prot · GP0913 · 2001-10-17 00:00:00 — Det är framför allt att ut-gångspunkten för politiken ska vara att samhället skautformas så att alla människor oavsett etnisk bak-grund, kön, ålder eller funktionshinder så långt sommöjligt kan bli delaktiga i samhällslivets olika delaroch ta del av det dagliga livets utbud av varor ochtjänster inom olika områden.Vi är också överens om att människor med funk-tionshinder behöver olika former av stöd, så att be-gränsningar och hinder i den dagliga tillvaron i rimligutsträckning kan kompenseras genom personligt stöd,tekniska hjälpmedel och anpassning, ekonomiskabidrag etc.Men har skillnadernamellan regeringen och oss moderater blivit allt tydli-gare både när det gäller hur funktionshindrades indi-viduella rättigheter ska stärkas och hur service ocholika stödjande verksamheter ska organiseras så att deenskilda själva kan påverka utformningen.Vi moderater vill stärka medborgarnas möjlighe-ter att hävda sin rätt gentemot företag, myndigheteroch organisationer. I det hänseendet anser vi att vi harmycket att lära av den amerikanska lagstiftningen. Vibetonar också vikten av att funktionshindrade självakan påverka utformningen och omfattningen av destödinsatser som ges. Valfrihet och flexibilitet ärbegrepp som har ett egenvärde i synnerhet för perso-ner som behöver olika former av stöd för att kunnavälja.Socialdemokratisk handikappolitik har tvärtom ensocialpolitisk eller sjukvårdspolitisk utgångspunkt.Den traditionella socialdemokratiska politikens vikti-gaste ambition är, inom ramen för de offentliga mo-nopolen, att erbjuda funktionshindrade ett vård- ochserviceutbud som i sig ska medföra att funktionshind-rade kan leva ett bra liv. Detta synsätt är enligt våruppfattning i sig hämmande och snarare hindrar änstöder funktionshindrades integration i samhället.Den amerikanska lagstiftningen, emellertid, har påett radikalt sätt vänt på fokus i den politiska debattenoch nått betydligt längre i ambitionen attgöra samhällslivets olika delar tillgängliga för funk-tionshindrade. I spåren av civil rights-rörelsen har företrädare för utsatta grupper, bl.a. männi-skor med olika funktionshinder, argumenterat förlagfästa rättigheter som bygger på generella förbudatt diskriminera människor på grund av etnisk bak-grund, funktionshinder, tro, kön, sexuell läggning etc.Sedan drygt 20 år tillbaka har en lagstiftning växtfram som syftar till att integrera människor med olikaformer av funktionshinder i samhället. För tio årsedan antog kongressen with DisabilitiesAct. Denna lagstiftning förbjuder diskriminering avfunktionshindrade och slår bl.a. fast att alla lokaler,offentliga och kommersiella verksamheter, utbild-ningsinrättningar etc. ska vara tillgängliga för alla.Diskrimineringsförbudet omfattar arbetsmarknadenoch transport- och reseområdet, men också så vittskilda områden som tekniska produkter, personligtstöd, rehabilitering, sjukvård och särskilt boende -tjänster som i vårt land i allmänhet omfattas av detoffentliga ransonerade vård- och serviceutbudet.En särskild myndighet inom justitiedepartementethar till uppgift att bevaka den enskildes intressen ochatt garantera att lagarna uppfylls i varje enskilt fallsom anmäls till myndigheten.Empowerment är det nyckelord som man använ-der i detta sammanhang. Genom en rättighetsbaseradlagstiftning kombinerad med fastställda normer ochregler för varje enskilt samhällsområde har funk-tionshindrade och deras intresseorganisationer givitsredskap att själva bevaka sina rättigheter, med enanmärkningsvärd framgång på kort tid.Enligt vår uppfattning beror framgången för denamerikanska lagstiftningen på handikappområdet påatt funktionshindrade fått sina individuella rättighetergaranterade i lag som kännbara sanktionerinförts för brott mot dessa rättigheter. Vi anser attsvensk lagstiftning bör utvecklas i samma riktning.Också på andra områden än handikappolitikenstår den traditionella socialdemokratiska myndig-hetsmodellen i vägen för en utveckling