prop · GO0379 · 2001-01-01 00:00:00 — Skälen för regeringens förslag: Enligt nu gällande ordning kan målsägandebiträde bara förordnas i mål om brott enligt . Det betyder att det saknas möjlighet för domstol att förordna ett målsägandebiträde vid exempelvis överträdelse av besöksförbud, eftersom detta brott regleras i en särskild lag, lagen om besöksförbud. Utredningen har föreslagit att det skall vara möjligt att förordna målsägandebiträde vid alla mål om brott varpå fängelse kan följa. Enligt utredningen framstår den nuvarande begränsningen som svårförståelig eftersom det finns andra brott än brottbalksbrott där det kan finnas ett lika starkt behov av målsägandebiträde. Överträdelse av besöksförbud nämns som ett exempel. I samband med utvidgning av rätten till målsägandebiträde övervägdes huruvida en begränsning till brott enligt var en lämplig avgränsning (prop. 1993/94:26, sid. 18). Dåvarande departementschefen konstaterade att en sådan begränsning skulle innebära att ärenden om besöksförbud i samband med talan i brottmål skulle komma att hamna utanför lagens tillämpningsområde. Med hänvisning till att denna begränsning i realiteten inte skulle få så stor betydelse, eftersom de fåtal fall där besöksförbud prövas av domstol i samband med åtal oftast rör sådana brott där det ändå finns möjlighet att förordna målsägandebiträde, avstod regeringen från att föreslå att begränsningen till brottbalksbrott togs bort. Det finns nu anledning att ompröva tidigare ställningstagande i denna del. har antalet meddelade besöksförbud och överträdelser av dessa ökat betydligt. Även om antalet fall, där överträdelse av besöksförbud prövas av domstol utan samband med åtal rörande annat brott, är relativt litet framstår det enligt regeringens mening som rimligt att domstol skall ha möjlighet att förordna målsägandebiträde när ett sådant ärende är aktuellt och förutsättningarna i övrigt är för handen. Den utvidgning av rätt till målsägandebiträde som skett sedan lagen tillkom har motiverats med att det har ansetts angeläget att införa en möjlighet för domstol att förordna målsägandebiträde också vid brott där inslaget av sexuellt eller annat våld saknas, men där integritetskränkningen är betydande. Möjligheten till förordnande enligt 1 § första stycket 3 är dock fortfarande starkt begränsad. Ett förordnande skall bara ske om det med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och omständigheterna i övrigt kan antas att målsäganden har ett särskilt starkt behov av biträde. Att överträdelse av besöksförbud i de flesta fall är integritetskränkande för den beslutet avser skydda torde stå helt klart. Den föreslagna utvidgade rätten till målsägandebiträde kan utformas på olika sätt. En är att i lagtexten direkt räkna upp de ytterligare brottstyper som skall kunna föranleda förordnande av målsägandebiträde, förutom överträdelse av besöksförbud, exempelvis mål om könsstympning av kvinnor (lag [1982:316] med förbud mot könsstympning av kvinnor). Med en sådan lösning riskerar man emellertid att vissa andra fall som bör motivera målsägandebiträde faller utanför tillämpningsområdet. En annan lösning är att, som utredningen föreslagit, ta bort begränsningen till brottsbalksbrott i 1 § första stycket 3. På så sätt åstadkommer man en regel som innebär att domstolen i alla mål om brott varpå fängelse kan följa har möjlighet att pröva om förutsättningarna för förordnande av målsägandebiträde är uppfyllda. Enligt regeringens mening är den senare lösningen att föredra, en uppfattning som regeringen delar med i stort sett samtliga remissinstanser som yttrat sig i denna del. Även fortsättningsvis skall dock gälla att biträde bara skall förordnas om det med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och omständigheterna i övrigt kan antas att han eller hon har ett särskilt starkt behov av biträde. Vidare bör det även fortsättningsvis krävas att bevisläget och det processuella läget i övrigt är sådant att man måste räkna med att målsäganden kommer att utsättas för ingående eller pressande förhör. En ytterligare förutsättning enligt nuvarande ordning är att målsägandens fysiska eller psykiska tillstånd skall vara sådant att han eller hon kan antas ha väsentlig nytta av ett juridiskt biträde. Även denna förutsättning skall gälla fortsättningsvis. I och med att dessa begränsningar för förordnande alltjämt skall gälla torde den nu föreslagna ändringen inte medföra annat än en relativt begränsad ökning av antalet mål där målsägandebiträde förordnas. 