prot · GO09116 · 2001-05-29 00:00:00 — Det är intebara som har olika typer av läsförståelse-eller läsprogram, utan det möter jag när jag reser runtute i de olika kommunerna. Man har olika typer avprov, givetvis, och man bestämmer när man ska an-vända detta. Ofta bestäms det lokalt på skolan. Manhar alltså denna möjlighet till uppföljning.Samtidigt måste vi dock lyssna på det som sägs irapporter om att elever känner sig stressade föratt det blir för mycket prov och test. Då har detta tagitövervikt över det andra, som handlar om en arbets-miljö där man, såsom vi diskuterade tidigare, skakänna trygghet och säkerhet. Så sent som härommor-gonen redovisade att flickor igymnasieskolan ofta har huvudvärk då de uppleveratt de har en stressad situation och för mycket prov iskolan. Det är alltså oerhört viktigt att setill balansen - att nå rättvisa och trygghet i de be-dömningar man ska ge till eleverna men setill att miljön inte blir stressande och att det inte hellerblir en hotbild med test och prov.Anf. 57 ():Fru talman! Det är naturligtvis sant att en del ele-ver känner sig stressade, kanske alldeles för många.Det finns också många elever som känner sig olyckli-ga över att de inte klarar skolan. Det är den avväg-ningen man får göra - att ge en ung person det ärligabudskapet att för att gå vidare måste du kunna mycketmer än vad du kan , eller att skjuta upp det bud-skapet tills det inte går längre. Jag tror att vi måstevara tydliga tidigare i skolan och hela vägen igenom.Samtidigt är det naturligtvis rätt som skolminis-tern säger: Ett hundraprocentigt rättvist betygssystemär en omöjlighet. Men det är fullt möjligt att utvecklaett betygssystem som i alla fall ger en minimi-godkänd-nivå, ett system där man kan vara ganskasäker på att om man är över den nivån har man i allafall grundläggande kunskaper. Ett 95-procentigt be-tygssystem kan täcka in det.Med de stora skillnader som även skolministernhåller med om finns mellan hur många som fårgodkänt och hur många som i verkligheten inte klararsig följande år på gymnasiet ser jag det som ett avnationens viktigaste ansvar att ställa upp tydliga na-tionella mål. Med hjälp av test, ytterligare beskriv-ningar, betygskriterier osv. ska man ge ett tydligtbudskap: Det här är den ribba man ska klara av för attgå vidare till nästa nivå i utbildningssystemet.Det är naturligtvis både alldeles utmärkt och nöd-vändigt med diskussioner och kompetensutveckling.Men nationen måste ta sitt ansvar för att målen för deolika skolnivåerna blir väldigt tydliga. Och det tyckerjag inte att staten gör i Sverige.Anf. 58 Statsrådet ():Fru talman! Några av de test och prov som mankan gå igenom som grundskoleelev börjar i årskurs 2med diagnostiska material i svenska och matematik. Iårskurs 5 är det nationella prov i svenska, svenskasom andra språk, engelska och matematik. Årskurs 9:läsförståelse, muntligt prov och skriftlig uppgift isvenska. I engelska är det muntligt prov, läs- ochhörförståelse, fri skriftlig produktion. I matematik ärdet muntlig uppgift, problemlösning, temadel, kortsvar, tal- och symboluppfattning, problemlösning,omfattande uppgift.Det är det som alla ska möta. Däremellan harskolorna, som jag sade tidigare, sina egna test ochsina egna prov. hade läsförståelse i årskurs3. Det har förekommit runtom. En delväljer att ha det i årskurs 3, andra har test där manföljer upp redan från ettan. Men det är oerhört viktigtatt detta också anpassas efter skolans behov och efterelevens behov.Bilden av varför man gör det här är också olika.Det är viktigt att se var skolan befinner sig i förhål-lande till andra skolor. Det är inte alltid vi bara skafokusera på den enskilda eleven. Ett prov kan ocksåha syftet att undersöka om man generellt över huvudtaget ligger rätt i sitt sätt att förhålla sig till att lära utolika saker, att inte markera den enskilda eleven utanse hur gruppen eller skolan som helhet har klarat avdet. Däri ligger väldigt mycket av bedömningen avlikvärdigheten i förhållande till nationen som helhet.Jag tror ändå att det som är viktigast just nu är attse till att man får en diskussion ute på skolorna, såvälom vad proven står för som att alla elever ska få ge-nomgå de olika delarna i de nationella proven, där detfortfarande finns brister. Rektor bör tar ett ansvar ochfölja upp de lärare som inte har sett till att de olikadelproven har gjorts möjliga för eleverna.