prot · GP0947 · 2001-12-13 00:00:00 — Trots detta hävdar kommissionenatt fartyget var sjövärdigt.Det är ett faktum att det svenska påuppdrag utförde besiktning av fartyget innan detsattes i bruk på traden och god-kände fartyget trots alla brister, brister som fortfaran-de går att dokumentera.Det är ett faktum att det svenska påuppdrag av det estniska besiktigadeEstonia som hon lämnadeTallinn, liksom att det då konstaterades i protokoll attEstonia enligt internationell sjölag inte skulle få läm-na kaj förrän fem allvarliga brister hade åtgärdats.Det är ett faktum att fartyget trots detta fick avseglamot sin undergång.Det är ett faktum att det svenska ,trots bindande avtal med esterna, hävdade att manaldrig utförde någon egentlig besiktning utan att detbara var en övning och ett övningsprotokoll, även omde angivna bristerna sedan har medgivits.Det är ett faktum, konstaterat av Statenskriminaltekniska laboratorium, att det övningsproto-koll som sedan användes av föratt i slutrapporten styrka Estonias sjövärdighet är enmellankopia där det enligt Statens kriminaltekniskalaboratorium gjorts kompletteringar eller där delartagits bort i relation till de original som man i slutrap-porten hänvisar till. Denna omständighet var kändmen inte offentliggjord när regeringen fattadesitt beslut om är ett exempel på vad man med ettannat ord brukar kalla för urkundsförfalskning. Det ärett faktum att kommissionen inte förklarat hur sjunk-förloppet har gått till och att därutöver ett stort antalinternationella auktoriteter avfärdat flera av kommis-sionens slutsatser rörande olycksförloppet. Inga nyafaktum har framkommit heter det då från ansvarigthåll.Det går mot bakgrund av detta inte att dra någraandra slutsatser än att man aktivt arbetar på att döljamyndigheters inkompetens och även deras eventuellaskuld i förlisningen.Frågan blir då vilka konsekvenser detta får. Ur ettsjösäkerhetsperspektiv är konsekvenserna solklara.En ny oberoende undersökning måste utföras. Utanen sådan kan inte direkta eller korrekta sjösäkerhets-stärkande åtgärder vidtas som en följd av Estoniasförlisning. Ur ett politiskt och samhälleligt förtroen-deperspektiv är konsekvenserna förödande. Misstronmot regering, politiker och myndigheter medför ensituation där medborgaren kan känna besvikelse,förakt och misstro mot rättsstaten. Demokratin upp-fattas så snarare som en illusion av demokratin, ettsken som till varje pris ska upprätthållas. Har vi rådmed det? Om inte, så har bl.a. vi riksdagsledamöteren möjlighet att ta till oss de ovedersägliga faktumsom finns och därefter i demokratisk ordning säga vårmening, vilket jag härmed har gjort.Fru talman! Jag yrkar med fast övertygelse bifalltill reservation 15.Anf. 111 ():Fru talman! Detta är en frågasom jag försöker vara sparsam med att uttala mig om.Men det finns tillfällen då det inte är rätt att vara tystoch då man inte känner för att vara tyst.Jag vill inleda med att uttala min uppskattning förandra riksdagskolleger som har tagit till orda i dennadebatt.I eftermiddags flög jag hemifrån till ,eftersom jag just nu är pappaledig, för att packa kar-tongerna i mitt rum, eftersom vi byter kontor. En avde saker som jag packade ned för flyttning var ett kortpå mina kolleger som jag var på konferens med iEstland. Det är taget som vi skulle åkahem till . På kortet fanns de. Det var AlfKarlsson, min kollega vid . Detvar , journalisten på tidningen . Detvar från KF och många av de andra. Jag tänktepå hur debatten kring Estonia kommeratt handla om tekniska frågor, om utredningar, ompengar, om riksdags- och regeringsbeslut, om avtalingångna mellan olika länder, om olika vittnesmåloch olika intyganden om det ena eller det andra ärmer rätt. Men för mig är det både-och. Det är bådeden viktiga diskussion som vi för här i , och det är minnena och människorna som fak-tiskt gick under den där natten den 28-29 september1994. Vi får aldrig glömma att det var människor somdet verkligen handlade om. Det är ibland lätt att våradebatter blir