av politiken iriktning mot en rättighetsbaserad politik. Man sägernej till valfrihet och vårdgaranti inom sjukvården.Man motsätter sig alternativa vårdgivare och friståen-de rehabiliteringsenheter. Man bromsar etableringenav fristående skolor och avvecklar flera avde specialskolor som varit särskilt anpassade förelever med särskilda behov. Man säger nej till infö-randet av en hjälpmedelsgaranti som skulle öka utbu-det av nya tekniska hjälpmedel och gefunktionshindrade ökade möjligheter att välja lämpli-ga hjälpmedel. I stället slår man vakt om en handi-kappolitik som bygger på monopol och generellalösningar som alla handikappade, oavsett egna öns-kemål, förväntas anpassa sig till.Det är sammanfattningsvis en klar kontrast mellansocialdemokraternas ord om att stärka individensställning och den verklighet som alltfler handikappa-de upplever just på grund av den socialdemokratiskapolitiken.En av de grundläggande förutsättningarna för attfunktionshindrade ska ges en reell möjlighet att levaett så normalt liv som möjligt är en god tillgång påhjälpmedel av olika slag. Väntan på hjälpmedel riske-rar att försvåra ett funktionshinder. Väntan kan ocksåleda till försämrat självförtroende och utslagning frånarbetsmarknaden, som den ofta innebärökade kostnader inom andra sektorer av samhället,t.ex. inom sjukförsäkringen och den kommunalahemtjänsten.Herr talman! Rätten till föräldraskap fastslås iFN:s standardregler. I den proposition som låg tillgrund för LSS fördes ett resonemang om att föra inett femte kriterium, nämligen rätten till föräldraskap.Då detta ansågs vara en komplicerad fråga aviseraderegeringen att man ville återkomma till idenna fråga. Tyvärr har inte så skett, men frågan ärfortfarande aktuell. Därför har vi moderater föreslagitatt ett femte kriterium läggs till som innebär att debehov som föräldraskapet genererar ska kunna tillgo-doräknas som grundläggande behov enligt LSS.Anf. 214 ():Herr talman! Sju av tio svenskar säger i en Si-foundersökning att de inte tror att samhället kan ga-rantera den vård och omsorg som gör att de kännertrygghet inför att åldras. Det är uppenbart att alltförmånga misstror om inte vår vilja så dock vår förmågaatt erbjuda en värdig vård den dag behovet finns där.Dessa tydliga signaler visar på en förtroendekris somvi som fått ett politiskt ansvar måste ta på störstaallvar.Det går naturligtvis att ha olika teorier om vaddetta misstroende och oron bottnar i. Varje larmrap-port om vanvård och missförhållanden lämnar säkertsitt bidrag. Också har vi läst om tragiskahändelser på äldreboenden som t.o.m. inneburit död-lig utgång i något fall.Även om varje sådan situation är mer undantag änregel är det ändå förödande för tilltron till den värdigavården. För den enskilda och utsatta människan är detingen tröst i det läget att hon måhända är ett undan-tag. Den goda vården är ju trots allt övervägande.Men en god och värdig vård måste alltid ta sin ut-gångspunkt i den enskilda människan, och främst iden lilla och utsatta människans situation.Hur ska vi då återställa förtroendet för vården avde äldre? Även om det kan förefalla förenklat kanman ändå inte blunda för att det till stor del handlarom tillräckliga resurser hos den som har huvudansva-ret, nämligen kommunen. Det finns ingen kommun-politiker som vägrar sina äldre invånare en god vårdpå grund av bristande insikt om behoven. Det handlarnaturligtvis heller inte om brist på god vilja. Det är igrund och botten en fråga om ekonomiska resurser.Verksamheten kan förvisso utvecklas på många sätt,men ytterst är den krassa verkligheten att mer pengartill vården ger möjlighet att skaffa fler vårdplatser ochanställa mer personal - två viktiga förutsättningar föratt kunna fullgöra sitt åtagande.De stora neddragningarna i kommunerna under90-talet har drabbat de äldre hårt. Medan den äldrebefolkningen har ökat har både hemtjänstinsatser ochtillgång på vårdplatser gått i motsatt riktning. Atthemtjänsttimmarna minskar för de äldre med