Överläggningen var härmed avslutad.10 § Svar på interpellation 2000/01:425 omfolkrättenAnf. 59 Utrikesminister ():Fru talman! har frågat migdels om jag avser arbeta för att folkrätten vidareut-vecklas och ses över vad gäller bl.a. humanitär inter-vention, så att folkrätten förenar en rätt till ingripan-den med en bevarad auktoritet för FN som organisa-tion, dels om jag avser använda goda anse-ende för att i bl.a. FN arbeta för att folkrätten ut-vecklas så att förföljda folk och etniska grupper kangaranteras mänskliga rättigheter och folkrätt ur ettvidgat säkerhetsperspektiv och dels om jag avserarbeta för att förändra systemet med vetorätt i FN:ssäkerhetsråd.De frågor väcker ligger migmycket varmt om hjärtat. De berör också viktigatendenser i folkrätten och den internationella politi-ken. De har dock inga enkla svar.Folkrätten har kommit att ta ökadhänsyn just till enskilda människors säkerhet. I daghävdar t.ex. mycket få stater, om ens någon, att folk-mord, krigsförbrytelser och brott mot mänsklighetenär interna angelägenheter.Hur kan man då ingripa mot sådana förbrytelser?Enligt finns det två klara undantag tillvåldsförbudet: självförsvar och åtgärder auktoriseradeav . har, framför alltsedan slut, gjort en vid tolkning av och har funnit det möjligt att ingripa motfolkmord och andra brott mot mänskligheten. Dennautveckling stöddes kraftfullt av under vårtmedlemskap i säkerhetsrådet 1997-1998. Stadgansordalag är alltså inte det avgörande hindret mot attrådet ingriper.Sverige slår av tradition vakt om säkerhetsrådetsroll. Man bör vara mycket försiktig med att förändrafolkrätten så att våldsförbudet - som är en hörnsten iden internationella ordningen - riskerar att urholkas.Att öppna för beslut om insatser från enskilda statereller regionala organisationer utan auktorisation avsäkerhetsrådet skulle skapa en farlig osäkerhet om varhuvudansvaret för internationell fred och säkerhetligger. I stället är det mer angeläget att tydliggöra ochskärpa säkerhetsrådets ansvar att agera i verkligthumanitära nödlägen. Vidare bör FN vara involveratså långt det går, och det är aldrig för sent att återföraen fråga till säkerhetsrådet. Efter NATO:s aktion motJugoslavien beslöt t.ex. rådet att inrätta FN-missionenUNMIK och att auktorisera KFOR-styrkan.Den anser att det finns situa-tioner, som folkmord eller brott mot mänskligheten,då det internationella samfundet inte kan stå passivt,även om säkerhetsrådet är blockerat. Vi står här införett genuint dilemma: Vi önskar både få stopp på gro-va övergrepp mot människor och hindra att säkerhets-rådets auktoritet och våldsförbudet urholkas. Detfinns inga enkla utvägar ur detta dilemma. Det ärsvårt att formulera en regel som balanserar mellan åena sidan nödvändigheten att ibland intervenera mi-litärt och å andra sidan nödvändigheten att undvikaatt säkerhetsrådets auktoritet undergrävs eller attregeln missbrukas.Detta dilemma torde inte kunna lösas genom enförändring av . Stadgeförändringar måsteaccepteras av två tredjedelar av FN:s medlemsstater,inklusive alla de permanenta medlemmarna av säker-hetsrådet. Vi vet att många stater skulle motsätta sigförslag om en rätt att utan föregående auktorisation avsäkerhetsrådet intervenera militärt för humanitäraändamål. Inte heller en förändring av folkrätten ge-nom sedvanerätten, dvs. praxis samt staternas rätts-uppfattning, förefaller möjlig, eftersomdet kräver acceptans av en överväldigande majoritetav världens stater, inklusive de mest inflytelserika.För att förföljda folk och grupper långsiktigt skagaranteras sina mänskliga rättigheter måste därförsäkerhetsrådet förmås att ta sitt