väldigt tekniska.Vi har samlats för det som för mig är enoerhört viktig diskussion. Jag tror att jag och mångaav dem som är efterlevande och överlevande vidhändelsen har haft ett oerhört storttålamod. Vi har känt oss förhoppningsfulla inför denpolitiska processen. Vi har haft tilltro och respekt förvår regering, vår riksdag och många andra myndig-hetsutövare som har hanterat denna fråga.Själv tillhör jag dem som är samhällsaktiva ochengagerade politiskt sedan tonåren och som naturligt-vis har ett väldigt stort förtroende för vårt samhälleoch vår process. Men har tålamodet bör-jat tryta. Efter att ha fått, skulle jag vilja säga, enväldigt bra start med som ansvarig fördessa frågor och som jag tror hade en relation tillflera av oss som fanns ombord på , trod-de jag initialt att hon skulle ha särdeles bra förutsätt-ningar att hantera frågan. Hur det sedan genom årenblev vet vi alla.Genom åren har många saker gjort det nästanomöjligt att känna förtroende för det resultat som mankom fram till med utredning.Det har ju visat sig att en lång rad felak-tigheter begåtts. Flera av dem har kolleger här lästupp. Några har gått in på de mer juridiska aspekterna,medan andra har gått in på de mer tekniska aspekter-na. Jag ska inte trötta er genom att upprepa allt detta.Vittnesmål finns från dem som varit direkt invol-verade, bl.a. som är rektor iBorås. Han var t.ex. dykrådgivare åt Sjöfartsverketschefsutredare . Hanuliak har tillbring-at sammanlagt ute på haveriplat-sen. berättade han om dedykningar som den internationella haverikommissio-nen utförde . Han läste ur sin anteck-ningsbok - anteckningar som han noga förde i sam-band med dykningarna - och sade: Arbetet vidolycksplatsen var dåligt organiserat. Bara få visste omvad som egentligen pågick. Dykarna skar av någraviktiga delar, bl.a. från bogvisirets hydraulik, somborde ha blivit viktiga bevis.Hanuliak uppskattar antalet delar som togs uppfrån Estonia till något tiotal. Men långt ifrån alla komin till fastlandet för vidare undersökningar.Såvitt jag vet var det ungefär tre fjärdedelar avalla bitar som aldrig registrerades eller utvärderades,utan de kastades tillbaka i havet. Att de var för storaför att passa in i transportlådan, som skickades tillSverige med helikoptern, var den enda anledningen.Hanuliak vill inte smutskasta de ansvariga för be-slutet att kasta bevismaterial i sjön men säger tillSvenska att mannen som gjorde de därkonstiga selektionerna var Haverikommissionensutredare - tyvärr var det så. Hade vi haft de härviktiga delarna skulle det med stor sannolikhet gåmycket lättare att tillbakavisa många spekulationer.En av de frågor som infinner sig hos mig är föl-jande: Hur kan man få tilltro till en rapport när mångaav de viktiga bevisföremålen slängts bort?Vi var 137 personer som överlevde Estoniakatast-rofen. försökte vi själva få bli in-tervjuade. vet vi att det i samband medolyckor på fartyg och på sjön är normalt att det förstaman gör är att höra dem som fanns med. Såvitt jagförstår är en del av en sjöförklaring just att man stäl-ler frågor till dem som fanns med.Många andra oförklarligheter har kommit fram.De som är experter säger att det inte var ett rimligtsjunkförlopp. Det finns avhoppare från Haverikom-missionen som gett vittnesmål om ett kohandlandeom slutrapporten. Psykologen villeinte vara med och skriva under rapporten utan hoppa-de av en månad innan rapporten skulle läggas fram.Han kunde inte acceptera att man kohandlade omresultatet.Jag har inte varit med vid alla de tillfällena, menjag tycker att det här om något, tillsammans med allaandra frågetecken, är tillräckligt mycket för att sägaatt man borde undersöka om det verkligen är en rim-lig förklaring som kommit fram i Haverikommissio-nens rapport.När därtill flera trovärdiga instanser - , , KTH och - samt, så långtjag vet, alla de överlevande som jag känner ställerfrågor kring har jagsvårt att se hur vi som gemenskap i denna nationellaförsamling har svårt att tycka att det är godtagbart attvi går vidare