prot · GO0952 · 2001-01-18 00:00:00 — Men framför allt pekar man påatt stressen i tillvaron är den viktigaste orsaken.Stressen minskar tiden tillsammans. Kärleken ges intedet utrymme som den kräver.Fru talman! Är det då så konstigt att det blir somdet blir? Nej, jag tycker inte det.Här har vi ett läge där både man och kvinna i re-gel jobbar heltid för att få hushållsekonomin att gåihop - ofta mer än heltid dessutom. Många pendlartill och från jobbet. De par som ännu inte har skaffatbarn ser den enorma stressen på tunnelbanan ellerbussarna och ser de svettiga pannorna hos föräldrarnasom är på väg till dagis och som på eftermiddagenhämtar ungarna, för att kanskeskjutsa äldre syskon till fotbollsträning eller vad detär fråga om. Då tittar de på varandra och funderar omde verkligen orkar med det här - det verkar jobbigt attskaffa barn - och så avvaktar de. Trötta par orkar intemed varandra, och än mindre orkar de med barn. Såser det ut.Fru talman! Maxtaxa och höjda bidrag i olikaformer löser naturligtvis inte detta. Stressen som detinnebär att försöka räcka till finns fortfarande.För mig ligger ansvaret på ett helt annat plan, frutalman. Bara mer tid för kärlek och samvaro mellanvuxna ger förutsättningar för fler barn. Det är ganskanaturligt, eller hur? Bara mer tid för de egna barnenger förutsättningar för ytterligare barn. Det direktbarnfientliga samhälle som vi ser, dagis för alla tilltrots, kan aldrig få människor att satsa på fler barn.Bara om vi ger kärleken och relationerna mellanparter och mellan föräldrar och barn mer plats ochmer tid kommer barnafödandet att öka.TCO-basen skrev ett debattinlägg iSvenska i detta ämne . Han säger såhär: Människor har stora svårigheter att få livspussletatt gå ihop. måste statsråden bidra med konkretalösningar.Nordh har rätt i sin första analys. Barn upplevskomplicera tillvaron. Tyvärr landar ändå på attdet är större och fler bidrag som ska få trenden attvända. Statsrådens stressgrupp, med ispetsen, förväntas komma med begåvade förslag i denhär riktningen. Av det här har vi naturligtvis inte settnågonting . Den skåpmaten, med ytterligarebidragsregler och -nivåer, fungerar inte.Möjligen kunde något lämpligt statsråd ta sig antiteln kärleksminister, fru talman, med särskilt upp-drag att ge kärleken en chans genom att skapa mer tidoch större frihet att njuta av varandra och umgås medde små och stora barnen. Kan vi föreslå en ministerför djurskydd borde en kärleksminister också få plats.Vi får se vad hittar på.Självfallet kan inga ministrar i världen - tack ochlov - skapa ömhet mellan människor, men alla mi-nistrar måste naturligtvis förstå att alla familjer bordekunna leva på sina samlade inkomster med en sådanmarginal att tiden för kärleken räcker till. Den tidenska man själv kunna arbeta ihop, prioritera och värde-ra som viktig. I mitt vill jag se ett samhälledär statens åtaganden och utrymme krymper avsevärt,till förmån för den enskilde.Man skulle kunna säga att en förutsättning förkärleken och barnen är att staten och politikerna drarsig undan till förmån för den lilla familjen. Bara såskapas det utrymme och de friheter som krävs. Fa-miljens livsval måste kunna ske vid köksbordet ochinte vara beroende av politiska beslut, som vi hörpratas om här i kammaren, i den utsträckning som viser. Valfrihet i vardagen, att kunna leva på sin in-komst med marginal, att ha ett arbete - allt detta gerlivsutrymme som stimulerar människor att se varand-ra, att ta ansvar, att känna glädje och kärlek. Först då,fru talman, kommer våra unga familjer att välja bar-nen.Anf. 113 () replik:Fru talman! Jag hörde återigen de insmygande or-den om det barnfientliga samhället. Flera moderaterhar nämnt det . Det är möjligt att , OECDm.fl., som har gett internationella utmärkelserför att barn här generellt sett har det bra jämfört med iandra länder, har fel. Jag tycker att det är bra att vihar fått utmärkelserna, och vi ska vara glada ochstolta över det. Men vi ska inte