fulla ansvar i situatio-ner som dessa.Fru talman! Det är nu viktigt att skapa en så bredinternationell enighet som möjligt om avvägningenmellan nationalstatens säkerhet och de enskilda män-niskornas säkerhet. Debatten om militära interventio-ner med humanitära mål välkomnas därför av rege-ringen, och jag har också deltagit i den debatten, bådei och i . Den svenskaregeringen har genom en rad uttalanden markerat sinuppfattning, bl.a. försvarsproposition och iutrikesdeklarationen . ingår vidare ien grupp av länder som stött det kanadensiska initia-tivet att bilda en internationell kommission som stu-derar frågan om humanitär intervention.En annan viktig aspekt av denna problematik är,som nämner, vetot i säkerhetsrå-det. verkar för en begränsning av vetots an-vändning, till att börja med genom att säkerhetsrådetspermanenta medlemmar frivilligt avstår från att an-vända sig av vetoinstrumentet. Det skadar säkerhets-rådets och FN:s anseende och trovärdighet om vetottillåts blockera insatser till skydd mot grava folkrätts-brott som folkmord, brott mot mänskligheten ellerkrigsförbrytelser.Anf. 60 ():Fru talman! Först ber jag att få tacka för svaretsom var mycket bra. Det var intressant och klargö-rande på så sätt att det visar hur komplex frågan är.Men för den skull behöver den ju inte vara hopplös.Det måste gå att finna en linje utifrån perspektivetmänskliga rättigheter för att finna något slags hand-lingsmodell för att på ett så okomplicerat sätt sommöjligt arbeta för den humanitära interventionen.Under mina på - mellan1992 och 1995 - för att försökaväcka opinion mot det fruktansvärda kriget i framförallt , fick jag många gångeranledning att tänka på vad ordet folkrätt egentligenstår för och betyder. Så gott som stod jag idirekt eller indirekt kontakt med människor som varutsatta för förnedrande behandling, terror, beskjut-ning, granateld, våldtäkter och de mest fruktansvärdagrymheter av olika slag därför att de tillhörde en s.k.etnisk minoritet.Jag minns särskilt hur journalister och andra påtidningen satt i källarlokalen i sitt sön-derskjutna hus i och gav ögonblicksskild-ringar som hälsningar till våra Norrmalmstorgsmöten.För dessa och andra instängda och ständigt beskjutnamänniskor i , de, , Srebrenicaoch epa m.fl. städer och samhällen betydde Norr-malmstorgsmötena mer än vad vi då kunde förstå. Jagminns också hur upprörda vi var över att FN-soldaterna i Bosnien enbart stod som åskådare, obser-vatörer, utan makt och möjlighet att ingripa. Mittframför deras ögon kunde hela familjer skjutas ned,och kvinnor och barn våldtogs utan att de ingrep. Detvar som om hela världen gav det fruktansvärda sank-tion, eftersom det skedde mitt framför världssamfun-dets ögon - i detta fall i Bosnien. Det var helt obe-gripligt.Jag håller helt med utrikesministern om att ordalag inte är det avgörande hindret för attsäkerhetsrådet inte ska ingripa. Då kan man fråga sigvad som är hindret. Enligt min och många andrasuppfattning är det vetorätten. Håller utrikesministernmed mig om det? Vad kan , regeringen, görakonkret åt detta? Som jag uppfattar utrikesministernssvar verkar det hopplöst att över huvud taget kunnagöra något åt vetorätten i säkerhetsrådet. Är det så?Precis som utrikesministern anser jag att det måstevara säkerhetsrådet som har ett yttersta ansvar vidträngda humanitära situationer. Men om säkerhetsrå-det på grund av exempelvis vetorätten inte fungerar,vad gör man då? Vad finns då? Jag håller helt medom att säkerhetsrådets auktoritet måste upprätthållas.Men om säkerhetsrådet inte fungerar fullt ut undrarjag hur dess auktoritet i så fall ska fungera. Utrikes-ministern säger följande: "För att förföljda folk ochgrupper långsiktigt ska garanteras sina mänskligarättigheter måste därför säkerhetsrådet förmås att tasitt fulla ansvar i situationer som dessa." Det låtermycket bra, men frågan är också här hur och på vadsätt.Fru talman! Det kan inte vara acceptabelt attvärldssamfundet står vid sidan om och tittar på när enstat utför grova