med en sådan förklaring kring denstörsta civila katastrofen i Sverige.Jag har förståelse för att tillsammans medEstland och på ett tidigt stadium ville ageraoch göra så gott man kunde i det läget, och jag harfull respekt för att det inte är lätt att veta exakt hurman ska göra. Man gjorde det som man trodde varrätt. Men man gick ut med motsägelsefulla besked ibörjan. Först ville man bärga. Därefter bestämde mansig för att inte bärga. Man ingick ett avtal med deandra länderna. Det är ett avtal som är besvär-ligt om man vill gå vidare med utredningen eftersomvi har bundit oss samman genom det avtalet. Såvittjag förstår är det problem eftersom och Fin-land inte vill göra den form av utredning som kanskeborde krävas för att få klarhet i den här katastrofenoch dess orsaker.Jag är inte konspiratoriskt lagd, vilket väl ingen avoss är som tagit till orda i den här debatten. Men jagtror att det är oerhört viktigt att vi tar frågan på detallvar som frågan kräver. Det här är den största civilakatastrofen i modern tid. Det var de människor somde jag inledningsvis nämnde - , , Kennetm.fl. - som dog och som blev kvar där ute. Respektenför dem kräver att vi gör allt för att få reda på orsa-kerna till olyckan. Jag tycker inte att det är accepta-belt att vi bara lägger dessa tveksamheter - det är jumånga tveksamheter som uppkommit under de häråren - bakom oss och säger att det fanns en del spe-kulationer som gick i en annan riktning än rapport.Det är ju saklig kritik och det är nya uppgifter.Människor som direkt varit involverade i utrednings-arbetet rent praktiskt genom dykare och andra haruttalat tveksamheter. Det gäller också människor somsuttit med i själva utredningens skrivarbete, t.ex.psykologen . Men det gäller även and-ra, t.ex. den polis som efter olyckan kom till mig påsjukhuset och ställde ett antal frågor. Det tog till intäkt för att jag hade avlagt enform av vittnesmål. Polisen själv hörde av sig ochsade: De kan väl inte använda min intervju med digsom vittnesmål eftersom jag inte har någon som helsterfarenhet av hur man ställer frågor kring sjöfart ochfartyg. Visst har det alltså varit många märkliga turerunder de år som gått !Jag tycker att det sätt på vilket vi hanterar utred-ningsarbetet och efterarbetet när det gäller Estoniasäger något om vilka vi som nation är och något omvilka vi som nationellt beslutande församling är. Jagtror att det faktiskt är upp till var och en av oss attfundera på hur vi för framtiden vill ha det. Vi måstenog vara beredda att fatta även svåra beslut. Vissa harkanske tilltro till , menuppenbarligen är det många som inte har det. Detvärsta som skulle kunna hända om man dubbelkolla-de eller tillsatte en kommission som kunde kontrolle-ra bärigheten i den kritik som finns är att man anting-en kom fram till att kritiken är relevant - då får vifatta svåra beslut framöver - eller också kom fram tillatt kritiken inte är relevant kritik. Då får vi lägga dendärhän.Frågan som sådan tycker jag kräver av oss att vivågar fatta även svåra beslut. Gör inte vi det - här-vidlag känner jag tillförsikt för framtiden - kommerandra att göra det. Jag är nämligen heltövertygad vad gäller den kritik som finns mot från alla relevanta instanser.Senast var det fastställde att dokument som intagits i kommis-sionens slutrapport har manipulerats.Jag frågar mig stilla i dessa tider om detta hadevarit möjligt t.ex. i . Skulle man ha lagt en sådanhär katastrof till handlingarna? Skulle det ha varitgodtagbart om det hade kommit fram ett minsta frå-getecken kring i det härsammanhanget att bara lägga det till handlingarna ochgå vidare, med 852 döda människor? Jag tror knap-past det. Jag skulle inte vilja förvänta mig mindre avoss i det här sammanhanget. Finns det tveksamheterbör man granska och gå igenom dessa. Om det visarsig att gällande rapport är relevant och korrekt, bra,då har vi dubbelkollat och inte lämnat någontingdärhän. Men det kunde också visa sig att den rapportsom ligger inte är korrekt - alla överlevande jag kän-ner