småbehov och läggs på de tunga vårdbehoven kan natur-ligtvis te sig naturligt, men det finns anledning attbefara att frånvaron av de små insatserna också ska-par ett slags isolering och utsatthet som i sin tur göratt de tunga behoven kommer snabbare. Det är en ondcirkel.De kanske hårdast drabbade är ändå de ca 4 800äldre som enligt och länsstyrelsernasundersökning väntade på en plats i kommu-nalt äldreboende. Av dessa hade 2 800 fått ett bi-ståndsbeslut, och hos övriga 2 000 hade man konsta-terat behovet av ett särskilt boende men inte fattatnågot biståndsbeslut. Om man vet något om kriterier-na för ett biståndsbeslut och för ett konstaterat behovav särskilt boende vet man också att de här nästan5 000 äldre och inte minst deras anhöriga befinner sigi en minst sagt brydsam och bekymmersam situation.Det här ställde jag en interpellation om till soci-alministern . när jag frågade honomhär i kammaren om vad som hade hänt med den upp-följande undersökning som då ställdes i utsikt fram-stod det klart att regeringen varken ellernu hade någon uppfattning om vadman vill göra åt det här förhållandet. Det är dystert.Herr talman! Vi kristdemokrater är djupt bekym-rade över den drastiska minskningen av antalet vård-platser i . Ett minskatantal platser i landstingsvården kan naturligtvis för-klaras, och t.o.m. försvaras, med hänvisning till vår-dens utveckling och kortare vårdtider. Det mesta avdet är naturligtvis positivt, både för den enskildapatienten och för samhällsekonomin. Men ytterstdrabbas ändå de äldre och de långvarigt sjuka av detminskade antalet vårdplatser. Till dem hör de 4 800som väntar på platser i kommunala äldreboenden,platser som inte finns.Vi kristdemokrater har pekat på ett behov av20 000 nya vårdplatser , och vihar i våra budgetalternativ skjutit till större resursertill kommuner och landsting, bl.a. för att underlättaden satsningen. kan inte allt åstadkommas genomökade statsbidrag, utan det måste också till lokalaprioriteringar och tillväxt i de kommunala ekonomi-erna. De nya platserna måste komma till inte minst ikommunerna. Det handlar om sjukhem, gruppboen-den och s.k. mellanvårdsformer, vårdformer somtäpper till springorna mellan vårdhuvudmännen,kommuner och landsting. Om det är något som bidrartill den oro och misstro som jag nämnde om i början,så är det utsikten att bli klassad som medicinskt fär-digbehandlad och hamna i springan mellan de tvåhuvudmännen och de två aktörerna. Vi anser att vår-den måste utgå från människan och inte från den fördagen gällande organisationen och de rutor som vihar ritat upp.Herr talman! Även vårdens personal lever i enmycket utsatt situation. Frustrationen över att interäcka till är påtaglig. Det här i kombination med låglön, bristande utbildning och små möjligheter attutvecklas i yrkesrollen leder alltför ofta till utbränd-het. Vi kan se en accelererande ond cirkel när de somska vårda andra håller på att bli de storavårdkonsumenterna. Det är betecknande att avden sysselsättningsökning som regeringen be-römmer sig av i själva verket grundar sig på ökandesjukskrivningstal. Uppgivenheten och bristen på för-troende för vårdpolitiken är påtaglig bland vårdenspersonal. Mot den bakgrunden ska man se rekryteringsbehov framför sig. Man talarom att 220 000 nya medarbetare behöver rekryterasunder en tioårsperiod till kommunernas vård ochomsorg. Om inte vi kommuner och vi från den of-fentliga sidan kan erbjuda en arbetsmiljö och förhål-landen som är bättre än är jag rädd att den re-kryteringen inte kommer att lyckas särskilt väl.Herr talman! Sju av tio svenskar känner oro ochmisstror samhällets förmåga att ge dem en värdigvård. Det är någonting att ta på stort allvar, och det ärnågonting att förhålla sig till. Det är i hög grad genomprioriteringar och beslut i den här kammaren som vikan återskapa förtroendet för vården och omsorgenom de äldre.Anf. 215 ():Herr talman! De långa sjukskrivningarna ökaralltmer. Förutom ekonomiska konsekvenser ger detframför allt en