrag kring familjevåld, där således även frågor som rör barn ingår. 5.1.2Barnutredare måste ha särskild kompetens En gemensam vidareutbildning inom området barnmisshandel och sexuella övergrepp mot barn Arbetet med att utreda ärenden rörande barnmisshandel och sexuella övergrepp mot barn ställer särskilda krav på utredarnas kompetens. Det är därför nödvändigt att de utredare som skall handlägga sådana ären- den har genomgått vidareutbildning inom området. Det finns ingen vidareutbildning på central polisnivå som tar sikte på att utbilda poliser i att handlägga just barnmisshandelsärenden. Den mest näraliggande vidareutbildningen är en av an- ordnad utbildning för utredare av sexuella övergrepp mot barn. Denna utbildning omfattade när den startade . bedrivs den i tre skeden och omfattar sammanlagt . Några av platserna står till förfogande för åklagare som bedöms ha nytta av utbildningen. Enligt kursplanen, som fastställts av , skall deltagare efter genomgången utbildning ha fördjupade kunskaper i barns utveckling, psykiskt handikappade barn/vuxna, metodutveckling och kommunikation med barn, kommuni- kationen i övriga förhörssituationer, övergreppsproblematiken, trauma- tiska minnen, videofilmade barnförhör och förhör med misstänkta per- soner, främmande kulturer, brottsplatsundersökning, dokumenterade sexuella övergrepp på videogram, internet m.m. De poliser som arbetar med barnmisshandelsutredningar har ofta genomgått nämnda utbild- ning. Vid Hälsouniversitetet i ges en 20 poängs vidareutbildning inom området barnmisshandel och sexuella övergrepp. Utbildningen, som kommit till stånd efter initiativ från , omfattar tre terminer och är den enda i sitt slag. Första terminen (sju Barnkompetensen hos polisen och åklagarna 51 poäng) är öppen för poliser, åklagare, läkare inom barnmedicin och gynekologi, socionomer som arbetar med utredning inom samt yrkesgrupper som arbetar med behandling inom området över- grepp mot barn. Andra och tredje terminen vänder sig till socialtjänst- personal respektive behandlare. Första terminen består till stor del av tvärfackligt arbete i s.k. basgrupper om åtta personer och inkluderar bl.a. samverkansfrågor och praktiskt arbete med barnförhör. Ett fåtal poliser som arbetar som barnutredare har genomgått denna utbildning. Utöver någon av dessa två vidareutbildningar kan de som arbetar som barnutredare ha genomgått enstaka kurser eller seminarier som anordnats av exempelvis den egna polismyndigheten, samrådsgrupp eller någon ideell organisation. Några barnutredare har också genom- gått kurs avancerad förhörsutbildning . Det är av största betydelse att de utredare som arbetar med ärenden som rör övergrepp mot barn har en hög barnkompetens. Ett skäl är att hänsynen till barnets bästa skall beaktas när utredningsåtgärder plane- ras och i valet mellan olika tänkbara åtgärder. Den utredare som saknar kunskaper om barns sätt att tänka och uttrycka sig osv. kan knappast medverka till att föra utredningen framåt med ett barnperspektiv för ögonen. Han eller hon kan exempelvis knappast bedöma om det är lämpligast att förhöra ett barn på polisstationen, på dagis eller någon annanstans. Ännu sämre förutsättningar har han eller hon för att bygga upp en förtroendefull relation till barnet under förhören. Att barnet inte kan förmås att berätta kan ytterst leda till att förundersökningen måste läggas ned på grund av bristande bevisning. Arbetet som barnutredare innebär vidare att kontakter behöver tas med andra myndigheter, såsom och hälso- och sjukvår- den. För att dessa kontakter skall löpa smidigt måste barnutredaren vara väl förtrogen med myndigheternas olika roller och de rutiner och metoder som kan bli tillämpliga vid samverkan. Även sådana kunska- per är nödvändiga och ingår i barnkompetensen. I särskilt komplicerade