övergrepp på sin egen befolkningeller vissa delar av den. Jag anser inte att ett mer ellermindre handlingsförlamat säkerhetsråd kan få stoppaen nödvändig aktivitet, som vi kan vittna om har sketti verkligheten. finns det, precis som utri-kesministern säger, stora faror med en praxis somtillåter att stater eller internationella organisationeragerar på egen hand. Problemet är inte lättlöst, det ärsvårlöst. Men det måste väl ändå finnas en hand-lingslinje att följa vid sidan av alla lagar och paragra-fer? Eller är situationen helt låst?Anf. 61 Utrikesminister ():Fru talman! Nej, situationen är naturligtvis varkenlåst eller hopplös. Den viktiga diskussion som bl.a.FN:s generalsekreterare har varit med omatt inleda visar att man börjar titta på vilka vägar somfinns ur detta dilemma.Jag sade i mitt svar att om detta ska lösas genomstadgeförändringar får vi vänta . Därför måste viförsöka hitta andra vägar. Vi vill då se till att säker-hetsrådet tar ett ansvar och att vi försöker hålla fastvid säkerhetsrådets auktoritet, och det är framför alltgenom vetorätten som vi måste söka förändringarna.Det är svårt, men det är inte hopplöst. Vi har frånsvensk sida tagit upp frågan vid ett flertal tillfällenmed de permanenta medlemmarna i FN. Vi önskar attde deklarerar att de undviker att använda vetot. Ävenom de har en stadgeenlig rätt att använda vetot ska defrivilligt förklara att de kommer att undvika att an-vända vetot. Vi har också föreslagit ett s.k. moratori-um på användningen av vetot.Det här är en diskussion som vi har fört aktivt närvi har arbetat med reformeringen av säkerhetsrådet.Vi kommer att fortsätta att aktivt arbeta med fråganom reformeringen av säkerhetsrådet. Vi hade hoppatsatt det skulle gå fortare. Vi hade hoppats att manredan till millennieförsamlingen skulle kunna åstad-komma några ordentliga förändringar i säkerhetsrå-dets arbete, om än på frivillig väg. Det här är natur-ligtvis frågor som fortsätter att diskuteras. Jag hoppasatt vi kommer att se större ansvar också från de per-manenta medlemmarna för attfå ett än effektivare säkerhetsråd. di-rekta engagemang i frågorna är naturligtvis en braoch viktig förutsättning för detta.Anf. 62 ():Fru talman! Vi brukar komma över-ens när vi diskuterar. har vi kommit överens omatt det är vetorätten som är det stora problemet. Detlåter hoppfullt.Millenniemötet nämndes här. Där lades det framen rapport där generalsekreteraren frågade om huma-nitär intervention kunde anses som en oacceptabelinskränkning av suveräniteten och hur vi då bör rea-gera på ett , på ett , på grova ochsystematiska kränkningar av de mänskliga rättighe-terna som kränker varje norm för vår gemensammamänsklighet.Kanhända är detta den väg som man ska gå, dvs.förmå de större staterna att undvika att använda veto-rätten. Finns verkligen den beredvilligheten hos dem?Det är en stor makt att ha vetorätten i säkerhetsrådet,att kunna påverka världsordningen, världssituationen,utifrån sina möjligheter, sin syn på politiken, hursituationen i världen ska se ut.Jag vet inte om generalsekreteraren fick svar påsin fråga. Vad jag förstår vill han se en annan aktivi-tet. Han menar att ingen rättsregel, inte ens suveräni-teten, kan försvara att brott mot mänskligheten begåsostraffat. Är det också utrikesministerns och rege-ringens uppfattning?Hur ska man i så fall möta en sådan utmaning?Hur ska världssamfundet bli så kapabelt att det verk-ligen kan ingripa när det krävs? Är det en utopisktanke? Är jag för optimistisk? Är det möjligt att FNkan bli en världspolis som mer direkt ingriper motbrott mot mänskliga rättigheter och folkrätt? Vi kantitta på hur världen ser ut . Det behövs verkligenpå många håll i världen ingripanden för mänsk-liga rättigheter och ur folkrättssynpunkt.Fru talman! Enligt får våld endast an-vändas till självförsvar eller efter beslut i . Men då säkerhetsrådet har visat sig i vissafall, på grund av vetorätten, vara oförmöget att agera,trots att man har insett att en humanitär katastrof ägereller har ägt