vara nöjda, för detfinns många barn som inte har det bra.Anders nämner att föräldrarna jobbar all-deles för länge och stressar för mycket. Då undrarjag: Är för kortare arbetstid? Det skullevara intressant att veta det.Sedan kan vi skämta till det lite och säga att vi äroroade över att barnafödandet har minskat. Men detallra sista nu är att vi har fått tecken på att det harvänt - alltså i samband med att vi lovade ut maxtax-an!Anf. 114 () replik:Fru talman! Jag är inte så säker på att våra unga,kärleksfulla par studerar kammarens arbete så tydligtatt man genast går hem och funderar på detta medmaxtaxan. Jag tror inte att det är på det sättet. Det ärutmärkt att vi har en bättre situation i än iandra länder. Det är bra. Men jag konstaterar samti-digt att det finns stora brister. Vi har ju hört underhela förmiddagen att det finns många familjer somfaktiskt lever i misär, och där barnen far väldigt illa.Så jag är inte nöjd med detta.Det här med kortare arbetstid är en fråga som ärviktig. Jag är för kortare arbetstid. Men jag är inte föratt vi fattar beslut här. Det måste var och en bestäm-ma; hur jag vill lägga upp min vardag, min livscykel.Det kan inte vara politiker som ska ange detta. Förstoch främst gäller det att man har ett arbete att gå till.Det är självklart det viktigaste. Men det gäller ocksåatt man har en sådan inkomst efter beskattning själv kan spara pengar, lägga undan på hög, ochsedan använda dem när det passar den egna familjen.Det kan inte politiker avgöra.Anf. 115 () replik:Fru talman! Jag tror faktiskt inte heller att dethänder något precis när man går ut och lovar max-taxa. Vi delar den uppfattningen. Jag tror att dethandlar om det sammantagna, att man har en barn-vänlig politik som den vi nu lyckas föra i Sverigemed höjda barnbidrag, med att ge skolan något bättreförutsättningar - eftersom det finns uppenbara bristerpå ett antal skolor - och med att se till att vi har entrygghet hos familjerna och att man har ett arbete somman kan vara ledig från och komma tillbaka till eftersin föräldraledighet. Jag tror att det sammantaget göratt man känner sig så trygg att man säger: Ja, nu är viberedda att skaffa barn. Det tycker jag är positivt iSverige.Anf. 116 () replik:Fru talman! Det är viktigt att vi får upp barnafö-dandet. Jag tror att det är det. Det måste vara så. Lig-ger det på under två minskar ju befolkningen. Tackoch lov är invandringen hygglig på det sättet att denhåller uppe de här siffrorna.För mig är det så att valfriheten är oerhört viktig.Jag tror att det är den viktigaste faktorn också förfamiljen. Det visar undersökningarna. Man vill fak-tiskt kunna disponera sin egen tid på ett annat sätt.Man anger stressen som den viktigaste faktorn. Vi haringen barnvänlig politik i den meningen att barnfa-miljerna är beroende av politiska beslut. hävdarman att i barnbidrag är den viktigaste faktornför att det ska kunna fungera.Men är det verkligen på det sättet? Måste vi intesträva efter ett samhälle där de allra flesta ska kunnaleva på sina inkomster? Självklart ska vi ha ett systemsom stöttar de människor som är i kris. Det är statensabsoluta uppgift. Men merparten, den absoluta mer-parten av folket, ska kunna leva på sina inkomster.Anf. 117 ():Fru talman! hävdar att fler poliseroch längre straff är den enda lösningen på kriminali-teten. Vi kan varken skydda oss från brott genom attenbart straffa brottslingar hårdare eller genom att ökarisken för att de ska åka fast. I längden är det inteheller en framkomlig väg att låta polisen vaka överalla laglydiga medborgare. Det bästa sättet att skyddaoss från brott är att motarbeta orsakerna till att brottbegås.Jag tror att de flesta brott begås när människorkänner sig inmålade i ett hörn och när de lagliga vä-gar som samhället rekommenderar inte framstår somen möjlig lösning på deras problem. Det kan gälla omman har skulder, är arbetslös, lever på socialbidragoch inte har hittat en laglig väg att skaffa sig pengar.Det kan