sou · GOB362d3 · 2001-01-01 00:00:00 — Det är inte uteslutet att den procentuella andelen av fall med brottsmisstanke minskar med sjunkande antal konkurser. Det är inte heller säkert att ed- gång med nödvändighet bör krävas i alla situationer då misstanke om brott föreligger. Man kan naturligtvis inte bortse från att edgång kan aktualiseras också av annan orsak än misstanke om brott från gäldenärens sida. Gäldenären kan exempelvis vägra att medverka vid bouppteckningen eller att bekräfta dennas riktighet för förvaltaren. Även andra situationer är tänkbara. Ge- mensamt för sådana fall är att de inte är så ofta förekommande. Med hänsyn till det anförda synes tanken på fakultativ edgång av gäld- enären inte böra överges av det skälet att det ändå skulle bli relativt vanligt med ett sådant inslag i förfarandet. Frågan blir då om det av annan orsak är fördelaktigt att behålla nuvarande ordning. Det förhållandet att ed- gångssammanträdet erbjuder TSM och borgenärerna tillfälle att samråda med förvaltaren och gäldenären angående den fortsatta konkurs- hanteringen har knappast någon större betydelse i sammanhanget. Ett mot- svarande sammanträde kan självfallet hållas utan att detta är förbundet med en obligatorisk edgång. Nackdelen med att eventuella meningsskilj- aktigheter mellan förvaltaren och gäldenären inte skulle speglas i ett for- mellt protokoll över sammanträdet bör inte heller överdrivas. Vidhåller gäldenären en uppgift, som förvaltaren anser vara felaktig, bör förvaltaren överväga att begära edgång för att skingra oklarheten. Den preventiva funktion som nuvarande domstolssammanträde kan ha kommer sålunda till synes indirekt genom att gäldenären erinras om att en vägran att medverka leder till att han tvingas beediga bouppteckningen inför rätten. Vad slutli- gen gäller offentlighetssynpunkten bör framhållas att offentlighet kommer att råda i de fall edgång skall fullgöras. Det är sannolikt sådana fall då det från allmänhetens sida kan finnas ett intresse för att följa konkursens gång. Görs edgången faktultativ, är det inget som hindrar att just önskemål om offentlighet kan vara ett skäl för att begära edgång. Vad som anförts talar för att kravet på obligatorisk edgång kan slopas utan allvarliga olägenheter för konkursförfarandet. Det bör erinras om att en motsvarande fråga prövats av lagstiftaren vid tillkomsten av la- gen (1996:764) om företagsrekonstruktion (LFR). Edgång har där gjorts fakultativ. Rekonstruktionsförfarandet har ansetts ge garantier mot miss- bruk från gäldenärens sida i tre hänseenden (se prop. 1995/96:5 s. 117 f.). Dennes ansökan granskas av rätten. Hans ekonomiska situation nagelfars av borgenärerna vid det sammanträde som följer efter beslutet om företagsrekonstruktion. Rekonstruktören har särskilt till upp- gift att utreda gäldenärens ekonomiska förhållanden. Läget är i och för sig inte detsamma vid konkurs. Vad gäller konkursansökan görs den i bortåt hälften av fallen av borgenär (jfr avsnitt 2.1.3). Den blir då prövad av rät- ten. Även en gäldenärs ansökan kan bli närmare granskad av rätten, om det undantagsvis finns särskilda skäl för det (2 kap. 7 § KL). Borgenärernas möjlighet att påverka konkursförloppet har berörts i det föregående (se avsnitt 5.2.2). Viktigast är dock att konkursförvaltaren har en mycket stark ställning i förhållande till gäldenären, som berövas sin rättsliga handlings- förmåga. Till detta kommer den offentliga tillsynen i konkurs. Det finns mot denna bakgrund inte skäl att anta, att konkursinstitutet skulle komma att missbrukas av mindre nogräknade gäldenärer av den anledningen att ett system med fakultativ edgång införs. Det överutnyttjande av detta institut som har förekommit och alltjämt förekommer har andra grunder (jfr t.ex. SOU 1992:113 s. 140 f. och 340 f.). Enligt DU bör förvaltaren eller en borgenär när som helst under kon- kursen kunna begära att gäldenären går ed inför domstolen. Att i princip behålla den obligatoriska edgångsskyldigheten men ge förvaltaren rätt