har skrivit under på att vi inte känner igen oss iden rapport som ligger. Hur man med det och medtillförsikt kan gå vidare och lämna denna rapportbakom sig har jag svårt att förstå.Jag har som sagt tillförsikt för att den här fråganen dag kommer att komma till sin lösning. Oavsettom det är vi som har kraften, modet och styrkan attfatta de nödvändiga besluten eller om det kommer attske under andra generationer i den här församlingenoch i regeringen, kommer de besluten att fattas. Endag kommer vi att få reda på de verkliga orsakernatill Estonias haveri. Jag har inga speciella teorier, jagär inte konspiratoriskt lagd, men den rapport somligger har så många frågetecken kring sig att detkrävs en ordentlig granskning av rapportens slutsat-ser. Det tycker jag är fullständigt självklart och ocksånågot de människor som gick under förtjänar. Dess-utom, och inte minst, för framtidens sjösäkerhet krävsdet en rimlig och godtagbar slutrapport för att vi skakunna jobba vidare med att undvika liknande händel-ser i framtiden.Anf. 112 SKÅNBERG (kd) replik:Fru talman! säger att en dagkommer vi förhoppningsvis att få veta det, han kän-ner sig övertygad om det. Jag delar den varma för-hoppningen, att lyfts de ridåer som uppenbar-ligen ligger över en mängd av detaljerna som hörhemma i detta ärende.Vi har fått veta från statsrådet med vresig röst inte ens få ställa frågan om mörkläggning. Menlåt mig ändå fråga: När det var 137 överlevande ochbara några få besättningsmedlemmar, med de lojali-tetskrav på sig som en besättningsman har, som för-hördes och intervjuades, varför tror är överlevande på katastrofen att de övriga pas-sagerna, dryga 130, inte blev intervjuade?Anf. 113 () replik:Fru talman! Den snällaste förklaringen skulle välvara att man möjligen anser att människor som harvarit med om en så traumatisk händelse kanske intekan lämna ett bra vittnesmål om vad som har hänt.Men faller den formen av förklaring i detögonblick man inser att psykologer och andra som ärexperter på den här typen av verksamheter säger attvissa fungerar väl som vittne, andra fungerar inteeftersom de fått panik eller varit så extremt stressadeatt de inte har en bra minnesbild. Det finns inte en braförklaring till varför ingen blev intervjuad utom ettfåtal besättningsmän.Anf. 114 ():Fru talman! Den här debatten sträcker sig verkli-gen över flera områden. Jag ska nu gå från en kata-strof till en annan. Jag ska inte tala om Estonia utanom klimatförändringar och trafikpolitik.Klimatfrågan är en av vår tids största politiskautmaningar. Genom vårt energisystem påverkar viatmosfärens sammansättning och riskerar att drama-tiskt förändra jordens klimat. Medeltemperaturenstiger, haven riskerar att dränka kustnära lågläntaområden, extrema värdefenomen blir allt vanligare,och torka eller ökad nederbörd kan drabba oss påolika sätt. Även ekosystemen hotas av ett förändratklimat då förändringarna kan ske så fort att natureninte hinner anpassa sig.Ett exempel på katastrofen är landet , enliten ögrupp i . Ett helt land med förutsätt-ningarna för att bo och leva håller på att försvinna. Pågrund av klimatförändringarna planeras en evakue-ring av landets befolkning. Det går helt enkelt inte attbo kvar på grund av stigande havsnivåer och fleroväder.I är transporterna den enskilt största ut-släppskällan av växthusgaser. Det är därför avgöran-de för vår klimatpåverkan hur vi utformar vårt trans-portsystem. Den proposition om infrastrukturen somvi debatterar skulle kunna vara en grund för attbygga ett hållbart transportsystem, men är det intemed nuvarande utformning. Jag har därför motioneratpå propositionen och har några kompletterande för-slag som jag anser borde genomföras för att bidra tillatt infrastrukturpropositionen inte ska förhindra att viminskar klimatpåverkan.I propositionen föreslås att etappmålet om att sta-bilisera trafikens koldioxidutsläpp nivå år2010 kvarstår. Det är självklart positivt och realis-tiskt, men det är otillräckligt. De investeringar somplaneras utifrån