prot · GO0959 · 2001-02-01 00:00:00 — 168 Socialminister ():Fru talman! har frågat statsmi-nistern om han ämnar ta initiativ till en sammanhållennarkotikaorganisation inom somkan leda narkotikaarbetet. Interpellationen har över-lämnats till överlämnade den19 januari sitt slutbetänkande. Kommissionen föreslårsamma sak som , nämligen att ensärskild narkotikageneral ska utses, även om kom-missionen använder ordet narkotikaminister.Nu kommer hela mate-rial att sändas ut på remiss och arbetet har påbörjatsmed att på basis av kommissionens förslag utarbetaen nationell narkotikapolitisk handlingsplan.Samordningen av narkotikafrågorna inom Rege-ringskansliet sköts via det särskilda samord-ningsorganet SAMNARK där Justitie-, Finans- ochUtrikesdepartementet ingår och som leds av Social-departementet. Jag bedömer denna ordning som fullttillräcklig när det gäller samordningen mellan deberörda departementen.Jag förstår att både och har hämtat inspiration till förslagetom en särskild narkotikageneral från några ländersom har infört denna modell. Jag är dock tveksam tillom en sådan samordnande person skulle kunna fyllasamma funktion i , där ärförhållandevis litet och där regeringen beslutar kol-lektivt i alla frågor.Anf. 169 ():Fru talman! Jag vill börja med att tacka socialmi-nistern för svaret jag har fått . Inledningsvis villjag faktiskt tacka socialministern för den interpella-tionsdebatt vi hade , och en såsnabb hantering att Rohypnol i samma vecka blevtungt narkotikaklassat.Att frågan ställdes till statsminister på att jag såg det som en organisatorisk frågainom , och inte valde att interpellerasocialministern.Nu har jag fått det här svaret.Inte efter det att jag lämnade ininterpellationen informerades jag om att lagt samma förslag om att inrätta ennarkotikaminister.Vi moderater har lagt det här förslaget redan un-der den allmänna motionstiden i en narkotikamotiondär vi lyfte fram frågan.I finns det ministrar för en mängd områ-den. har det varit en poäng att visaallmänheten att en fråga är viktig och bör prioriteras.Det är det som saknas när det gäller narkotikafrågor.En minister, eller om vi kallar det narkotikagene-ral, skulle om man väljer rätt person kunna bli enfrontfigur för bekämpningen av det ökade narkotika-missbruket i samhället. Jag tror att det är oerhörtviktigt att man genom en sådan tillsättning tydligtmarkerar att regeringen menar allvar med att frånhögsta nivå vilja ta ett kraftfullt tag i de här proble-men.Jag tror inte att man kan ställa krav på förbättring-ar enbart på nivå om man inte har ett tyd-ligt ledarskap även på statlig nivå.Att införa en narkotikageneral, eller om vi kallardet minister, vore att ge ett stort stöd just till alla demsom arbetar med frågan ute i landet. Generalen skullekunna vara en representant som kunde möta sinajämbördiga kolleger i andra länder, vilket också soci-alministern nämner i sitt svar.I dag har ju ett med europeiskt mått mättbra ramverk för narkotikabekämpning. Frågan äroerhört omfattande.Även har landat på etttydligt ledarskap. Det skulle ge ett förstärkt narkoti-kapolitiskt ledarskap där regeringen skulle kunna taen mer aktiv roll än man kan göra , både natio-nellt och internationellt.Vi vet ju att narkotikaproblemet påverkar helasamhället och också kräver insatser på olika nivåer.Av svaret som jag har fått av socialministern kän-ner jag att socialministern är tveksam tillden här funktionen. Det tycker jag är väldigt synd.Det finns en stor majoritet av befolkningen somskulle vilja se det här ledarskapet i narkotikafrågan.Jag undrar om ministern är beredd att utveckla sintveksamhet något.Anf. 170 Socialminister ():Fru talman! När jag en gång var ungdomspolitikerlärde jag mig att om man ska få uppmärksamhet kringen fråga ska man kräva att det ska utses en särskildminister i frågan. Oavsett vilken fråga det var fickman alltid litet uppmärksamhet om man sade: Sedankräver vi att någon särskild i regeringen ska sysslamed detta.Nu efteråt ska jag gärna