utredningar kan polisen behöva ta hjälp av någon person med särskild sakkunskap i t.ex. barnpsykologi. Den barnutredare som själv har hög barnkompetens har goda möjligheter att bedöma i vilka fall den egna kompetensen inte räcker till. är åklagaren förundersökningsledare i ärenden som gäller övergrepp mot barn i olika former. Även om åklagaren därmed är ytterst ansvarig för utredningen vilar ansvaret för det praktiska utred- ningsarbetet på polisen. När det gäller valet av utredningsåtgärder före- kommer ofta ett omfattande samråd mellan polisens utredare och åkla- garen. Barnkompetensen måste därför finnas på båda hållen. 52 Barnkompetensen hos polisen och åklagarna har man inom bl.a. rättsväsendet fokuserat på sexu- ella övergrepp mot barn. Barnmisshandel har uppmärksammats endast i begränsad omfattning. Ett exempel som gäller polisväsendet är att be- hovet av vidareutbildning uppmärksammats inom området sexuella övergrepp mot barn men inte inom området barnmisshandel. Det kan inte anses finnas vare sig utredningsskäl eller andra skäl för en sådan uppdelning. Med utgångspunkt i de utsatta barnens upplevelser är det inte möjligt att slå fast att ett sexuellt övergrepp alltid är värre än miss- handel. De frågor som kan komma upp i ärenden om barnmisshandel är ofta desamma som i ärenden om sexuella övergrepp mot barn. Rikspolissty- relsens befintliga vidareutbildning om sexuella övergrepp är därför av värde även för arbetet med barnmisshandelsutredningar. Frågor som är specifika för ärenden om barnmisshandel, t.ex. frågor som rör diagno- ser och skadebilder, ingår dock inte i denna. Inte minst praktiska skäl talar för att utbildningsbehovet inom området barnmisshandel bör fyllas genom att vidareutbildning görs om till en gemensam utbildning inom områdena barnmisshandel och sexuella övergrepp. Vidareutbildningen bör därefter kunna fungera som en grundutbildning för de poliser som skall arbeta med barnärenden. Det kan vara en fördel om vidareutbildning helt eller delvis står öppen även för åklagare eller om och Riksåklagaren samverkar på annat sätt i de frågor som rör vidare- utbildning. Vi föreslår att ges i uppdrag att ersätta vidare- utbildningen i fråga om sexuella övergrepp mot barn med en gemensam vidareutbildning om barnmisshandel och sexuella övergrepp mot barn enligt det som sagts ovan. Barnutredare har pekat på vissa brister i den befintliga vidareutbild- ningen om sexuella övergrepp, såsom att den inte innehåller något av- snitt om barns språk i olika åldrar och inte heller något om social- tjänstens arbete med barn och hur man kan samverka. Dessa syn- punkter bör beaktas av . I ärenden som rör övergrepp mot barn är utredarnas kompetens av av- görande betydelse. Barnperspektivet måste genomsyra hela utredning- en, från det att anmälan kommer in tills det att utredningen avslutas. Detta talar för att ett krav på certifiering skall införas och att endast de poliser som har förvärvat särskild kompetens i form av genomgången Barnkompetensen hos polisen och åklagarna 53 vidareutbildning i en eller annan form inom området bör få utreda så- dana ärenden. Vi föreslår att ges i uppdrag att införa ett sådant kompetenskrav. Kompetensen är särskilt viktig vid barnförhör Den svåraste och oftast även den viktigaste delen av en förundersök- ning där brottet riktar sig mot ett barn, är att hålla förhör med barnet. Förhörsledaren måste här ta hänsyn till flera faktorer, såsom barnets ålder och utveckling, sociala situation, brottets karaktär och grovhet, gärningsmannens identitet och brottets frekvens. Även att förhöra den misstänkte gärningsmannen kan i dessa fall vara förenat med särskilda svårigheter eftersom denne ofta bär på starka känslor av skuld och skam. är ett erkännande extra mycket värt i just dessa fall; ofta finns ju