att efter omständigheterna avstå från edgång, något som förordats från en del håll vid remissbehandlingen, är knappast en lämplig lösning. framhållit är den fakultativa ordningen mer effektiv när det gäller att minska antalet onödiga edgångar. Bedömningen från förvaltarens sida tar då sikte på endast de mindre frekventa fall där det finns ett konkret behov av edgång och inte på att utröna om edgång kan undvaras i några av samt- liga konkurser. En fakultativ ordning bör vidare kunna tillämpas av för- valtarna med lika gott resultat för boutredningen som en regel om obliga- torisk edgång från vilken undantag kan göras. En särskild fråga i sammanhanget är, om annan än konkursförvaltaren eller en borgenär skall kunna påkalla edgång. En remissinstans har före- slagit att också tillsynsmyndigheten tilläggs sådan rätt, och en annan in- stans har förordat att även gäldenären bör få ta initiativ till edgång. Det senare förslaget torde strida mot om gäldenärens skyldigheter och ställning i konkursen. Det förra förslaget har däremot skäl för sig. Det kan inte minst beroende på när frågan om edgång kommer upp vara en grannlaga uppgift för förvaltaren att väcka denna fråga. Det skulle otvivel- aktigt kunna underlätta för förvaltaren, om det formella yrkandet om ed- gång ibland gjordes av tillsynsorganet. Något hinder torde inte finnas mot att ge tillsynsorganet en sådan initiativrätt. Att förlita sig på att borgenär- erna, t.ex. skatteborgenären, skall sätta sig in i konkursutredningen i sådan mån att de framställer en begäran om edgång i tveksamma fall är inte rea- listiskt. DU:s förslag innefattar som nämnts tidigare även att nuvarande ed- gångssammanträde ersätts av ett bouppteckningssammanträde inför kon- kursförvaltaren på tid och plats som bestäms av rätten i samband med konkursbeslutet. Tanken är att gäldenären vid det sammanträdet skall be- kräfta riktigheten av bouppteckningen. DU erinrar om att en gäldenär som lämnar oriktiga uppgifter i konkursförfarandet kan dömas för oredlighet mot borgenärer enligt 11 kap. 1 § andra stycket BrB och att det gäller även om gäldenären inte har beedigat uppgiften (se SOU 1991:106, Del B s. 350). Inte heller detta förslag har fått ett odelat positivt mottagande vid re- missbehandlingen (se avsnitt 4.2.1). De invändningar som framförts av remissinstanserna väcker till en början frågan om det är behövligt att i ett system med fakultativ edgång formalisera ett sammanträde för skriftlig bekräftelse av bouppteckningens riktighet. Som har berörts förut finns det dock fördelar med att behålla ett snabbt utsatt, sådant sammanträde. Det finns även ett egenvärde i att markera önskemålet om skyndsam handlägg- ning av konkurs. En lagregel om utsättande av ett boupptecknings- sammanträde betonar också vikten av att gäldenären fullgör sin upplys- ningsplikt i förfarandets inledande skede. Den skänker för övrigt en viss stadga åt konkurshanteringen. Man bör därför inte avstå från en reglering av formen för sammanträdet. Med det nu anförda är inte avgjort vem som skall bestämma tid och plats för bouppteckningssammanträdet eller vem som skall vara ordföran- de vid detta. Eftersom edgång av hävd brukar ske inför domstol, bör en ordning där edgången äger rum inför tillsynsorganet eller konkursförvalt- aren inte komma i fråga. Något hinder mot att gäldenären inför någon av dessa avger en skriftlig bekräftelse på heder och samvete rörande riktig- heten av bouppteckningen finns emellertid inte. DU:s förslag att detta skall ske inför förvaltaren och inte hos tillsynsmyndigheten ligger väl i linje med utredningens inställning till den offentliga tillsynens nya roll. Det har också praktiska fördelar. Förvaltaren måste under alla omständig- heter hålla kontakt med gäldenären för att få upplysningar om boet. Det framstår då som en lämplig avslutning på genomgången av boets ställning att gäldenären hos förvaltaren skriftligen bekräftar riktigheten av boupp- teckningen. Det är svårt att se några större nackdelar med DU:s förslag