erkänna att det ofta fickersätta den riktigt djupa diskussionen, nämligen: Vadska denna minister syssla med?Den viktiga frågan, om vi ser till Narkotikakom-missionen, är att regeringen, liksom ochhela det politiska systemet, kunde konstatera att manefter av mycket stora och mätbara fram-gångar på narkotikaområdet stod inför nya utmaning-ar. Missbruket började öka. Alltfler ungdomar pröva-de narkotika. Vi konstaterade att den lagstiftning ochde instrument vi hade och den strategi vi arbetademed uppenbarligen inte var tillräckliga.Då tillsattes för att göraen utvärdering av det som hänt och för attanvisa vägar att anta de nya utmaningar vi ställs redovisar ganska mycketsom är spännande. Men jag tycker att det är en sned-debatt att börja med en diskussion om hur Regerings-kansliet organiseras. Det viktigaste nu är att vi får entilltro till den restriktiva narkotikapolitik som harvarit grundläggande för den svenska politiken.Runtom i sker nu en svängning över till enmer liberal hållning till narkotikafrågan. Vi konstate-rade att den belgiska regeringen har lagtett förslag som innebär att man inte längre ska krimi-nalisera bruket av vissa narkotiska preparat.Det viktigaste är att vi skapar tilltro till det mål vihar om ett narkotikafritt samhälle, och att vi på punktefter punkt ser över vilka eventuellt nya instrumentsom behövs. Behövs det en skärpt lagstiftning pånågot område? Hur ska vi se till att resurserna an-vänds effektivt? Behövs ökade resurser?Jag för min del är övertygad om att det behövsförstärkta resurser när det gäller exempelvis miss-bruksvården.Hur ska vi se till att samarbetet mellan polisen,tullen, de vårdande instanserna och socialtjänstenfungerar effektivare?Vad vi behöver , före en särskild minister, är eneffektiv handlingsplan för att möta de nya utmaning-arna. Den ska ta sikte på att behålla målet för narkoti-kapolitiken och skärpa instrumenten för att leva upptill det som vi förhoppningsvis är överens om i riks-dagen, nämligen att ska sträva mot ett narko-tikafritt samhälle.Hur regeringen sedan organiserar arbetet blir enandrahandsfråga. Vilka ministrar man arbetar med iolika departement är mer en fråga om hur man tror attregeringsarbetet fungerar effektivast. Jag tror att denform av samordning som har präglat narkotikapoliti-ken har varit framgångsrik. Det är inte brist påministrar, utan det är snarare brist på de effektivainstrumenten för att möta de nya utmaningarna.Hur vi ska hantera handlingsplanen får vi enchans att diskutera när regeringen efter remissom-gången redovisar förslaget till en ny narkotikapolitiskhandlingsplan.Anf. 171 ():Fru talman! Det är kanske där vi har lite olikameningar. Jag tror att det här kan byggas upp paral-lellt. Om man inledningsvis inrättar en ministerpost,eller narkotikageneral, kommer den att vara med frånbörjan och ta ansvaret för hur frågorna ska hanterasinternationellt och nationellt.Jag håller med socialministern om att kommissio-nen har otroligt många intressanta förslag. Remissengår nu ut, och sedan ska förslagen sammanställas såatt man kommer till rätta med ett har pekat på just dessafrågor, nämligen att är litet med ettfåtal olika handläggare inom de olika departementensom handhar frågorna. Det blir inte den riktiga styr-kan. Det är den styrkan som jag vill visa utåt motandra länder, nämligen att vi sätter ned foten, vi haren egen minister i frågorna och att vi ska åtgärda detena efter det andra.Regeringskansliet har ju inte hunnit med några ut-åtriktade aktiviteter. Det har varit mera av att ta emotolika frågor. Eller har jag missuppfattat arbetet hostjänstemännen i ? Det är det somkommissionen har pekat på. Det är därför jag anseratt det skulle vara så viktigt med att inrätta dennaministerpost.Anf. 172 Socialminister ():Fru talman! Jag har deltagit i en rad internatio-nella diskussioner om narkotikapolitiken, vilket förövrigt också justitieministern har gjort - både dennuvarande justitieministern och hans företrädare.Vi vet att våra kolleger