också gälla om man har relationsproblem ochsaknar språk och inlevelseförmåga. Då kan våld tillslut bli den enda utvägen.Det bästa sättet att motverka brottslighet är somjag ser det därför att skapa ett samhälle där människorär fria och starka och har många valmöjligheter.Grunden för detta, fru talman, läggs i barndomen ochungdomen. Barn som växer upp med trygghet, själv-förtroende och möjlighet att förverkliga sina drömmarblir också goda medborgare. Alla familjer räcker intetill för att ge detta fullt ut under barnens hela uppväxt.Kommunala verksamheter syftar därför inte bara tillatt ge utbildning och barnpassning utan även till attge stöd till barn och ungdomar som behöver det underuppväxten.Moderaterna satsar inte på barn och ungdomar. IStockholm ser vi tydligt hur de styrande moderaternaskär ned på verksamheter för barn och ungdom. I t.ex.Tensta, där jag bor, försvann parkleken Nydal. Efter-som jag går genom parken med min son harjag sett vilken stor betydelse den hade för barn ochungdomar i . Många kom till parken direktefter skolan med sina läxor eftersom föräldrarna intekunde svenska. I parken möttes alla oavsett språktill-hörighet, och det gemensamma språket var svenska.Där fanns vuxna som både kunde hjälpa till medläxorna och på andra sätt tjäna som förebilder förbarnen.Jag hävdar inte att polisen inte behöver mer resur-ser än den har . Men jag tycker att det är cynisktatt som gör ständigt kräva att mer avsamhällets resurser ska användas till polis och rätts-väsende som de satsar allt mindre på barnoch ungdomar, vilket jag tror är det bästa sättet attförebygga brottslighet på lång sikt.Anf. 118 () replik:Fru talman! Enligt Aktuellt i politiken taladebrottsforskaren inför den socialdemo-kratiska gruppen . Jag utgår från att NalinBaksi var där och lyssnade . Enligtcitat från Aktuellt i politiken sade är inte en biprodukt av brister i sam-hället. Stölderna ökar ju i takt med ökad välfärd.Med den syn som gav uttryck för nu utgårjag från att hon hade invändningar i samband meddetta gruppmöte. Det skulle vara intressant att höravilka invändningar hon hade och vilka slutsatser hondrog av anförande.Anf. 119 () replik:Fru talman! Först vill jag bara säga att jag heterNalin Pekgul. Jag var där och lyssnade. Det som ärtydligt för mig efter alla de år som jag har jobbat medbarn i , både med läxläsningen och på ett ung-domskafé, är att de barn som får hjälp och stöd klararsig. De kommer vidare. De får också ett bättre liv. Debarn som inte får det stödet och inte har den hjälpenhemma klarar sig inte. Jag har också sett de barn somfaktiskt hamnat i kriminalitet, som just har stulit sa-ker, som har gjort inbrott, som har ryckt väskor ochallt möjligt. Jag har sett den skillnaden.Vad jag försöker säga är att det gäller att satsa itid. Jag lyssnade på en kristdemokrat, tror jag att detvar, som sade att man måste sättain resurserna . Det är det jag menar. Bara mansätter in resurserna precis i början kommer inte de härbarnen att utvecklas till de kriminella personer somde sedan blir. Sedan finns det också klara skillnader.Jag återkommer till det.Anf. 120 () replik:Fru talman! Det vi nu får höra innebär att de somfår stöd klarar sig i dåliga tider. Men de klarar sig intei goda tider. Då måste det finnas någon reflexionkring detta, och det är den jag är ute efter.Anf. 121 () replik:Fru talman! Jag skulle vilja svara mer ordentligtpå den förra repliken. Visst, vi kan få det hur bra somhelst i samhället ekonomiskt, men om det inte kom-mer just de barn som behöver det till del kommer detinte att hjälpa dem i deras liv. Det är det jag försökersäga med det här exemplet. Visst går det jättebra iSverige. Men det är som styr i Stock-holm, och det är de som försämrar för barn och ung-domar. Barnen i får det inte bättre genom detekonomiska läge som är i Sverige.Anf. 122 ():Fru talman! Barnen är det bästa vi har. Bortomvardagens mödor att få familjens ekonomi att gå ihop,att få tiden att räcka och att