i nu berörda hänseende. Det är knappast sannolikt att detta skulle försätta konkursför- valtaren i en motsatsställning till gäldenären (jfr det som sagts angående initiativrätt till edgång). Redan med nuvarande ordning har för- valtaren rätt att t.ex. begära att gäldenären skall hämtas till bouppteck- ningsförrättningen (6 kap. 2, 9 och 10 §§ KL). Vill gäldenären inte med- verka genom att hos förvaltaren bekräfta bouppteckningens riktighet, åter- står normalt ingen annan utväg för förvaltaren än att påkalla att gäldenären avlägger ed inför domstolen. Redan hotet härom bör medverka till att gäl- denären fullgör vad som åligger honom. Vid remissbehandlingen har från några håll påpekats att ett slopande av den obligatoriska edgången får den följden att nuvarande offentlighet i denna del av förfarandet minskar. Detta är som utredningen ser det en oundviklig följd om man delar upp hanteringen i två led: ett bouppteck- ningssammanträde inför konkursförvaltaren, där offentlighetsprincipen formellt inte gäller, och ett sammanträde för edgång hos domstolen, där denna princip tillämpas. är inte en statlig uppgift utan en privat sådan. Förvaltaren handlar inte på det allmännas vägnar utan skall fullgöra sina åligganden med samtliga borgenärers bästa för ögonen. Det finns inte något principiellt skäl att göra offentlighetsprinci- pen, som syftar på allmänhetens rätt till insyn i myndigheternas verksam- het, formellt tillämplig hos förvaltaren. En annan sak är att denne ofta kan finna det förenligt med sitt uppdrag att lämna upplysningar angående kon- kursen inte bara till borgenärerna (jfr 7 kap. 9 § KL) utan också till mass- media eller andra intresserade personer. Det är viktigt att bouppteckningen blir undertecknad av gäldenären . Det talar för att tidpunkten för bouppteckningssam- manträdet bör bestämmas i samband med konkursbeslutet. Möjligen kan det också vara svårt för en konkursförvaltare att – som påpe- kats av en tingsrätt – finna en lämplig lokal för sammanträdet. Det kan följaktligen vara behövligt att i förväg överväga platsen för detta. Eftersom det skall ankomma på rätten att kungöra konkursbeslutet och utse förvalta- re, synes det vara mest praktiskt att utsättande av bouppteckningssam- manträdet formellt ankommer på rätten. Denna bör givetvis samråda med förvaltaren och vid behov med tillsynsorganet. En lösning av nu beskrivet slag beträffande edgångsskyldigheten inne- fattar i förhållande till nuvarande ordning en viss förstärkning av konkurs- förvaltarens självständiga ställning. I avsnitt 5.3 har utredningen förordat att kravet på förvaltarens specialistkompetens skall upprätthållas konse- kvent. Det är därför följdriktigt att förvaltaren tilläggs även en sådan upp- gift som att avgöra behovet av edgång. Behovet av kontroll i denna del från samhällets sida tillgodoses genom att tillsynsorganet underrättas om både bouppteckningssammanträdet och det eventuella edgångssamman- trädet och ges tillfälle att närvara. Det får ankomma på tillsynsorganet att med hänsyn till den nya inriktning som utredningen föreslår beträffande tillsynen avgöra i vad mån organet skall vara företrätt vid sammanträdena i den enskilda konkursen. Med hänsyn till vad nu anförts anser utredningen att den nuvarande ordningen med obligatoriskt edgångssammanträde inför domstolen bör ersättas med ett system som innefattar dels ett bouppteckningssamman- träde hos konkursförvaltaren, vid vilket gäldenären skriftligen skall be- kräfta bouppteckningens riktighet, dels möjlighet att påkalla edgång av gäldenären inför domstolen. Ett sådant system förutsätter vissa nya regler om hur det skall gå till när edgång begärs. DU:s förslag i den delen har inte mött några gensagor vid remissbehandlingen. Inte heller DU:s utta- landen beträffande edgång av andra än gäldenären (6 kap. 5 § KL) har mött någon kritik. ifrågasätter dock om inte ett sys- tem med fakultativ edgång av gäldenären bör föra med sig också en mot- svarande ändring av vad som gäller beträffande