bild av hur mår. Men skulle kunna må bättre? An-vänds de resurser som finns tillgängliga på bästa sätt?Jag ifrågasätter att så är fallet.Statens intäkter från sjukförsäkringsavgiften sombetalas i arbetsgivaravgifterna och som bl.a. ska fi-nansiera sjukskrivningar och rehabiliteringar uppgickför till , medan mot-svarande utgifter uppgick till 36 500 miljoner kronor.Kostnader för förtidspensionering uppgick till 47 700miljoner kronor.Under år 2000 tog staten alltså in 38 000 miljonerkronor mer än vad som användes till sjukpenning ochför rehabilitering. Dessa pengar skulle kunna använ-das på ett bättre sätt med ett nytt regelverk med syfteatt minska förtidspensioneringarna. handhas in-täkten mer som en skatt utan att vara öronmärkt förden försäkring i det sociala trygghetssystem som denfaktiskt är. Staten åtar sig genom denna avgift egent-ligen ansvaret för en effektiv rehabilitering men villgärna föra över detta ansvar alltmer till exempelvisarbetsgivaren. Staten tar gärna in avgifterna, herrtalman, men vill också gärna avsäga sig sitt ansvar.Sjukskrivning sker för att man inte klarar av sittordinarie arbete. Hos arbetsgivaren, stor eller liten,offentlig eller privat, finns ofta begränsade möjlighe-ter till andra arbetsuppgifter varför omplaceringarriskerar att bli ett misslyckande med temporära lös-ningar där långsiktigheten lyser med sin frånvaro.Arbetsgivaren, liksom arbetstagaren, pressas avrehabiliteringskraven att ta fram arbete som är mereller mindre lämpliga , bara det blir någonform av sysselsättning. Misslyckanden undergräveråterkomsten för den som är sjukskriven och riskerarframför allt att förstärka sjukdomsbilden.För att rehabiliteringen ska bli framgångsrik ford-ras också kunskap om arbetsmarknaden i stort. Dåökar förutsättningen att hitta andra lämpliga arbetensom inte finns hos den ordinarie arbetsgivaren. Dennakompetens har inte men väl arbets-förmedlingen. Samarbetet dem emellan förhindrasdock av olika regelverk. Arbetsför-medlingen har inte ansvar så länge sjukskrivningenpågår, än mindre om sjukbidrag beviljats. Då stårman inte till arbetsmarknadens förfogande. Dessutomkan en arbetslös som varit sjukskriven men som intelängre uppfyller kraven för sjukskrivning ändå ansesha betydande arbetshinder av medicinska skäl somgör att han eller hon inte står till arbetsmarknadensförfogande. Då kan arbetslöshetsersättning förvägras.Då återstår socialbidrag från kommunen. Alla dessaolika regelverk måste ses över, och det skyndsamt.Herr talman! Jag skulle vilja påstå att trygghets-systemen har blivit så trygga att de har låst sig fast.Än mindre släpper de in varandra i respektive ansvar-sområde. Vi har blivit fångna i våra trygghetssystem.Rörligheten på arbetsmarknaden låses in alltmer,beroende på dessa rigida trygghetssystem, och reha-biliteringen blir för ensidigt inriktad. Detta kommeratt förstärkas vid ett eventuellt ökat arbetsgivarinträ-de. Dessutom är det att ifrågasätta sjukskriv-ningen som ett administrativt instrument i detta sam-manhang. Finns det någon undersökning som visar attsjukskrivningar minskar sjukfrånvaron och ökar möj-ligheterna till en lyckosam rehabilitering? Visar inteverkligheten motsatsen? Ju längre sjukskrivning,desto svårare synes det bli med en återgång till ar-betslivet. Många diskussioner och utredningar harlagts ned på hur sjukskrivningsblanketten ska se ut,och mer och mer information ska skrivas på blanket-ten.Ingen värdering har genomförts där man objektivthar kunnat bekräfta att sjukskrivningen, som ett för-säkringstekniskt administrativt instrument, minskarsjukförsäkringskostnaderna, förkortar sjukskrivning-ens längd eller förbättrar förutsättningarna för enlyckosam rehabilitering. Det verkar rimligt att ifråga-sätta sjukintygets värde. Hjälper det, eller stjälperdet? Därför måste olika projekt utformas där nuva-rande administrativa sjukskrivande kan värderas.Herr talman! Jag anser därför att beslut måstefattas som innebär att den lokala försäkringskassanoch