räcka till i alla våra rollerså vet vi vad vi sätter först och vad vi tycker är vikti-gast av allt.Det blev barnens århundrade.Leken blev viktigare, synen på barns utveckling ochförmåga förändrades. Men bilden av att barnet bara ären liten vuxen har tyvärr inte helt försvunnit. Barnetförväntas i varje fall anpassa sig helt till de vuxnasvärld, även om vi erkänner att deras behov ofta ärandra än våra.I dag finns det organisationer som ger röst åt bar-nen, och Hennes Majestät Drottningen verkar oftaaktivt och tydligt i barnens tjänst. Trots att vi dagli-gen får den ena rapporten värre än den andra ombarns förhållanden så går det framåt, ofta mot detbättre. Man kan t.ex. notera att det för inte mer än ettpar decennier sedan fortfarande gjordes t.ex. vissamedicinska ingrepp utan bedövning på barn.Men de rapporter vi får är som sagt för-skräckande. I går misshandlades en liten tioårig pojkepå väg hem efter att han hade åkt skridskor. Gär-ningsmännen var andra barn, äldre. Denhalvtimme som han genomled är ett övertydligt ex-empel på att mycket är fel i barnens värld.Det föds ca 100 000 barn i . Ochstatsministern har i stora propåer bett svenska folketatt vara flitigare och att öka den siffran. Regeringenöverväger t.o.m. att pressa landstingen att förändrareglerna för provrörsbefruktning och därigenom gefler möjlighet att bli föräldrar. Men måste vi inteställa oss frågan varför de som har möjlighet att fåbarn inte får fler?I får man inte barn. Det heter att vi skaffarbarn. När barnet är får mamman ett brev frånförsäkringskassan med information om den s.k. två-ochetthalvtårsregeln. Jag fick ett sådant brev för nå-gon månad sedan, och rubriken var Vad tiden gårfort. Vår lille är , och vill systemetstyra när lille ska få ett syskon. Om vi inteföljer reglerna riskerar min familj och andra familjer iliknande situationer att få en mycket påtaglig ekono-misk reprimand. Sänkt sjukpenninggrundande in-komst kan försätta en vanlig familjs ekonomi i kris.Redan efter det första barnet är det många som fårekonomiska problem på grund av ersättningsnivåneller enkelt därför att kostnaderna har ökat mycket.Följden av systemet och de ärvda myrdalska tan-kegångarna är att det lilla barnet som inte kan berättavad det vill, kanske ännu inte heller kan gå och ståordentligt, ska tas om hand av några som det intekänner och i en stor grupp med andra barn. Möjlig-heterna att styra systemet är stora, ansåg dåvarandebiträdande socialminister närhon i denna kammare sade att system-et ger stora förutsättningar att leva familjeliv somman vill. Ja, om kan räkna och om man vill bråkamed om hur många dagar i veckansom man tar ut - tillräckligt antal för att kunna levaunder , men inte så många att man se-dan inte kan dra ut på det på det sätt som man villunder och kanske upp till ettoch . För en student eller en ung kvinnasom inte har haft förvärvsarbete är ju valet ännu mergroteskt. Alternativet är att leva på per dag elleratt inte få något barn alls.Familjens möjligheter att hitta andra vägar i sys-temet är få. Och de blir färre när regeringen väljer attsatsa så mycket som 5 miljarder i den grovt styrandemaxtaxan. Redan tidigare är bort emot av defamiljepolitiska instrumenten mycket starkt styrande,enligt tidigare talman förtjänst-fulla familjepolitiska bok.Som vanligt i socialdemokraternas modeller så ärdet de som har stora plånböcker som får välja - möj-lighet att välja att anlita dagis och följa systemet elleratt välja bort systemet och hitta lösningar som famil-jen och dess barn vill ha.Den värld barn kommer till och deras första år äringen rosaskimrande tillvaro. De barn som föds friskahar egentligen en enorm kapacitet. De kan lära sigvärldens alla språk - så är hjärnan funtad. De är na-turligt nyfikna och öppna. Alla föräldrar vet vilkenoerhörd glädje en liten ettårig krabat sprider. Det är vivuxna som ger barn livsläxor och bilder av livet somgör att en liten skridskoåkande tioåring kan bli miss-handlad av