begär handfasta resultat.Kan vi visa att den politik vi har valt, nämligen denrestriktiva linje som skiljer sig avsevärt från vad t.ex.Holland och, tydligen också, valt, leder tillframgångar får vi respekt. De bryr sig inte så mycketom titulaturen. Om det är socialministern eller justi-tieministern som talar i frågan bekymrar dem mindre,utan det är fråga om framgångarna.Vi har kunnat visa på framgångar. Vi harkunnat peka på att den restriktiva linjen har inneburitett lägre missbruk, färre som börjar missbruka narko-tika och faktiskt framgångar när det gäller dödlighet.Nu har man börjat ifrågasätta detta eftersom miss-bruket ökar igen, inte minst bland ungdomar. Deninternationella statistiken pekar på att också de somhar valt en liberalare hållning har varit framgångsrikanär det gäller att minska antalet dödsfall av narkotika.Jag tror emellertid att vårt bekymmer är att vi nubehöver en större samordning, vilket är det väsentligabudskapet från . Vi behöverförstärka resurserna. Jag säger inte att det inte skullebehövas någon minister, men jag tycker att det är attbörja diskussionen i fel ända. När vi presenterarhandlingsplanen menar jag att det är dags för rege-ringsbildaren, statsministern, att bestämma vilkenorganisation man ska ha för att effektivast genomföraden. Jag tror att vi kommer att vara eniga i riksdagenangående handlingsplanen om att det behövs ökaderesurser och finslipade instrument för att leva upp tillvåra ambitioner.Anf. 173 ():Fru talman! Jag sade inledningsvis att jag hadeväckt interpellationen innan kommissionen hade lagtfram förslaget. Det är det som gör att jag ville drivafrågan. Jag har all förståelse för att vi kan avvakta. Viska avvakta remissvaren. Det är där man får se hurremissinstanserna ser på frågan om en minister ellergeneraldirektör.Jag vill härmed tacka ministern för det svar jaghar fått och informera om en annan sak, nämli-gen att det i går i bildades ett tvärpolitisktnätverk med samtliga sju partier representerade somkallas för Riksdagsmän mot narkotika.Överläggningen var härmed avslutad.14 § Svar på interpellation 2000/01:214 omassistentersättningenAnf. 174 Socialminister ():Fru talman! har också frågat migvilka åtgärder jag tänker vidta för att LSS och LASSåter ska kunna ge funktionshindrade en värdig ochtrygg tillvaro.Frågan rör det förtydligande i som skedde1996 och som innebar att assistansersättning i huvud-sak inte skulle lämnas för tid då den funktionshindra-de personen vistas eller deltar i barnomsorg, skolaeller daglig verksamhet enligt LSS.Innebörden av insatsen personlig assistans är attdet ska vara fråga om ett personligt stöd som ger denfunktionshindrade personen möjligheter till ett själv-ständigt liv. Personlig assistans har dock aldrig varitavsedd att ersätta personal som behövs för att drivaen verksamhet. Om den enskildes behovav särskilt stöd inte kan tillgodoses med ordinarieresurser i den kommunala verksamheten bör det iförsta hand vara ett ansvar för verksamhetens hu-vudman att tillföra de extra resurser som behövs.Avsikten med den förändring i som gjordes1996 var inte att försämra det praktiska stödet tillfunktionshindrade personer och inte heller att helt tabort den personliga assistansen. Av 4 § 2 stycket iLASS framgår också att personlig assistans medassistansersättning kan lämnas i speciella situationer.Sådana situationer kan t.ex. vara där den enskildesfunktionshinder innebär särskilda svårigheter attkommunicera med andra än assistenten eller där detmed hänsyn till den enskildes hälsotillstånd behövsen personlig assistent. Det kan också röra situationerdär funktionshindret gör det särskilt angeläget att denassistansberättigade har ett starkt begränsat antalpersoner knutna till sig.Den förändring som gjordes 1996 i fråga om av-gränsningen till verksamhet gäller dess-utom endast . Även i de fall assistansersättninginte utgår enligt har kommunerna skyldighetenligt annan lagstiftning - socialtjänstlagen, skolla-gen och LSS - att ge det