arbetsförmedlingen får ett gemensamt regelverksom kompletterar varandras kompetenser. Vidaremåste arbetsförmedlingens uppdrag förändras så attinsatserna riktas mot människor med arbetshinder avolika slag. Arbetsförmedlingen har ingen anledningatt konkurrera med andra framväxande förmedlingarom friska och fullt arbetsföra medborgare.För att sjukskrivningens värde ska kunna värderasmåste geografiska projektområden framtas där for-men för nuvarande sjukskrivningsförfarande behålls,och andra likvärdiga geografiska områden identifierasdär sjukskrivningen sker efter andra former, t.ex. ettsamråd mellan eller arbetsgivarenoch den sjuke. Sjukpenning och arbetslöshetsersätt-ning borde döpas om till rehabiliteringspenning ochomfatta insatser som behövs för att återgång till ar-bete ska kunna ske, oavsett om arbetshindret utgörsav sjukdom eller annan icke-medicinsk orsak. Sjuk-försäkrings-, arbetsmarknads- och arbetsskadeavgif-ten i arbetsgivaravgifterna skulle kunna slås sammantill en enda rehabiliteringsavgift och tydliggöras somen försäkringsavgift. Det är då troligt att denna avgiftmarkant kan sänkas.Herr talman! Det är dags för en politik som öpp-nar rörligheten på arbetsmarknaden, även för demsom för tillfället står utanför på grund av sjukskriv-ning, arbetslöshet eller socialbidragsberoende, ochavskaffar inlåsningseffekterna i nuvarande rigida ochotidsenliga trygghetssystem.Anf. 216 ():Herr talman! Låt mig börja med att ge en eloge tilldemokratiministern. Om jag läst rätt är det endast femministrar eller statsråd som kommer att delta i denallmänpolitiska debatten. Det tycker jag är alldelesför lite. Men jag är glad att demokratiministern hedraross med sin närvaro i denna sena timme.Vid den första allmänpolitiska debatt jag var medom, , var i socialutskottet. När vi skulle debatteraen , möjligen ännu än , vardet lika lite folk i kammaren som - men det fannsinget statsråd. Han blev så arg - eller förtretad kanskeman ska säga för protokollets skull - att han sade: Nugår vi hem! Det finns ingen att debattera med! Och sågick vi samfällt hem. Men får vi stanna kvar.Jag ska inleda det här avsnittet, som handlar omdemokratifrågor, inte med att tala om demokrati somsådan, t.ex. med avstamp i ,utan i stället med att tala om försvaret av de demo-kratiska värdena. Dessvärre är det en fråga som blirmer och mer aktuell för som går.Ett fritt samhälle är öppet, demokratiskt och plu-ralistiskt - byggt på respekt för den enskilde, allmänoch lika rösträtt, maktdelning, marknadsekonomi ochstyre under lagarna. Varje medborgare är fri inte baraatt välja politiska representanter utan framför allt attfatta egna beslut och söka sin egen väg i livet.Demokratin har aldrig varit okontroversiell. Änfinns det totalitära och auktoritära samhällssystem ivår värld. Även i ifrågasätts demokratinstundtals, främst av socialister. Medan yttrande- ochdemonstrationsfriheten skyddar också dem som villifrågasätta är det också av avgörande betydelse attkunskap sprids om de totalitära staternas brutala ord-ning.Våld eller rättighetskränkningar i politiska syftenfår aldrig accepteras. När mötesfrihet hotas genomblockader, när människor hotas till liv och egendomav stenkastande aktivister eller när terrorister riktarattentat mot den fria världens institutioner - då måsteden demokratiska staten försvara sina medborgaremot våldsverkarna. Inte minst genom de kravallersom utbröt i samband med i Göteborgtidigare har frågan om politiskt våld aktualiserats.Jag kommer att ta upp några olika förslag somsyftar till att försvara friheten och demokratin.Det första och kanske viktigaste är att värna denrättsstat, med sin polis och sitt rättsväsende, som hartill uppgift att försvara det fria samhället mot våld-samma angrepp. Det andra är att upplysa om totalitä-ra regimers, som kommunistiska och nationalsocia-listiska staters, brott mot mänskligheten. Det tredje äratt det offentliga inte med bidrag ska stödja organisa-tioner som använder politiskt