9.3 Målsägandebiträde och stödperson Regeringens bedömning: Nuvarande ordning beträffande stödperson bör behållas. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att en särskild stödperson skall kunna förordnas i mål om brott på vilket fängelse kan följa. Utredningen har vidare föreslagit att en förordnad stödperson skall ha rätt till ersättning för sin inställelse enligt i huvudsak samma principer som målsäganden. Remissinstanserna: Remissinstanserna är generellt sett positiva till ett utökat användande av stödpersoner. Från framför allt domstolshåll har emellertid framförts farhågor om att införandet av ytterligare ett institut till stöd för målsägande, vid sidan av målsägandebiträde och nuvarande reglering om stödperson, kan leda till besvärliga gränsdragningsproblem. Flera remissinstanser har vidare framhållit att det inte bör förekomma att det förordnas både stödperson och målsägandebiträde för samma person. En utökad användning av stödpersoner bör enligt dessa remissinstanser leda till en motsvarande minskning av antalet målsägandebiträdesförordnanden. och för Kvinnojourer i har understrukit vikten av att den som förordnas som stödperson har tillräckliga kunskaper. Skälen för regeringens bedömning: Målsägandens behov av personligt stöd under förundersökning och själva rättegången har varit föremål för ett flertal överväganden av regeringen . infördes en möjlighet för målsäganden att under vissa förutsättningar få ha med sig ett personligt stöd under huvudförhandling (20 kap. 15 § [RB]). Behovet av personligt och kurativt stöd uppmärksammades även i samband med införandet av lagen (1988:609) om målsägandebiträde. I förarbetena till lagen (prop. 1987/88:107 s. 24 ff.) anges att det är en uppgift för målsägandebiträdet att lämna personligt och kurativt stöd till sin klient. Lagen om målsägandebiträde medförde dock ingen förändring vad gäller möjligheten för målsäganden att åtföljas av en stödperson. Tvärtom framhölls i förarbetena uttryckligen att regeln om stödperson borde kvarstå, även om det kunde förutsättas att sådant behov ofta inte kommer att finnas i de fall målsägandebiträde förordnats. 1993/94:143) utökades målsägandens möjligheter att ha med sig stödperson. Dels fick målsäganden själv rätt att bestämma om han eller hon skall åtföljas av en stödperson vid förhör under rättegång, dels lagreglerades målsägandens rätt att ha med sig en stödperson vid förhör under förundersökning. Utredningen föreslår i sitt betänkande att stödperson skall kunna förordnas enligt samma förutsättningar som föreslås gälla för förordnande av målsägandebiträde - i mål om brott på vilket fängelse kan följa. Som skäl för detta åberopas dels att det personliga och kurativa stödet skulle bli bättre, dels att biträdet skulle få möjlighet att ge mera juridisk hjälp än vad som är fallet, allt inom en rimlig kostnadsram. Regeringen ifrågasätter i och för sig inte utredningens uppfattning att målsäganden kan vara i behov av ett bättre personligt och kurativt stöd under och i samband med rättegången än vad som tillhandahålls. Frågan är dock om detta behov på föreslaget sätt skall tillgodoses genom att ytterligare ett institut inrättas eller om det bör tillgodoses på annat sätt. Som nämnts tidigare är det en uppgift för målsägandebiträdet att vid sidan av den juridiska delen av sitt uppdrag lämna personligt och kurativt stöd till sin klient. Även om målsägandebiträdet inte är professionell i denna sin kurativa