stöd som behövs för att denfunktionshindrade personen i fråga ska kunna delta iverksamheten. Det innebär att kommunen fortfarandekan tillhandahålla en eller flera personliga assistenterför personligt stöd och service inom den dagligaverksamheten.Jag anser att kontinuiteten och tryggheten i detpersonliga stödet inte får urholkas. Det är därför sär-skilt angeläget att försäkringskassor och kommunernära samverkar för att uppnå goda lösningar. Sammaperson bör t.ex. kunna vara personlig assistent åt enperson som har assistansersättning och varaassistent inom den dagliga verksamheten men då medersättning från kommunen.Införandet av personlig assistans och assistanser-sättning är en reform som har betytt mycket förmånga personer med funktionshinder, och det ärangeläget att den fungerar så som avses både när detgäller barn och vuxna. Jag bedömer att det för närva-rande inte finns någon anledning att göra några för-ändringar i LSS eller eftersom det finns möj-lighet till personlig assistans och assistansersättninginom daglig verksamhet i vissa situationer. Jag kom-mer dock att noga följa utvecklingen och om detbehövs återkomma i frågan.Anf. 175 ():Fru talman! Jag vill återigen börja med att tackasocialministern för svaret även på den här interpella-tionen.När öppnades i kammaren i september1999 uttalade statsminister att det ärdags att riva hindren för de funktionshindrades rätt attfullt ut delta i samhället.Det har gått dess, ochfortfarande tvingas många handikappade slåss motkommuner och försäkringskassor. Allt fungerar påpapperet men, socialministern, inte i praktiken.Människor med funktionshinder är individer medvarierade och särpräglade behov och önskemål. Detvar den bärande tanken som låg bakom den handi-kappreform som under den första delen av 1990-taletinfördes av en moderatledd regering.Jag blev så ledsen och upprörd se-dan när jag läste i min lokaltidning. Där var en storbild på en nordvästskånsk flicka som hade tre olikahandikapp. Hon kunde inte längre vistas på sin dag-centerverksamhet bara för att försäkringskassanplötsligt, , omprövat hennes rätt till assis-tenthjälp.I och med att assistenthjälpen drogs in på dagtidoch andra skulle ta hand om henne på dagcentret blevhon orolig, skrek och grät och kunde inte fortsätta iverksamheten.Det är precis detta som socialministern pekar på.Ni säger klart och tydligt att när en handikappad ungperson, flicka eller pojke, kommer till skolan eller tilldagverksamheten är det stopp för den som kännervederbörande. Det är er allmänna inställning. Ni harbestämt att det ska vara så. Då ska kommunen ta övermed sina anställda. Helt plötsligt raseras världen förde här människorna. De kan kanske inte kommunice-ra på någon annan väg. Det tar innan mankan förstå en människa som har ett handikapp.Ändå pekar socialministern på att det är den en-skildes behov av stöd som ska tillgodoses. Vi måstekomma till rätta med det här. Vem ska bestämmaöver det här? Jag vill gärna få ett ärligt svar från soci-alministern. När vi införde den här regeln fanns intede här avgränsningarna. Jag tycker att det är ledsamtatt de funktionshindrade barnen och ungdomarnahamnar mellan två stolar. tyckeren sak och kommunen något annat, och den drabbadeindividen kan inte göra något alls.Vackra ord hjälper inte. Man blir rent bedrövadnär man ser vad som händer ute i samhället. Jag villfråga: Varför är inte socialministern beredd att hjälpaden västskånska flickan och hennes medsystrar ochmedbröder, som faktiskt är offer för byråkrati? Varförhar ni socialdemokrater inskränkt möjligheterna förhandikappade att behålla sin vårdhjälp så snart devistas i kommunens dagligverksamhe-ter eller i skolan?Anf. 176 Socialminister ():Fru talman! Först något grundläggande om assi-stansersättningen. fattade regeringen beslutom LSS. hade 3 899 personer be-viljats assistans enligt LSS. Sedan den borgerligaregeringen fick lämna ifrån sig makten har detnästan regelbundet upprepats här i att soci-aldemokraterna och regeringen