edgång av annan än denne. Tillfällen till förenkling av konkursförfarandet bör givetvis tas till vara. Det finns dock en principiell skillnad mellan de två edgångsfallen. Gälde- nären skall utan prövning vara skyldig att på begäran avlägga ed. I fråga om annan än gäldenären måste en prövning äga rum. sker den vid en förhandling hos domstolen. I de allra flesta fall går vederbörande med på att avlägga ed, och den kan alltså avläggas genast. Att ersätta denna ord- ning med en prövning på handlingarna av frågan om edgångsskyldigheten och en därpå följande edgångsförhandling synes inte innefatta någon egentlig fördel. Nuvarande regler i 6 kap. 5 § bör därför behållas. Av skäl som anförts tidigare beträffande initiativrätt i fråga om edgång av gälde- nären bör sådan rätt tillkomma även den nya tillsynsmyndigheten när det gäller edgång av annan person. Se även författningskommentaren under 6 kap. 5 § KL i utredningens lagförslag. En annan fråga som berör edgången har tagits upp av i en skrivelse 1996 till (dnr Ju 96/3130). Med hänvisning till förekomsten av fall där en likvidator i ett aktiebolag, som försatts först i likvidation och sedan i konkurs, har att avlägga bo- uppteckningsed som ställföreträdare för bolaget föreslår tingsrätten, att 6 kap. 3 § och 10 kap. 2 § KL ändras så att det skall bli möjligt att i en sådan konkurs kunna avstå från att ta upp bouppteckningsed av likvidatorn och även kunna skriva av konkursen utan sådan edgång. Som utredningen ser saken kommer tingsrättens propå i ett nytt läge, om tanken på fakulta- tiv edgång av gäldenären förverkligas. Det blir knappast aktuellt att på- kalla edgång i sådana fall som tingsrätten syftar på. Därmed öppnas också möjlighet att skriva av konkursen, sedan bouppteckningens riktighet be- kräftats av likvidatorn. Ett ytterligare spörsmål med anknytning till edgång har berörts av RSV i verkets fördjupade anslagsframställning för åren 1997 – 1999, bilaga 1, nämligen frågan om tillsynsmyndigheten bör ges rätt att närvara vid ett edgångssammanträde per telefon (se avsnitt 4.2.5). RSV framhåller att uppgiften att utöva tillsyn i konkurser ankommer på ett relativt litet antal personer i huvudsak lokaliserade till residensorter. Tillsynsfunktionen saknar möjlighet att besöka samtliga edgångssammanträden där detta skulle vara av värde från exempelvis brottsbekämpningssynpunkt. Be- stämmelserna i 6 kap. 4 och 5 §§ KL bör ändras så att företrädare för till- synen kan delta per telefon, om myndigheten begär det och domstolen finner det lämpligt. Även RSV:s förslag beträffande närvaro vid edgångssammanträde kommer i ett annat läge, om den av utredningen förordade ordningen med bouppteckningssammanträde och fakultativ edgång av gäldenären genom- förs. Några särskilda regler om tillsynsorganets eller borgenärernas möj- lighet att närvara vid bouppteckningssammanträdet hos konkursförvaltaren torde inte behövas. Huruvida t.ex. tillsynsorganet kan vara närvarande vid sammanträdet per telefon är närmast en fråga av praktisk natur. bör påpekas att det med den nya inriktning av den offentliga tillsynen som utredningen föreslår knappast blir aktuellt för tillsynsorganet att närvara vid bouppteckningssammanträden i någon större omfattning. Liksom i övrigt får tillsynsorganet göra en avvägning av var myndighetens resurser skall sättas in (se även avsnitt 5.7). Om edgångskyldighet för gäldenären kommer att aktualiseras endast i en mindre del av konkurserna, inställer sig frågan om det finns tillräckliga skäl att formalisera en möjlighet för tillsynsmyndigheten att vara närvar- ande vid edgångssammanträdet per telefon. Frågan har en något större räckvidd än det kan synas i förstone. Enligt 16 kap. 2 § KL gäller om tvistemål i tillämpliga delar i konkursärenden. Det be- tyder att bestämmelserna om telefonsammanträde och bevisupptagning per telefon i RB kan bli tillämpliga också i konkurs vid förhandlingar inför domstol. Under begreppet förhandling faller med RB:s terminologi närmast sammanträde för