uppgift torde det stöd som denne lämnar ändå vara tillräckligt för att hjälpa de flesta målsägande att klara av pressande situationer under rättegången. Ett bra och professionellt bemötande och stöd av målsägandebiträdet är således vad målsäganden skall kunna kräva och förvänta sig av rättsväsendet. Det är också det centrala under domstolsförhandlingarna. Men domstolsmiljön är främmande för de flesta och kan upplevas skrämmande. Förmågan att klara pressade situationer är också mycket individuell. Om målsäganden till följd av den psykiskt påfrestande situationen behöver ett mer kurativt stöd än det målsägandebiträdet kan erbjuda tillgodoses detta bäst av målsägandens sociala nätverk, vänner och anhöriga. Insatser från frivilligorganisationer kan också ha stor betydelse i sådana sammanhang. Stödet från personer som frivilligt engagerar sig, som kanske själva har upplevt liknande situationer, torde vara väl så värdefullt som en av domstolen förordnad stödperson. Har målsäganden dessutom ett mer kvalificerat behov av kurativt stöd torde inte insatser i samband med själva domstolsförhandlingarna vara tillräckliga. Stöd måste då kunna erbjudas såväl före som efter dessa förhandlingar. Även här kan frivilligorganisationernas insatser ha stor betydelse, men behövs professionella kurativa insatser är det främst en uppgift för och hälso- och sjukvården. Som framgår av avsnitt 6 avser regeringen verka för att vittnesstödsverksamhet anordnas vid de tingsrätter och hovrätter där sådan verksamhet ännu inte bedrivs. Detta torde bidra till att behovet av stödpersoner minskar ytterligare. Regeringens bedömning är således att nuvarande ordning bör behållas oförändrad. 9.4 Efterlevandes rätt till målsägandebiträde Regeringens bedömning: Det bör inte införas en möjlighet för domstol att förordna målsägandebiträde för andra än dem som är att betrakta som målsägande. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att rätten till målsägandebiträde bör utvidgas till att avse även vissa efterlevande som inte direkt intar målsägandeställning. Remissinstanserna: Av de remissinstanser som har yttrat sig över utredningens förslag har flertalet varit i huvudsak positiva eller inte haft något att erinra. Skälen för regeringens bedömning: Lagen (1988:609) om målsägandebiträde tillkom, som nämnts tidigare, för att förbättra situationen för personer som fallit offer för grova våldsbrott. Regeringen ansåg det önskvärt att förbättra deras ställning i den rättsliga processen och ge dem bättre hjälp och stöd i samband med förundersökning och rättegång. I propositionen med förslag till lag om målsägandebiträde anförde dåvarande chefen för att behovet av målsägandebiträde fick anses vara särskilt stort vid grövre sexualbrott eftersom målsäganden i dessa fall regelmässigt utsätts för pressande förhör. Uppgift står ofta mot uppgift och den tilltalade har ofta ett starkt intresse av att förringa målsägandens trovärdighet och att framställa henne i ofördelaktig dager. En av de viktigaste uppgifterna för målsägandebiträdet förutsågs vara att få målsäganden att förstå varför man under förundersökningen och rättegången måste ställa så detaljerade frågor av djupt personlig natur. En annan viktig uppgift för målsägandebiträdena angavs vara att bevaka att deras klienter inte utsätts för onödigt obehag vid förhör m.m. Departementschefen anförde vidare att det i enskilda fall rörande brottslighet av annan art naturligtvis kan förekomma att målsäganden har ett ungefär lika stort behov av biträde som i mål om grova sexualbrott. För att kostnadsfri juridisk hjälp till målsäganden skulle komma i fråga i dessa fall, när målsäganden inte för någon egen talan i målet, menade departementschefen dock att det borde krävas att själva brottet var av kvalificerat slag och att det hade inneburit en svår kränkning av offret. Ytterligare en förutsättning för förordnande av målsägandebiträde i dessa fall angavs vara att situationen skulle vara sådan som generellt