propositionen kommer att ha effektpå betydligt än . En utbyggnadav infrastrukturen bör bidra till att mer långsiktigamål för trafikens utsläpp av växthusgaser nås. Därförborde sektorsmål sättas upp redan nu även för senareårtal såsom 2030 samt . Till 2030 borde enhalvering av utsläppen utifrån nivå vara fulltmöjlig genom ny bränslesnål teknik, ekonomiskastyrmedel som begränsar vägtrafiken och genom deinvesteringar som görs i ett hållbart transportsystem.Till år 2050 borde vi kunna halvera utsläppen ytterli-gare en gång om riskerna med vår klimatpåverkaninte ska bli för stora. De planer som föreslås för ut-byggnaden av infrastrukturen på både nationell ochregional nivå måste utgå från sådana långsiktiga ochambitiösa mål, och planerna måste tydligt redovisahur utbyggnaden bidrar till att de nås.Regeringen skriver i propositionen att en översynav sektorsmålet för miljö ska göras när harfattat beslut om denna proposition, om miljömålensamt om den presenterade klimatpropositio-nen. Jag förutsätter att regeringen i den översynenkommer att överväga mer långsiktiga och ambitiösasektorsmål för trafikens koldioxidutsläpp.Jag vill också säga lite om innehållet i infrastruk-tursatsningarna, och det är två saker som jag då vill taupp. Den första är motorvägar. Motorvägar är entrafiklösning som entydigt skapar en trafikmiljö sombidrar till kraftigt ökade trafikvolymer. Det är enutbyggnad av vägsystemet som kraftigt ökar trans-portkapaciteten på vägar och som missgynnar enutveckling av hållbara alternativ. Det är också enmycket kostsam investering och framstår som särskiltonödig att göra när vi redan insett att bilanvändningenmåste minska . De vinster som motorvägarnakan ge för trafiksäkerheten kan vinnas på andra sätt,t.ex. genom andra billigare investeringar eller genomökad trafikövervakning.Jag kan exemplifiera med den utbyggnad av iBohuslän som diskuteras. Jag anser att det vore för-ödande med en utbyggnad av till motorvägsstan-dard. Särskilt allvarligt vore det om en sådan utbygg-nad görs innan järnvägen, dvs. ,har byggts ut. Det skulle bli ett dråpslag för järnvägs-trafiken från och söderut. Detta ska naturligtvisinte förhindra att det görs investeringar i för attöka trafiksäkerheten.Den andra konkreta fråga jag vill ta upp är styr-medel för att begränsa vägtrafiken. Vägtrafiken måsteminska om vi ska klara av att minska våra utsläpp avväxthusgaser. Detta görs inte enbart genom investe-ringar i infrastrukturen, utan andra former av styrme-del är självklart också nödvändiga. Miljöstyrandevägavgifter och kilometerskatt är två exempel påstyrmedel som tas upp i propositionen. Det är olyck-ligt att regeringen inte tydligt talar om att dessa skaanvändas. Vi riskerar nämligen då att få en utbyggnadav vägarna, vilket bidrar till ökad trafik, utan att visamtidigt har verksamma styrmedel för att begränsavägtrafiken.Styrmedel måste införas, och de bör kopplas tillde mål för trafikens koldioxidutsläpp som sätts upp,dvs. att om prognoser visar att målen inte nås måsteavgifterna höjas. En sådan tydlig koppling är intebara en garanti för att målen nås utan kan också bidratill att transportnäringen själv tar ett ansvar att medandra kostnadseffektiva metoder minska utsläppen avväxthusgaser.Fru talman! Jag tänker inte yrka bifall till minmotion som avstyrks i punkt 1 i betänkande TU2. Jagtänker i stället avstå på den punkten.Anf. 115 () replik:Fru talman! Jag vill göra en komplettering och yr-ka bifall till reservation nr 15.Anf. 116 ULLA-BRITTHAGSTRÖM (kd):Fru talman! Jag vill ta chansen att förflytta kam-maren till jag hade möjligheten att delta i riksdagsarbetet förde jag en interpel-lationsdebatt om E 20. har snart passeratoch förhållandena har inte förändrats - detta trots attE 20 är en internationell pulsåder som sammanbinderöst med väst.Göteborg kan spela en avgörande rollsom nav i . I detta internationella perspektivär det viktigt att undersöka om E 20:s ombyggnadkan ges sådan status att EU-medel för denna transeu-ropeiska infastruktursatsning