på något sätt har för-svårat detta. Sanningen är den att från december 1994till december har antalet personer som får assistanser-sättning ökat från 3 899 till 8 936, alltså i stort settfrån 4 000 till 9 000. Detta har skett under den social-demokratiska regeringsperioden.Det har alltså skett mer än en fördubbling av an-talet personer som får assistansersättning. Det är etträtt viktigt påpekande, för det innebär att 9 000 per-soner äntligen har fått en möjlighet till ett eget liv.Finansieringen av detta och garantin för att det skafungera har den socialdemokratiska regeringen ståttför.Så till frågan om assistans i skolan eller i verk-samhet som kommunen ansvarar för. Jag tycker attdet är en ganska förnuftig princip att skolan ska se tillatt den fungerar också för personer med funktions-hinder. Kommunerna har ett ansvar för att se till attskolan kan ge det stöd som var och en som deltar iskolverksamheten behöver. Grundprincipen att kom-munen ska svara för detta tycker jag alltså är alldelesrimlig, och den stämmer väl överens med mitt sätt attse på handikappfrågorna och på handikappolitiken.Om det är så att den funktionshindrade behöversärskilt stöd för att kunna delta i undervisningen ochdet finns särskilda skäl för detta, föreligger också enmöjlighet att fattar beslut om sär-skild personlig assistans. Det finns enligt de uppgiftersom jag har fått från ingentingsom tyder på att försäkringskassorna under de senasteåren skulle ha varit mindre generösa i detta avseende.Jag har privat kontrollerat de uppgifter som MaudEkendahl har tagit del av i någon tidning i västraSkåne, och de är faktiskt förbryllande. Skälet är detatt om det handlar om dagligverksamhet kan det intehandla om barn. Dagligverksamhet enligt LSS är eninsats som bara gäller vuxna. Handlar det om barnmåste det vara fråga om någonting annat. Handlar deti så fall om en ändring som hargjort, kan den inte ha gått tillbaka till den lag somgenomfördes . Sannolikt har det skett en annanbedömning, och förhoppningsvis är det så att situa-tionen för flickan radikalt har förbättrats.Det är dock någonting i tidningsuppgifterna somhelt enkelt inte är korrekt. Antingen är det inte en flicka utan en vuxenperson, och är hon vuxen är det sannolikt så att manhar bedömt att situationen har förändrats. Det handlarinte om den förändring som genomfördes , efter-som en sådan skulle ha varit genomförd och prövadfram till 1998. Man kan från intesäga att det var beslut som ledde till föränd-ringar , utan då har det gjorts en annan be-dömning.Anf. 177 ():Fru talman! Det är farligt att gå in på enskilda fall,men man måste ta upp enskilda fall för att se hurregler fungerar. Det handlar om en nordvästskånskflicka som är vuxen. Hon blev bevil-jad ett visst antal timmar. Det har inte någon gångunder gjorts någon bedömning av denhär flickan, utan kom beskedetom en omprövning, och då tog man bort assistanser-sättningen. Det handlar om att hon skiljs från de indi-vider som hon känner trygghet hos. Hon klarar siginte med att få hjälp från kommunen.Socialministern hänvisar till 4 § andra stycket iLSS, enligt vilket man av särskilda skäl skulle kunnafå den hjälp som det gäller. Men vem ska göra dentolkningen? Vem har rätt att bedöma den handikap-pades behov? kan säga att denbedömer på ett sätt, medan kommunen säger någotannat. Vem har rätt, och vad ska man göra i ett sådantfall? Man måste i ett sådant ärende få sitt fallprövat i länsrätten, kammarrätten och regeringsrätten.Vad händer då med dem som sitter där hemma?Det förfärliga är att man som handikappad måsteanvända rättssystemet om man inte får vara med i dendagliga verksamheten utan faller mellan två stolar.Jag vill få hjälp från socialministern att få till stånd enändring så att vi inte ytterligare förstör för de härindividerna. Det som de har att se fram emot i sin lillavärld är kanske att få komma till den här dagverk-samheten.Jag hoppas att jag med detta har redogjort litebättre för det här. Jag undrar vilka