rum, borde inte den regionala politiskaorganisationen och dess interna struktur möjliggöraett sådant ansvarstagande? Borde inte t.ex. EU:s kris-förebyggande verksamhet, som är under uppbygg-nad, kunna få en sådan från FN fristående uppgift iEuropa - som kan ses som en region?Anf. 63 Utrikesminister ():Fru talman! Kommer säkerhetsrådets permanentamedlemmar att vara beredda att minska användningenav vetot? Jag tror inte att de är beredda att avsäga sigmöjligheten att använda vetot. Jag tror inte att de ärberedda att göra en stadgeförändring. Däremot trorjag att det finns en förståelse för att andra länderkräver att man ska minska användningen av vetot ochförsöka undvika användningen av vetot.När vi diskuterar möjligheten för regionala orga-nisationer att ingripa är det viktigt att komma ihåg attdet definitivt behövs ett FN-mandat vid s.k. freds-framtvingande åtgärder, s.k. kapitel 7-insatser. Där ärdet viktigt att fortsätta att hålla fast vid betydelsen avmandat från . Däremot finns detväldigt mycket som kan göras för att undvika att detgår så långt. Det går att göra kapitel 6-insatser utanFN-mandat. Det kan regionala organisationer, till-sammans med FN, ta ett stort ansvar för.Vi har haft ett gemensamt möte mellanFN:s generalsekreterare och EU:s utrikesministraroch diskuterat hur vi på olika sätt ska kunna samar-beta för att tidigt ingripa i konflikter. Förutom att vibör arbeta med eller mot, eller hur man nu vill ut-trycka det, vetot tror jag att det är viktigt att vi tittarpå vad vi kan göra för att förebygga konflikter. Vadkan vi göra för att tidigt ingripa när det gäller mänsk-liga rättigheter? Vad kan vi göra för att ge FN möj-ligheter att skicka ut t.ex. s.k. fact-finding missions,skaffa sig underlag och agera utan att varje gångbehöva ha ett beslut om det i säkerhetsrådet? Vad kanvi göra för att se till att vi verkligen straffar dem somhar gjort sig skyldiga till brott? Vi har redan FN:skrigsförbrytartribunal. Vi har den internationellabrottmålsdomstolen, som ju har stött. Vi harfrån svensk sida också verkat för att man ska ta frams.k. fundamental standards of humanity, som skahandla om att täppa till luckor mellan mänskligarättigheter och den humanitära rätten i en väpnadkonflikt.Vi har också tittat på hur man kan hitta nya in-strument att använda. Vi har t.ex. tittat på hur mankan få sanktionsinstrumenten att bli betydligt effekti-vare än vad de är . På det sättet vill vi försöka atthela tiden hitta olika vägar, olika metoder, för attförebygga konflikterna. Men när det går så långt attdet måste ligga i säkerhetsrådet måste vi också försö-ka fortsätta arbetet med att få de permanenta med-lemmarna att inte använda vetot, att inte blockerasäkerhetsrådet. Jag tror att de blir allt känsligare förden internationella kritiken och att det därför finnsmycket större möjligheter att påverka dem tilldetta jämfört med sedan.Anf. 64 ():Fru talman! och de nationer somingår där kommer att bli allt känsligare för den inter-nationella kritiken, var det sista vi hörde här.Det betyder att sådana opinionsmöten, eller vadman ska kalla det för, som vi har - en debatt här iriksdagen - också måste ha en påverkande effekt, vadjag förstår. Därför är det som jag ser det oerhört an-geläget att man tar upp de här frågorna gång på gångoch att man försöker diskutera dem utifrån mångaolika apsekter.Vad jag skulle önska mig, och som jag också harfrågat om här, är möjligheter att utarbeta någon stra-tegi för hur man ska kunna arbeta när det gäller hu-manitära interventioner och folkrätten. Det måste välkunna gå, så att man hade en handlingslinje klar.Eller är den vägen så lång att gå innan man kan få ensådan? Eller är den omöjlig? Är det omöjligt att ha ensådan? Måste det bara vara diskussioner, debatter ochpåtryckningar medan människorna lider? Jag förstårinte det riktigt.Fru talman! Jag har avsiktligt inte berört Nato-bombningarna i Kosovo och . Trots att Ko-sovo drabbades mycket illa av de bombningarna harjag vid mina besök i inte hört