inte någon annan bevisning än barnets berättelse och för barnet upplevs ett erkännande ofta som avlastande. Att hålla dessa för- hör ställer alltså särskilda krav på förhörsledarens kompetens. Enligt 18 § förundersökningskungörelsen (1947:948) bör förhör med barn hållas av person med särskild fallenhet för uppgiften. Inne- börden av ordet fallenhet är inte helt klar, det kan diskuteras om kom- petens ingår. Eftersom förhörsledarens kompetens har avgörande bety- delse vid förhör med barn anser vi att bestämmelsen bör ändras. Vi föreslår att sådana förhör bör hållas av personer med särskild kompetens och fallenhet för uppgiften. Bestämmelsen i 18 § får i sin nuvarande lydelse tolkas så, att den är tillämplig vid alla former av barnförhör, oavsett om barnet är miss- tänkt, målsägande eller vittne. Vi anser att samma krav bör ställas på förhörsledarens kompetens i alla dessa fall. Trots att det inte ingår i vårt uppdrag att behandla frågan om barn som är misstänkta för brott anser vi därför att även den föreslagna nya lydelsen bör gälla alla for- mer av barnförhör. Förhör med barn skall alltid hållas av en person med särskild kompetens och fallenhet för uppgiften. Det måste dock finnas möjlighet att låta även någon annan person förhöra barnet, t.ex. om förhöret brådskar och särskilt utbildad förhörsledare inte finns att tillgå vid tillfället. Barnutredare som deltagit i avancerade förhörs- utbildning har upplevt den utbildningen som så bra att de rekommenderar alla som arbetar med barn att gå den. En målsättning inom polisväsendet bör därför vara att de barnutredare som genomgått omarbetade vidareutbildning angående barnmiss- 54 Barnkompetensen hos polisen och åklagarna handel och sexuella övergrepp mot barn som ett andra steg skall få möjlighet att genomgå även den avancerade förhörsutbildningen. Frågor som rör förhör med barn behandlas mer utförligt i avsnitt 6.4. Förutom vidareutbildning är det nödvändigt att polisens barnutredare också genomgår kontinuerlig fortbildning för att ta del av ny kunskap och ta till vara de erfarenheter som kontinuerligt vinns. Våra möten med barnutredare har gjort oss uppmärksamma på att det finns ett behov av och en önskan att genomgå någon form av konti- nuerlig fortbildning. Många av dem som deltagit i vidareutbildning angående sexuella övergrepp mot barn har gjort det och några av dem endast i den äldre, kortare utbild- ningen. Somliga har ansökt om att få gå utbildningen på nytt men fått avslag. Det måste anses självklart att den vidareutbildning inom området barnmisshandel och sexuella övergrepp mot barn som vi föreslår inte täcker barnutredarnas behov av utbildning . De behöver också kontinuerligt uppdatera och fördjupa sina kunskaper. Sådan kontinuerlig fortbildning bör vara ett krav för att barnutredaren skall få behålla sin certifiering. Vi föreslår att ges i uppdrag att utforma en sådan kontinuerlig fortbildning för barnutredare. Även andra former av kompetensutveckling är möjliga. En upp- skattad form är organiserade och regelbundna utbildningsdagar, konfe- renser eller liknande, där barnutredare från olika arbetsplatser deltar. Sådana möten innebär dels möjligheter för barnutredarna att utbyta er- farenheter med varandra, dels möjligheter att bjuda eller hyra in före- läsare. En annan möjlighet att utveckla kompetensen hos barnutredarna är att anordna utbildningsdagar eller liknande i samverkan med andra myndigheter eller organisationer som också arbetar med barn som bli- vit utsatta för övergrepp. Att barnutredarna deltar i kompetensutveckling i olika former är en förutsättning för att barnkompetensen skall kunna höjas. Den högre kompetensen leder i sin tur till att utredningarnas kvalitet kan förbätt- ras. De som deltar kan också få impulser som kan leda till exempelvis organisationsförbättringar