våld eller aktivitetersom innebär lagöverträdelser. Det fjärde handlar omsträngare straff för dem som hotar politiska företräda-re. Jag kommer också, om tiden räcker till, att beröraäganderätten som ett fundament när det gäller demo-kratin.Idén om ett fritt och öppet demokratiskt samhälleär kontroversiell, ifrågasatt och i delar av världenfortfarande bespottad. De terrordåd som tisdagen den11 september drabbade blev för oss alla enbrutal påminnelse om detta. Det fria, öppna och de-mokratiska samhällets livsluft är möjligheten att ifrå-gasätta etablerade uppfattningar samt skyddet av deavvikande och i majoritetens tycke kanske rent be-fängda åsikterna, religionerna och livsstilarna. Baragenom att i det öppna samtalet och genom det frialevnadsvalets exempel demonstrera demokratinsöverlägsenhet kan den vinnas för framtida generatio-ner.Lika självklart är att varje form av våldshandling,varje kränkning av demokratins grundläggande fri-och rättigheter, är oacceptabel. I en demokrati har alla- genom yttrandefrihet, fria medier, organisationsfri-het, demokratiska val, offentlighetsprincipen ochannat - möjlighet att övertyga andra. De som väljervåldets och kränkningarnas väg har däremot satt sigöver andra människors vilja och värdighet. I försvaretför demokratin måste rättsstaten stå stark och komp-romisslös mot dem som använder våld och kränk-ningar som politisk metod.Mötesfrihet måste garanteras alla, även dem medåsikter som avviker från majoritetens eller våldsver-karnas åsikter. Människor måste kunna känna sigtrygga till liv och egendom även vid demonstrationeroch manifestationer. Det kräver att poliserna är till-räckligt många och välutrustade och att straffen föröverträdelser är avskräckande. Om polis och rättsvä-sende inte är tillräckligt starka finns risken att det istället är medborgerliga friheter som beskärs på ettsätt som skapar ett bedrägligt lugn. Det är inte genomatt ha godtyckliga befogenheter som polisen ska kun-na stoppa och domstolarna bestraffa våldsverkare.Inskränkningar i demonstrations- och mötesfrihet fårinte bli svaret på maskerade aktivisters vandalisering.I stället måste rättsstaten ha resurser för att kunnaupprätthålla alla medborgerliga friheter.I är det främst olika grupper av extremasocialister som förespråkar demokratins avskaffande.Det handlar vanligen om vänsteranarkister, kommu-nister eller nationalsocialister och fascister. Rörelser-na förenas i sitt motstånd mot kapitalism, motglobalisering, mot den politiska demokratin och moträttsstatens institutioner. Det är uppenbart att under-visning och samhällsdebatt inte har förmått förmedlatillräcklig kännedom om historiens illdåd och till-räcklig vaksamhet mot de antidemokratiska resone-mangen.Det är bra, nödvändigt och förtjänstfullt att inteminst personligen engagerat sig iupplysningen om nationalsocialismens brott. ärdet dags att också bredda denna upplysningskampanjtill kommunismen.Det första handlade alltså om att värna rättsstaten.Det andra handlade om vikten av upplysning omkommunismens och nationalsocialismens brott. Nukommer jag till organisationer som använder politisktvåld.Genom att låta våldsamma aktivister vara med påolika typer av demonstrationer ökar man det mass-mediala genomslaget. Den möjligheten använderdessa organisationer när det gäller att marknadsförasina verksamheter. Sådana hänsyn är alltså viktigareför en organisation som ATTAC än respekt för mö-tesfrihet, enskilda människors egendom och enskildapolismäns liv och hälsa.Jag måste sluta med att säga att slutsatsen av dettaär att de organisationer som mottar statliga bidrag försin verksamhet inte får vara organisationer som sam-tidigt använder våld och brott för att idka sin verk-samhet.Anf. 217 ():Herr talman! För att ett samhälle ska uppstå be-hövs ett antal människor som kan kommunicera medvarandra och omfatta vissa gemensamma värderingaroch värden. Varje samhälle utgår från en sådan vär-debas, en etik, som klargör hur man bör uppträda motvarandra.