föreligger i våldtäktsmål, alltså att det kan förväntas att målsäganden kommer att bli utsatt för ingående och pressande förhör. Vid lagens tillkomst fanns sålunda en tydlig avgränsning av i vilka mål det kunde bli aktuellt med ett förordnande av målsägandebiträde. Syftet med lagstiftningen framgår också tydligt. Den tillkom för att förbättra det juridiska och kurativa stödet under förundersökning och rättegång för dem som utsatts för ett grovt våldsbrott i mål där det är vanligtvis förekommer att målsäganden utsätts för pressande och integritetskränkande förhör. Lagstiftningens tillämpningsområde omfattade med andra ord inte det behov av kurativt och juridiskt stöd som efterlevande till den som dödats genom brott kan ha. utvidgades möjligheterna att få målsägandebiträde och rätt att få ett sådant biträde finns numera i princip alla mål om sexualbrott. Dessutom blev reglerna mer generösa även vid övriga brott där målsägandebiträde kan komma i fråga, t.ex. i mål om misshandel, olaga hot och rån. Denna förändring har kommit till uttryck genom att det inte längre krävs ett "särskilt starkt" behov av biträde. Det räcker med ett konstaterande av att behov föreligger. Behovet skall i det enskilda fallet prövas utifrån en helhetsbedömning av målsägandens situation satt i relation till det brott som målet gäller. Som dåvarande departementschefen anförde i lagstiftningsärendet (prop. 1989/90:158) bör dock även fortsättningsvis uppställas vissa förutsättningar med avseende på målsägandens personliga situation i målet, exempelvis vad gäller brottets art, bevisläget m.m.(jfr prop. 1987/88:107 s. 38). Utrymmet för att förordna målsägandebiträde för efterlevande till den som dödats genom brott torde således även lagändring vara mycket begränsat. Förutom att den efterlevande skall vara att betrakta som målsägande enligt processrättsliga regler krävs att även övriga förutsättningar för att förordna målsägandebiträde är uppfyllda. Som framhållit i sitt remissyttrande är det ovanligt att efterlevande hörs i bevissyfte under förundersökning och huvudförhandling, ens i skadeståndsdelen. Rättspraxis tyder dock på en något generösare tillämpning. I flera uppmärksammade mordrättegångar , exempelvis den s.k. Stureplansrättegången, rättegången efter morden i och brandrättegången i har målsägandebiträden förordnats för de efterlevande. Denna utveckling är enligt regeringens mening rimlig och kan även sägas gå hand i hand med den utveckling som skett i rättspraxis vad gäller närståendes rätt till ersättning för psykiska besvär som utgör personskada. Regeringen har förståelse för att även andra närstående till den som dödats genom brott kan vara i behov av stöd. Tiden fram till rättegång och själva förhandlingen kan naturligtvis vara lika smärtsam och pressande för dem. Ur principiell synvinkel får det dock anses som tveksamt att tillerkänna dem som överhuvudtaget inte är målsägande kostnadsfritt juridiskt biträde. Det skulle vara ett betydande avsteg från de principer som är styrande vid tillsättandet av målsägandebiträde och skulle kräva en översyn av grunderna för hela målsägandebiträdesinstitutet. Enligt regeringens mening får de nuvarande reglerna anses vara väl avvägda. Med dessa fångar man upp dem som har störst behov av målsägandebiträde. Att utsträcka samhällets åtagande till att omfatta även andra än dem som är att betrakta som målsäganden är i vart fall inte aktuellt. Regeringen har dock för avsikt att se över målsägandebiträdesinstitutet. Vid denna översyn kommer efterlevandes behov av juridiskt stöd att uppmärksammas särskilt. Regeringen vill avslutningsvis nämna att det pågår ett intensivt arbete inom den Europeiska unionen för att förstärka brottsoffers ställning i den rättsliga processen. En bland flera frågor som diskuteras är hur skyddet för efterlevande till den som dödats genom brott i annat medlemsland skall förstärkas. Bland annat övervägs att införa en möjlighet för brottsoffer och efterlevande att anmäla brott och ansöka om ersättning i det land där han eller hon bor. Tanken är att det egna hemlandet i dessa ärenden skall vara skyldig att bistå brottsoffret eller den efterlevande i dennes kontakter med utländska myndigheter. 