någontingnegativt om Natos ingripande i från de människor jag talat med. Det enda jaghar hört är tacksamhet för Natos ingripande. Kanskevar de bombningarna inte värre eller hemskare än vadkosovoalbanerna har fått utstå under för-tryck, jag vet inte.Visst hade det varit bättre om bomberna inte hadedödat någon, eller om de aldrig över huvud taget hadebehövt fällas. Men kanske var det ändå ett sätt föromvärlden, för Nato och för andra i att visaett hit-men-inte-längre för den despotiske ledarenMilosevic och folket. Hur hemskt det än låter förstårjag kanske att det är så.Anf. 65 Utrikesminister ():Fru talman! Den handlingsplan vi kan göra blir enförebyggande handlingsplan. Det blir allt det vi kangöra för att undvika att en konflikt går så långt. Precissom jag sade i mitt förra inlägg är det ändå en radsaker som arbetar med och som vi tar upp iolika internationella forum.Att däremot försöka göra som vissa har velat, ut-arbeta en form av kriterier för när det är riktigt attagera i strid med säkerhetsrådets beslut eller utanmandat från säkerhetsrådet, skulle automatiskt un-derminera säkerhetsrådets auktoritet. Risken är att tarman fram den typen av kriterier säger man därmedockså att man inte behöver försöka komma överens isäkerhetsrådet, att de permanenta medlemmarna intebehöver ta sitt ansvar. Det finns någon annan någonannanstans som liksom kan ta över ansvaret om FNoch säkerhetsrådet inte förmår ta sitt ansvar. Det ärdärför jag tror att det är farligt att i förhand försökautarbeta kriterier som talar om när man kan ingripautan att har förmått fatta ett beslut.Jag kan hålla med om att det är viktigt att vi fort-sätter att föra debatten för att visa de fem att det finnsen allvarlig kritik mot hur de ofta har hanterat frågor iFN:s säkerhetsråd, för att visa hur viktigt det är fortsätter att minska användningen av vetot, har som mål att få ett moratorium av vetot, upphör att använda vetorätten. Det är viktigt attvi parallellt med det fortsätter reformen av för att försöka se till att säkerhetsrådetverkligen blir den starka internationella kraft, polisoch domare som vi vill att FN ska vara.Överläggningen var härmed avslutad.11 § Svar på interpellation 2000/01:413 omfolkbildningenAnf. 66 Statsrådet ():Fru talman! har frågat mig omjag kommer att vidta några åtgärder med anledning avFolkbildningsrådets redovisning, som visar att såvälkommuner som landsting har minskat sina bidrag tillstudieförbunden respektive folkhögskolorna.Det minskade stödet till folkbildningen bekymrarockså mig. Att flera kommuner och landsting skärned anslagen till folkbildningen är djupt beklagligt,särskilt mot bakgrund av att detta minskar möjlighe-terna för människor att förverkliga ett livslångt läran-de. Som jämförelse kan jag nämna att det statligabidraget till folkbildningen sedan den socialdemokra-tiska regeringen tillträdde ökat något jämförtmed konsumentprisindex.Folkbildningen är av stort nationellt intresse, inteminst för att en aktiv folkbildningsrörelse bidrar tillatt stärka och utveckla demokratin men också för attden ger enskilda människor möjlighet till kunskap,personlig utveckling och kulturupplevelser. De bidragsom kommuner och landsting ger till studieförbundoch folkhögskolor är en viktig del i finansieringen avverksamheterna, men är ett frivilligt åtagande frånkommuner och landsting. De är därvid självständiga isina beslut. Staten varken kan eller bör åta sig attkompensera studieförbund och folkhögskolor förinkomstbortfall från andra bidragsgivare.Det svåra ekonomiska läget imånga kommuner och landsting drabbade mångaverksamheter, även folkbildningen. Min förhoppningär att det , nu när det ekonomiska läget är betyd-ligt ljusare, borde finnas större utrymme för kommu-ner och landsting att stödja folkbildningen.Regeringen har i propositionen om vuxnas lärandeaviserat en utvärdering av folkbildningen inom ettantal områden. I uppdraget kommer bl.a. att ingå attanalysera och bedöma konsekvenserna av de minska-de bidragen till folkbildningen.