eller förbättringar i samarbetet med andra myndigheter. Det finns därför flera skäl till att se positivt på kompe- tensutveckling i dess olika former. Barnkompetensen hos polisen och åklagarna 55 5.1.3Barnutredare bör delta i handledning Det är viktigt att de poliser som utreder barnärenden deltar i handled- ning. Vad som oftast brukar kallas handledning förekommer i varierande utsträckning inom landets polismyndigheter, bland barnutredare är det vanligt att man deltar. talar man i stället om konsultation när handledaren inte tillhör samma yrkesgrupp som de som deltar i hand- ledningen. Från polishåll har framförts att ordet handledning kan för- växlas med den handledning som ges till nyanställda. Vi väljer ändå här att genomgående använda oss av ordet handledning. Handledning i den mening vi avser är en pågående kunskaps- och utvecklingsprocess. Den syftar dels till att ge avlastning för de påfrest- ningar deltagarna utsätts för i sitt arbete, dels till att stötta och hjälpa deltagarna framåt i enskilda ärenden. Den som handleder bör ha ade- kvat handledarutbildning. Han eller hon bör också vara insatt i ämnet övergrepp mot barn. I praktiken går handledningen oftast till så att en grupp barnutredare träffas under ledning av en socionom, psykoterapeut eller någon annan professionell person. Om gruppen barnutredare i ett distrikt är litet fö- rekommer det att man slår sig samman med kolleger i ett annat distrikt inom myndigheten. Inom vissa polismyndigheter finns även möjlig- heter till individuella samtal. Handledaren kan vara anställd vid myn- digheten, men vanligare är att han eller hon är knuten till myndigheten som konsult. Under mötet talar deltagarna om sina ärenden i avidenti- fierad form och om sina funderingar i övrigt. De barnutredare som får handledning upplever genomgående hand- ledningen som något positivt. Man lär sig mer om att uppträda i för- hörssituationen, får en större förståelse för olika samband som kan fin- nas i en utredning – varför det gick som det gick – och ser också hand- ledningen som en möjlighet att påverka organisatoriska frågor, efter- som gruppen ofta är stark. Man anser också att handledningen stärker gruppkänslan. Det finns all anledning att ta till sig barnutredarnas uppgifter om handledningens positiva effekter. För många yrkesgrupper som i sitt arbete möter människor med problem eller lidanden av olika slag har handledning varit en självklar del av arbetet. Synsättet bör vara detsamma när det gäller handledning till poliser som utreder barn- ärenden. För en yrkesgrupp som denna, där arbetsuppgifterna medför stora känslomässiga påfrestningar och där det kan vara svårt att lämna tankarna på jobbet efter arbetsdagens slut, som man av sek- retesskäl inte får prata med familjen eller vänner, måste avlastning i form av handledning vara något självklart. Förutom att verka avlas- 56 Barnkompetensen hos polisen och åklagarna tande ger den deltagarna möjligheter att utveckla sina egna resurser och förfina sina arbetsmetoder. Handledning som pågår får ses som en kombination av kompetensutveckling och personalvård till en mycket låg kostnad. På lite kan handledningen tänkas med- föra att långtidssjukskrivningarna minskar. är dessa ett stort pro- blem inom polisväsendet. Även andra än barnutredarna kan vara betjänta av handledning. Exempel på yrkesgrupper som förts fram i detta sammanhang är perso- nal som gör utskrifter av barnförhör och tekniker. Man kan också anta att den chef som deltar i handledning får större förståelse för det arbete som utförs av gruppens deltagare. är det viktigt att handledningen ges i en grupp där deltagarna har likartade problem att brottas med och där man kan lära av varandra. Även om handledning är vanligt förekommande bland barnutredare har frågor om