10 Övriga frågor 10.1 Besöksförbud Regeringens bedömning: bör underrättas om en domstols eller en åklagares beslut i ett ärende om besöksförbud när parterna har gemensamma barn. Utredningens förslag: Utredningen, som funnit att lagen om besöksförbud fungerar relativt väl, föreslår att beslut om besöksförbud i större utsträckning bör avpassas efter parternas förhållanden. Detta gäller särskilt när parterna har gemensamma barn. I dessa fall bör även underrättelse om beslutet skickas till berörd socialnämnd. Utredningen föreslår vidare att Riksåklagaren bör ges i uppdrag att ta fram särskilda informationsblad. Remissinstanserna: Remissinstanserna är genomgående positiva till utredningens förslag i denna del. Skälen för regeringens bedömning: Regeringen delar utredningens slutsats att lagen om besöksförbud fungerar relativt väl. Regeringen anser dock att de många tragiska händelser som inträffat talar för att skyddet måste förbättras ytterligare. Inom pågår en beredning av frågor om skydd för kvinnor som utsatts för brott av dem närstående män. De rättsliga förutsättningarna för intensivövervakning med elektronisk kontroll i samband med besöksförbud utreds. Vidare övervägs andra sätt att åstadkomma ett ökat skydd för utsatta kvinnor. En viktig utgångspunkt är att åtgärderna som skall skydda kvinnan inte i första hand skall inskränka hennes rörelsefrihet eller inkräkta på hennes integritet. Information om besöksförbud Enligt 13 a § andra stycket förundersökningskungörelsen (1947:948) skall undersökningsledaren, när det gäller brott som innebär att besöksförbud kan bli aktuellt, informera målsäganden om reglerna för besöksförbud. konstaterade dock att målsäganden inte alltid får denna information eller att de i vart fall inte förstått den. Det finns ett informationsblad som tagits fram av åklagarväsendet där det informeras både om "vanliga besöksförbud" och om utvidgade besöksförbud. Från flera håll, bland annat från de kvinnojourer som besvarade en enkät om besöksförbud från , har det emellertid framförts att detta informationsblad bör förbättras. Att det finns brister vad gäller information till målsäganden har även framkommit i flera andra sammanhang. Som exempel kan nämnas att genomförde inspektion av handläggningen av brottsofferfrågor hos de olika polismyndigheterna. Resultaten från dessa inspektioner bekräftar att det finns brister vad gäller polisens fullgörande av informationsskyldigheten. Det är enligt regeringens mening ett oavvisligt krav att målsäganden får information om det skydd i form av besöksförbud som samhället har att erbjuda och vad ett sådant beslut innebär för berörda parter. Förutom att den skriftliga informationen skall vara lättförståelig är det en uppgift för polisen och åklagarväsendet att försäkra sig om att de som berörs av beslutet verkligen har förstått dess innebörd. För att förbättra informationen föreslog att Riksåklagaren skulle få i uppdrag att ta fram särskilda informationsblad. Remissinstanserna var positiva till förslaget. Riksåklagaren framhöll också att förbättrade informationsbroschyrer sannolikt skulle leda till färre överträdelser. Till följd härav uppdrog regeringen i regleringsbrevet åt Riksåklagaren att tillsammans med se över rutinerna i dessa ärenden (dnr. Ju2000/1022). Arbetet har bedrivits i en gemensam arbetsgrupp som lämnat förslag till bland annat informationsrutiner och en kvalitetssäkringsblankett. Arbetsgruppen har vidare övervägt frågor som rör säkrare hot- och riskbedömningar. Förslagen kommer i första hand att behandlas vidare inom myndigheternas fortsatta utvecklingsarbete avseende våld mot kvinnor, men kommer även att beaktas inom ramen för de överväganden som görs beträffande besöksförbudslagstiftningen. Individuellt anpassade