kan sökas.I mitt hemlän har samtalet om vägarblivit ett klart dominerande samtalsämne. Företagareinbjuder oss politiker gång på gång. Vi får redogörel-ser för hur deras möjligheter att utvecklas försämrasgenom de försämringar som sker av vägarna. Skador-na ökar på grund av allt tyngre och tätare trafik.När större delen av vägarna byggdes dimensionerades de för fordonsvikter upp till 30ton. tillåts på samma vägar fordon på ,som fordonstätheten fördubblats. Sedan1981 har trafiken på vägarna ökat . Underandra har den tunga trafiken ökatmed . får företagen i läggasin energi på vägpolitik, eftersom regeringen intesköter den, i stället för att engagera sig i utvecklingav sina företag och nya arbetstillfällen.Andelen nöjda privatbilister har minskat mednästan en tredjedel . Bland yrkestrafikan-ter har missnöjet ökat ännu mer.E 20 förbi är ett av de mest trafikeradevägavsnitten. Där sammanstrålar E 20:s normalatrafik mellan och med trafikenmellan och . På den sträckan harman också problem med att vägbanketten sjunker.Fru talman! är tillsammans medRumänien och de enda länder i sominte har en komplett motorväg mellan sina två störstastäder. Detta är en stor skam och kan inte accepterasvare sig ur ett EU-perspektiv eller ur ett intraregionaltperspektiv.Konkurrensen mellan regioner hårdnar. In-frastrukturens betydelse blir alltmer framträdande.Näringsminister har fått göra uppre-pade utryckningar för att t.ex. stötta upp Dalsland.Om nu Västra har avdet statliga vägnätet, men av trafikarbetet,vore det väl rim och reson i att ta till vara det lokalaengagemang som finns för att man ska få bättre vä-gar. Eller vill regeringen och näringsministern haSkaraborg som ett nytt ? undrar man.Fru talman! E 20 är viktigaste vägdiago-nal. Vägen knyter ihop och samttransporter ut ur landet från bl.a. enda inter-nationella hamn, hamn, liksom österut tillFinland och , alltså "Europadiagonalen".Det finns ca 30 000 personer anställda inom nå-gon av Volvos alla fabriker utmed . Det innebärmed en sysselsättningsgenerator om fem personer attca 150 000 personer är direkt eller indirekt beroendeav att Volvos etableringar finns kvar.40 % av befolkning bor i kommunernarunt E 20. E 20 används för arbetspendling, transpor-ter och turism. Den är en av mest olycks-drabbade vägar. Med en positivare syn från regering-en skulle antalet skadade kunna reduceras med 350personer , och ytterligare 60-70 personer skulle få behålla sina liv.Om nu regionen vill samverka med regeringengenom en PPP-lösning genom att projekt genomförs ipartnerskap med den privata sektorn måste regeringenlyssna. I stället bromsar regeringen också dem somvill engagera sig genom att inte tillåta PPP-lösningar.Jag vädjar till läsning av Västsvenska Industri- ochHandelskammarens rapport nr 2001:2.Anf. 117 ():Fru talman! I infrastrukturpropositionen, som re-geringen presenterade , finns det många posi-tiva åtgärder för framtiden. Det är bra med de 12miljarderna som ska gå till tjälsäk-ring, drift och underhåll av vägar och järnvägar.Dessa pengar visar på en god vilja att göra våravägar och järnvägar farbara. Det ger framtidshopp förnäringslivet och för de människor som bor i områdenmed oerhört dålig kvalitet på infrastrukturen. Detstärker avsevärt förutsättningarna för regional ut-veckling i hela landet.Järnvägstrafiken har sin givna plats i transport-systemet. Främst från miljösynpunkt, men också föratt minska belastningen på vägnätet är det angelägetatt den långväga godstrafiken i större utsträckning äni dag förs över från vägar till järnväg. Detta kräverfortsatt arbete med att förbättra möjligheterna förkombitrafik.Fru talman! är ett lysande exem-pel på järnvägens stora potential. När järnvägen ga-ranterar snabb restid kommer resenärerna. Ambitio-nen ska vara hög när det gäller att ha fungerandejärnvägstrafik i hela landet.Men för att den utvecklingen ska fungera är detviktigt att transporterna inte bara fungerar i nord-sydlig riktning, utan att de fungerar även i öst-västligriktning.