handledning och dess betydelse inte uppmärksammats i någon större utsträckning centralt i polisorganisationen. Det saknas sålunda vägledande uttalanden om handledningens inriktning, omfatt- ning och kvalitet och om handledarens kompetens. Att handledning trots allt förekommer i så stor utsträckning har i stället sin grund i att man lokalt uppmärksammat handledningens stora betydelse, kanske efter påtryckningar från utredarna själva. Detta är inte en tillfredsstäl- lande ordning. Eftersom handledningstiden måste högprioriteras krävs stöd från ledningen. Det får anses vara en uppgift för Rikspolisstyrel- sen att verka för att handledning införs som ett högprioriterat led i arbetet som barnutredare. Vi föreslår att ges i uppdrag att arbeta fram de föreskrifter, allmänna råd eller andra centrala riktlinjer eller liknande som bedöms lämpliga när det gäller handledning av barnutredare. Det finns klara indikationer på att de poliser som arbetar med att utreda barnärenden är missnöjda med sin arbetssituation. Många läm- nar sina tjänster redan efter ett par . Framför allt i tycks omsättningen på barnutredare vara stor. En förklaring är att man där lättare än i de flesta andra städer kan finna en annan tjänst. Många är långtidssjukskrivna. Med en sådan utveckling följer risken att polis- väsendet töms på barnkompetens. Förutom att arbetsbördan blivit större upplever man som barnutredare att arbetssituationen är pressande även i andra avse- enden som är specifika för just den yrkesgruppen. Det handlar här till stor del om hur man behandlas på arbetsplatsen och om vilket värde Barnkompetensen hos polisen och åklagarna 57 som sätts på det arbete som utförs. Från barnutredarhåll har bland annat framförts att utbildningsinsatserna är små jämfört med vad som gäller inom andra områden, att lönen är låg och att kolleger ofta har en ned- värderande attityd. Vi har inga direkta förslag till lösning på dessa problem. Vi tror dock att en medveten och stark satsning på barnfrågorna såväl inom polisen som i samhället i övrigt leder till en attitydförändring. I polisens och åklagarnas regleringsbrev för budgetåren 1999 och 2000 anges att områdena övergrepp mot barn (1999) respektive våld mot barn (2000) skall prioriteras. har dock några sådana priorite- ringar knappast märkts av. Det är nu hög tid att lyfta fram barnfrå- gorna. Detta kan ske exempelvis genom att barnkompetensen höjs överlag, men särskilt hos gruppen barnutredare. Polisledningen bör vi- dare ställa sig positiv till alla former av relevant vidareutbildning och kompetensutveckling som efterfrågas av barnutredarna. Även i övrigt behöver denna grupp ett förstärkt stöd från ledningen, t.ex. i form av obligatorisk avlastning genom handledning. Viktigt är också att utre- darna ges möjligheter att påverka i frågor som rör den egna gruppens organisation och arbetsuppgifter. Barnfrågorna kan också uppmärksam- mas och förtjänstfulla insatser premieras genom en skälig och markerad lönesättning. Även om detta primärt är en organisatorisk fråga finns det här också anledning att peka på vikten av att barnutredarna är inrättade i grupper och att dessa grupper är dimensionerade på ett lämpligt sätt. En större grupp innebär ökade möjligheter för medlemmarna att stötta varandra. Sårbarheten vid sjukdom, semestrar etc. blir då inte heller så stor som i en liten grupp. En annan omständighet som bör beaktas i samman- hanget är att många utredare upplever arbetsuppgifterna som så tunga att de vill ha möjlighet att arbeta även med annat än barnutredningar. Genom att fördela barnärendena inom en större grupp i stället för att låta någon eller ett par utredare ta hand om samtliga möjliggörs en så- dan variation i arbetsuppgifter. För utredaren kan det vara förenat med svårigheter att växla mellan olika ärendegrupper.