besöksförbud och underrättelse till socialnämnd Reglerna om besöksförbud utgår från förutsättningen att ett besöksförbud i princip gäller generellt, dvs. omfattar alla typer av kontakter. Enligt 3 § lagen om besöksförbud (1988:688) skall emellertid besöksförbudet förses med de begränsningar och undantag som är påkallade i det enskilda fallet. Det kan t.ex. röra sig om tillåtna kontakter som föranleds av frågor rörande gemensamma barn (se prop. 1987/88:137). Vidare framgår av 1 § fjärde stycket att kontakter som med hänsyn till särskilda omständigheter är uppenbart befogade, aldrig omfattas av besöksförbudet. Regeringen anser att det är angeläget att beslut om besöksförbud anpassas efter parternas förhållanden, särskilt när de har gemensamma barn. Om hänsyn inte tas till att det finns barn i förhållandet kan besöksförbudet i praktiken även innebära ett umgängesförbud, trots att förbudet inte omfattar barnen. Det kan dock vara svårt att urskilja vad som är uppenbart befogade kontakter, dvs. tillåtna överträdelser av ett besöksförbud. Därtill kommer att åklagarna sällan utnyttjar bestämmelsen i 3 §. Om man redan från början anger vad som är befogade kontakter torde senare tillämpningsproblem kunna undvikas. Oavsett hur ett besöksförbud utformas torde det emellertid innebära problem av olika slag när parterna har gemensamma barn. Regeringen instämmer därför i utredningens förslag om att socialnämnd alltid skall underrättas om beslut om besöksförbud när parterna har gemensamma barn. Detta förslag välkomnas också av flertalet remissinstanser. Regeringen avser att reglera denna fråga i förordning (1988:691) om tillämpning av lagen (1988:688) om besöksförbud. 10.2 Åklagarens skyldighet att föra talan om enskilt anspråk Regeringens bedömning: Lagstiftningen om åklagarens skyldighet att föra målsägandens talan synes vara tillräckligt långtgående enligt nuvarande ordning. Det bör ankomma på Riksåklagaren att se till att åklagarna får lämplig utbildning i skadeståndsrätt och att nuvarande bestämmelser tillämpas på ett korrekt sätt. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran på något undantag när. Skälen för regeringens bedömning: Åklagarens skyldighet att föra målsägandens talan om enskilt anspråk regleras i 22 kap. 2 § (RB). Om ett enskilt anspråk grundas på ett brott som hör under allmänt åtal, är åklagaren, enligt bestämmelsens första stycke skyldig att på målsägandens begäran i samband med åtalet förbereda och utföra även målsägandens talan. Skyldigheten gäller under förutsättning att det kan ske utan väsentlig olägenhet och att målsägandens anspråk inte är uppenbart obefogat. Om målsäganden vill att det enskilda anspråket skall tas upp i samband med åtalet, skall han eller hon meddela undersökningsledaren eller åklagaren detta och lämna uppgifter om de omständigheter som ligger till grund för anspråket. Om undersökningsledaren eller åklagaren vid utredningen om ett brott finner att ett enskilt anspråk kan grundas på brottet skall denne, enligt paragrafens andra stycke, om det kan ske före åtalet, underrätta målsäganden om detta. Enligt tredje stycket skall samma bestämmelser tillämpas om det enskilda anspråket har övertagits av någon annan. Bestämmelsen fick sin nuvarande lydelse genom en lagändring (prop. 1987/88:1, JuU 14, rskr. Genom den ändringen skärptes förutsättningarna för att åklagaren skall avstå från att föra målsägandens talan. Bakgrunden till ändringen var att man ville stärka brottsoffrets (målsägandens) ställning och göra det lättare för denne att få till stånd en domstolsprövning av sitt anspråk. Den nya regleringen syftade också till att åstadkomma en bättre enhetlighet i fråga om åklagarnas benägenhet att föra målsägandens talan. har i en enkätundersökning frågat åklagare i vilken utsträckning de hjälper målsäganden att formulera sina skadeståndsanspråk. Den övervägande delen svarade att de hjälper målsäganden med detta när de blir tillfrågade. Det sker dock i mycket olika utsträckning.