jämnåriga när han är på väg hem.Det är inte en statlig uppgift att ge barnen värden,guidning och bekräftelse. Det är i familjen och degemenskaper som finns runt familjen som den lillamänniskan utvecklas och får den trygghet och devärderingar som hon behöver för livet. Systemet kanantingen motverka att familjen får möjligheter attklara denna uppgift eller medverka till att familjen fårdessa förutsättningar. förhindrar systemet attfamiljen fyller sin funktion. Det är dags att lämnaMyrdal bakom oss. Det är dags att tillåta den lillagemenskapen, familjens solidaritet och sammanhåll-ning. Utan solidaritet i det lilla och utan att familjensroll blir starkare kommer vi inte till rätta med deskräckrapporter som vi nu ofta får.De familjer som inte fungerar behöver starkt stödfrån stat, kommun och olika gemenskaper i samhället.Barn har ju olika förutsättningar och är olika. Attsystemet ska göra dem lika gör bara att ingen eller ivart fall få kommer att passa in. De som det går braför går det bra för trots systemet, och de som det gårdåligt för ställer systemet inte upp för.Ett mer barnvänligt samhälle måste också synlig-göra de problem som barnen har. Var finns statistikenöver köerna t.ex. i barnsjukvården runtom i landet?Rädda Barnen har med hänvisningtill påpekat att vi brister i redovis-ning av barns villkor. Till och från får vi via mediernarapporter om barns hälsa. Barn börjar få s.k. vällev-nadssjukdomar. De sitter stilla för mycket, och de harhögt blodtryck. av alla barnen drabbas av aller-gier, och en fjärdedel av barnen får eksem. Barn medsjukdomar tvingas i många landsting som saknarvårdgaranti att vänta på operation under mycket långtid. har diskussioner också förts här ikammaren om väntan på barnpsykiatrisk behandling.Alltfler barn diagnostiseras med bokstavssjukdomar,men behandlingarna släpar efter, och debatten om vadsom är rätt och fel i dessa behandlingar är stor. Var ärbarnens perspektiv i denna vårdpolitik? Att ge vård itid, med valfrihet och utifrån patienternas behov,måste även gälla barnen.Av de 100 000 barn som föds i Sverigekommer ungefär 10 000 att bli fysiskt misshandlade.5 000 kommer att bli mobbade, och ungefär 5 000lever med missbrukande föräldrar. Det finns ungefär200 gömda flyktingbarn runtom i . Om denekonomiska utvecklingen för barnfamiljer fortsätterpå motsvarande sätt som såkommer 20 nya barn per dag att leva i bidragsberoen-de familjer.Med det system som finns i familjepolitiken ochmed den värld barnen lever i är det inte konstigt att viinte skaffar fler barn. Vi borde ha en politik som göratt vi vill få fler barn.Anf. 123 ():Fru talman! Jag skulle vilja tala om barns ochungdomars psykiska hälsa. är psykiskohälsa något tabubelagt, och det märks också i sam-hällsdebatten. Det är inte självklart att söka hjälp närman behöver den, och det är inte ens självklart får denna hjälp. Detta kan få katastrofala följder,inte minst för barn och ungdomar.Bland barn och ungdomar är fysiska sjukdomarbetydligt ovanligare än bland äldre människor. Där-emot finns det väldigt många psykiska problem blandbarn och unga. Ett exempel på detta är att den vanli-gaste dödsorsaken bland män i åldern ärsjälvmord. Och bland flickor i samma ålder är det enav de vanligaste orsakerna. En annan viktig orsak äranorexi som ju tyvärr skördar dödsoffer redan i ton-åren.Många upplever ungdomstiden, och kanske fram-för allt tonårstiden, som den svåraste tiden i livet. Jagtror att man hade kunnat hjälpa huvuddelen av dedestruktiva och utåtagerande ungdomar som bl.a.hamnar i brottslighet om man hade gått in på ett tidi-gare stadium.Hur mår då barn och ungdomar i om manser på alla barn och ungdomar? Ja, majoriteten mårbra. De trivs i skolan, och de trivs hemma. Samtidigthar vi kunnat se en ökad polarisering, där många barnmår väldigt bra, men tyvärr mår en andel barn väldigtdåligt. Det har visat sig i bl.a. psykosomatiska besvärsom huvudvärk, magont, muskelvärk.Jag skulle vilja räkna upp ett par