muntlig förberedelse och huvudförhandling. Men även t.ex. ett sammanträde för upptagande av bevis utom huvudförhandling hör hit (se Fitger, , s. 6:4). Med en sådan vid innebörd av begreppet förhandling torde även ett edgångssammanträde i konkurs kunna principiellt sett hänföras till den kategorin. Edgången är att likställa med bevisupptagning (jfr prop. 1998/99:65 s. 21). Det kan emellertid diskuteras om det är lämpligt att domstolen i detta fall utnyttjar en möjlighet att använda telefon. I vart fall gäller det gälde- närens personliga närvaro. Ändamålet med edgången kan äventyras, om denna förvandlas till en tom formalitet. Med utredningens förslag rörande fakultativ edgång synes det vara mindre väl förenligt att tillämpa bestäm- melsen om telefonsammanträde i 42 kap. 10 § RB. Inte heller föreskriften om bevisupptagning per telefon vid huvudförhandling (43 kap. 8 § fjärde stycket RB) bör med hänsyn till det anförda få någon egentlig aktualitet i fråga om gäldenärens edgång (jfr Ds 1997:7 s. 207 f.). Den nu berörda frågan har även anknytning till ett annat handlägg- ningstekniskt spörsmål, nämligen användning av videoteknik i rättegång. gäller vid vissa domstolar lagen (1999:613) om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång. Enligt 3 § i den lagen får den som kallas till ett sammanträde i ett konkursärende utan hinder av vad som sägs i 16 kap. 2 § KL – under vissa närmare angivna förutsätt- ningar– delta i sammanträdet genom videokonferens. 1999/2000:26 har regeringen lagt fram förslag om vissa andra förändringar av reglerna om domstolarnas handläggning av mål och ärenden. Mot bakgrund av för- söksverksamheten med videoteknik har regeringen i det lagstiftningsären- det förklarat att den inte nu lägger fram några förslag om användning av telefon i konkursärenden (se prop. 1999/2000:26 s. 43). Med hänsyn till det anförda avstår utredningen från vidare uttalanden om användning av telefon vid edgångssammanträde i konkurs. Utredningens förslag: Beslut om inskränkning av gäldenärens rörelse- frihet och beslut om tvångsmedel (6 kap. 6 och 9 §§ KL) skall alltjämt fattas av domstol. DU:s förslag i denna del har mötts av kraftig kritik såvitt gäller tanken på överflyttning av beslutsbefogenheten beträffande inskränkning av gälde- närens rörelsefrihet, t.ex. förbud att resa utomlands eller åläggande att lämna ifrån sig pass (6 kap. 6 § KL). Kritiken kommer framför allt från domstolshåll och betingas väsentligen av rättssäkerhetsskäl. Som nämnts förut bör stor försiktighet iakttas vid övervägande av om någon besluts- funktion skall flyttas till det nya offentliga tillsynsorgan som utredningen förordar. Även om nu förevarande beslut inte är så vanliga, skulle en över- flyttning i sin mån göra tillsynsorganets handläggning mera ärendecentre- rad. Härtill kommer att beslut av motsvarande slag i andra sammanhang i princip brukar förbehållas domstol (jfr t.ex. 24 § lagen 1990:52 med sär- skilda bestämmelser om vård av unga, LVU) eller åklagare (jfr 25 kap. RB). En överflyttning av beslutsfunktionen skulle alltså inte ligga i linje med önskemål om renodling av tingsrätternas verksamhet. Nuvarande ord- ning bör av dessa skäl inte frångås. Några remissinstanser har visserligen ifrågasatt om inte medgivande till utlandsresa skulle kunna lämnas av konkursförvaltaren med rätt för gäldenären att söka ändring hos till- synsmyndigheten eller domstolen. Det vill dock synas som om det inte finns tillräckliga skäl att komplicera beslutsfattandet med en sådan regel. I 6 kap. 6 § andra stycket KL finns en föreskrift om att domstolen får ålägga en gäldenär att lämna ifrån sig sitt pass till TSM. Föreskriften torde sällan tillämpas. Skäl att med hänsyn till den nya inriktningen av den offentliga tillsynen välja någon annan mottagare av passet synes inte före- ligga (jfr även vad som sägs i författningskommentaren till 2 kap. 12 § KL i utredningens lagförslag). Någon ändring i 6 kap. 6 § andra stycket är alltså inte behövlig. Enligt 6 kap. 9 § KL