åtgärder socialmi-nistern tänker vidta för att komma till rätta med dehär problemen.Anf. 178 Socialminister ():Fru talman! Det är, som säger,inte vår sak att här i diskutera enskilda fall.Anledningen till att jag kommenterade detta var attinterpellationen grundade sig på tidningsuppgiftersom var lite otydliga. Det är viktigt att klargöra vilkaprinciper som gäller.Daglig verksamhet enligt LSS är en skyldighet förkommunen och så att säga en rättighet för den enskil-de, och verksamheten är förbehållen vuxna. Jagtyckte därför att uppgifterna var en smula förbryllan-de.Vad gäller försäkringskassornas bedömningar avassistansersättningar har jag fåttentydiga besked om att försäkringskassorna inte harblivit mer restriktiva. Den förändring som skedde1996 skulle följas upp. Alla de som hade fått beskedföre förändringen 1996 skulle få besked ,och en omprövning skulle kunna göras under dentiden.Nu har det såvitt jag förstår gått be-slutet. Det gör att det är en smula förbryllande. Jagkan inte tolka det på annat sätt än att det handlar omatt gör en annan bedömning,och den gör bedömningen att situationen har förbätt-rats. Det är inte alldeles säkert att den därmed har rätt.Men det är väl vad beslutet grundar sig på.Det är inte en följd av det tidigare beslutet från1996, utan förmodligen en följd av en annan bedöm-ning. Då blir det väldigt svårt för oss att diskutera omförsäkringskassan gjorde en rätt bedömning. Mengrunden är sannolikt att gören annan bedömning än vad den har gjort tidigare,eller att den bedömning som den nu gör pekar på inte behöver stödet.Sedan kan ha fel i sina avväg-ningar. Det får i så fall prövas. Det är rätt viktigt.Maud börjar med diskussionen 1996. Men de kan inte ha betydelse för debeslut som fattas år 2000.Anf. 179 ():Fru talman! Jag har förståelse för att man ska harättigheten och att kommunen har skyldigheten attbistå med dagverksamheten. Men det handlar om attden nordvästskånska flickan är i behov av sammaassistent. Hon är inte i behov av någon annan i kom-munen. Det är det som gör att hon inte kan få bistånd.Det finns enligt uppgifter från släktingar som jaghar varit i kontakt med, hennes syster, ingen somhelst förändring i hennes tillstånd. Hon har exaktsamma tillstånd som hon hade sedan.Jag tycker att det är märkligt att man ska behövahamna mellan två stolar som man här gör. Det varockså precis det socialministern sade. Har det begåttsett fel får myndigheterna göra en bedömning ochpröva det.Det var vad jag sade från början. Då sitter densom är drabbad hemma och kan inte vara med i detdagliga livet för att två myndigheter inte kan kommaöverens. Då sitter den människan fast i byråkratinsklor. Den är väldigt socialdemokratiskt uppbyggd ochinte humanitär.Det är rent inhumant, tycker vi moderater. Hadevi använt vår modell med en statlig peng hade denenskilda själv fått göra bedömningen med sina släk-tingar.Anf. 180 Socialminister ():Fru talman! Jag menar att principerna för det sys-tem som vi nu har är korrekta. Det handlar naturligt-vis om att det görs förnuftiga bedömningar, att för-säkringskassan följer sitt uppdrag och att kommuner-na tar på sig sina skyldigheter.Grunden för den ansvarsfördelning som finnsmellan vad som är statens skyldighet och vad som ärkommunernas skyldigheter är ganska rimlig. Om detär så att en enskild av särskilda skäl behöver kontinu-itet och just samma personer för att det ska fungerafinns det möjlighet att ge assistansersättning av sär-skilt skäl. Den möjligheten finns.Jag kan inte avgöra hur man har bedömt det i justdetta fall. Men det finns en möjlighet för försäkrings-kassan att göra detta. De uppgifter jag har fått frånförsäkringskassan är att de beslut som har fattats desenaste åren inte tyder på någon större restriktivitet äntidigare, utan man är förhållandevis generös när detgäller att bedöma stödet.Maud säger att om hadefått fortsätta hade det blivit en annan bedömning.Problemet var att det inte fanns ekonomi att fortsättaden reform som genomfördes.