oroväckandefakta som man har kommit fram till när man har un-dersökt hur skolelever mår. Man kan säga att ton-åringar mår sämre . Flickormår betydligt sämre än pojkar. Speciellt dåligt mår15-åriga flickor. Var tredje har dåligt självförtroende.60 % har funderat på att de inte vill leva längre. Vartredje har funderat på att göra sig illa.15 % av alla ungdomar känner att de inte har nå-gon vuxen att tala med. Då talar jag inte bara omskolan utan över huvud taget någon vuxen att pratamed, inte ens föräldrar.Alltfler barn och ungdomar äter antidepressiva lä-kemedel. Det finns barn ända ned till åldersom får utskrivet antidepressiva läkemedel.Ca 15 % av skolbarnen som mobbas. Skolverkethar konstaterat att detta bl.a. beror på bristande kom-petens från skola, kommun och de professionellagrupper som kommer i kontakt med mobbning.Ytterligare ett problem är att varannan skolflickahar blivit sextrakasserad. Det är mest jämnåriga somär skyldiga till detta, men också några procent ärlärare, vilket ofta upplevs som ännu jobbigare förflickorna. Sedan ökar köerna till barn- och ung-domspsykiatrin. Man kan alltså inte ta emot alla.Nu är det inte så att ingenting görs, utan från bådelandsting, kommun och regering görs det mycket pådet här området. T.ex. vill man stärka barnkompeten-sen för dem som jobbar med barn och ungdomar,göra en översyn av ungdomsmottagningarna, priorite-ra området barns och ungdomars psykiska hälsa iregeringens hälso- och sjukvårdsplan. Man har äventagit initiativ till ett nationellt utvecklingsprogram ommisshandel och sexövergrepp mot barn. Socialstyrel-sen har fått i uppdrag att återkommande mäta barnsoch ungdomars psykiska hälsa. Men det här räckerinte. Jag tror att mycket av det vi ser, många av deproblem som finns, beror på nedskärningar. Dethandlar om att kuratorer, skolsköterskor och annanvuxen personal utöver lärare har försvunnit. Dethandlar om stress och press i samhället. Även barnlider när föräldrarna blir arbetslösa och har ekono-miska problem. Sedan har vi en grupp barn som haren speciell bakgrund med erfarenhet av krig och våldi sina hemländer. Ett normalt barn kan bli fullständigtförstört av att se sin familj skjutas till döds framförögonen. De här barnen måste vi speciellt hjälpa ideras situation.Jag tror att det viktigaste i sammanhanget, utöveratt klara av det akuta, dvs. att se till att barn- ochungdomspsykiatrin minskar sina köer, är att fortsättaåterupprättandet av det förebyggande arbetet. Mervuxna i skolan, och då talar jag inte bara om lärareutan även om kuratorer och skolsköterskor, och inteminst arbetslösa. T.ex. äldre arbetslösa kunde fungerasom stödpersoner i skolorna, speciellt för de barn somsöker föräldrasubstitut om de haft en jobbig situationhemma.Sedan tror jag också att utbildningen måste blibättre för alla som jobbar med barn och unga för attfå bättre möjligheter att se de dåliga signalerna i tid.Redan på förskolan kan man ofta se vilka barn somriskerar att hamna i problem eller redan har problem.Då talar jag både om barnens egna psykiska problemoch om problem hemma i form av våld, övergrepp,psykiskt sjuka föräldrar osv.Vi måste återupprätta ungdomarnas förtroende,både förtroendet för vuxna och skolan som de i daguppger är lågt när det gäller att få hjälp med personli-ga problem och även deras eget självförtroende. Härhar skolan en viktig roll att fylla.När det gäller t.ex. kuratorer är det oerhört viktigtatt tystnadsplikten följs. Det räcker att ett rykte kom-mer ut att kuratorn har berättat för läraren vad somhar sagts förlorar eleverna förtroendet. Det är väldigtviktigt att mobbningsoffret inte ska behöva flytta frånskolan, utan problemet måste lösas på något annatsätt. Beträffande det egna självförtroendet måste manta upp frågor kring grupptryck, könsroll och ideal,identitet, över huvud taget förtryckande attityder, föratt stärka ungdomarna.Detta är några åtgärder som jag tror man måstejobba vidare med för att hjälpa barn ochunga.