kan en gäldenär som undandrar sig att fullgöra vad som åligger honom i olika hänseenden, t.ex. att inställa sig vid ett ed- gångssammanträde (6 kap. 3 §), eller överträder ett reseförbud, efter om- ständigheterna antingen hämtas eller häktas. DU föreslår att andra frågor om hämtning än hämtning till ett sammanträde inför rätten skall prövas av tillsynsmyndigheten. Inte heller detta förslag har undgått kritik vid remiss- behandlingen. Kritiken kommer från bl.a. en del tingsrätter och . Samfundets kritik har att göra med nuvarande hopkopp- ling av TSM och KFM. Som utredningen ser saken ligger frågan om användning av tvångsme- del i det nu diskuterade fallet på en punkt annorlunda till än när det gäller beslut enligt 6 kap. 6 § KL. Det är svårt att se att en sådan beslutsbefogen- het för tillsynsorganet skulle innefatta någon beaktansvärd risk för den enskildes rättssäkerhet eller strida mot något av gjort, internatio- nellt åtagande (jfr KFM:s rätt att besluta om hämtning av en svarande som vid vite förelagts att inställa sig personligen till förhör, se 2 kap. 12 § and- ra stycket UB). Emellertid skulle – på samma sätt som anförts beträf- fande andra beslut om tvångsmedel – en överflyttning av beslutanderätten medföra en icke önskvärd fokusering på bevakning av varje enskilt kon- kursärende. Enligt utredningens mening bör det nya tillsynsorganet ges frihet att bedöma i vilka ärenden den närmare tillsynen skall äga rum. Be- slutanderätten bör därför ligga kvar hos domstolen. Utredningens förslag: Beslut om ersättning till gäldenären eller sådan person som avses i 6 kap. 13 § KL för inställelse någon annanstans än vid rätten fattas av konkursförvaltaren. Den som är missnöjd med förvaltar- ens beslut skall kunna begära att frågan prövas av domstol. Vad gäller beslut om ersättning för inställelse (6 kap. 14 § KL) har DU:s förslag att överflytta beslutanderätten till tillsynsmyndigheten i andra fall än i fråga om inställelse inför domstol inte blivit föremål för någon egent- lig kritik vid remissbehandlingen. Med utredningens syn på den offentliga tillsynens nya roll är det emellertid tveksamt om DU:s förslag bör följas. Ett alternativ – som förordats av Konkursförvaltarkollegiet i vid remissbehandlingen – är att överlåta beslutanderätten till konkursför- valtaren. Med den lösningen bör gäldenären eller annan, som är missnöjd med vad förvaltaren bestämt kunna vända sig till tingsrätten och begära ändring. En sådan ordning skulle stämma överens med vad som föreslagits beträffande beslut om gäldenärens beneficium. Utredningen föreslår att beslutsfunktionen utformas i enlighet härmed. Meningsskiljaktighet mellan flera förvaltare Utredningens förslag: Vid meningsskiljaktigheter mellan flera förvaltare enligt 7 kap. 4 § andra stycket KL skall alltjämt gälla den mening som tillsynsorganet biträder. Den undantagssituation som föreligger enligt 7 kap. 4 § andra stycket KL tar främst sikte på att det mellan flera konkursförvaltare, vilka har förvalt- ningen odelad, uppkommer oenighet om en viss förvaltningsåtgärd. Som framhållits redan i förarbetena till reform är det svårt att på denna punkt välja en lösning som är invändningsfri. Före den nämnda reformen ankom det på rättens ombudsman att slita tvisten (se 52 § tredje stycket ÄKL). Det kan antas att det i fall då flera förvaltare utses regelmässigt finns anledning för tillsynsorganet att utöva närmare tillsyn i konkursen. Att låta beslutsfunktionen bli kvar hos tillsynsorganet skulle därför inte stå i motsats till utredningens förslag beträffande den offentliga tillsynens nya inriktning. Det bör påpekas att lagregeln även omfattar meningsskiljaktighet rör- ande "beslut" som ankommer på förvaltarna enligt KL. Vad som skall hän- föras till "beslut" och inte till "åtgärd" är osäkert. Sannolikt får till "beslut" räknas sådant som bestämmande av gäldenärens beneficium, väckande av talan om återvinning samt förskottsbetalning till borgenärer. Denna sida av saken berördes inte närmare vid reform.