prop · GO0358 · 2001-01-01 00:00:00 — Bestämmelserna innebär att medlemsstaterna åtar sig att se till att deras lagstiftning medger inte bara sak- utan också värdeförverkande, såväl i nationella förfaranden som i förfaranden som inleds på begäran av främmande stat, inbegripet verkställighet av utländska värdeförverkanden samt att framställningar från andra medlemsstater skall behandlas med samma prioriteringsgrad som den som tillämpas vid inhemska förfaranden. Därutöver innehåller den gemensamma åtgärden ett antal bestämmelser som syftar till att effektivisera det internationella rättsliga samarbetet i brottmål. Den svenska lagstiftningen torde väl uppfylla dessa krav. För en närmare redogörelse i dessa delar hänvisas till regeringens proposition Internationell rättslig hjälp i brottmål (1999/2000:61). I propositionen ges en utförlig redogörelse för den gemensamma åtgärdens bestämmelser i ovan angivna delar och hur de förhåller sig till den svenska lagstiftningen. tillträde till förverkandekonventionen I det arbete som föregick tillträde till förverkandekonventionen gjorde regeringen bl.a. följande uttalanden när det gäller konventionens bestämmelser om förverkande (se prop. 1995/96:49 s. 10-11). Begreppet utbyte av brott torde i allt väsentligt motsvara med den innebörd som detta uttryck har enligt förverkandekonventionen. Trots det ger konventionens förverkandebestämmelser anledning till vissa tillämpningsproblem. Även om förverkande av utbyte kan komma i fråga vid brottsbalksbrotten och många brott enligt specialstraffrätten, så sträcker sig lagstiftningen inte alltid lika långt som förverkandekonventionen. Detta gäller t.ex. lagen (1960:418) om straff för varusmuggling (varusmugglingslagen). Enligt 9 § kan sålunda i fråga om egendom som varit föremål för varusmugglingsbrott endast egendomen eller, om egendomen inte längre finns i behåll, dess värde förklaras förverkat. Förverkande kan alltså inte ske i fråga om annat utbyte av ett varusmugglingsbrott. Även hjälpmedel skall kunna förverkas enligt artikel 2. Med hjälpmedel avses enligt artikel 1 egendom som har använts eller "varit avsedd att användas" vid brott. Detta senare går längre än vad som är generellt möjligt att förverka enligt svensk lag, även om egendom av detta slag i många fall kan förverkas enligt 36 kap. 2 eller 3 § . Något behov av en generell utvidgning av möjligheterna till förverkande kan enligt regeringens mening inte anses föreligga. Frågan om hur långt dessa möjligheter skall sträcka sig får i stället övervägas särskilt för varje brott. Det skulle föra för långt att i detta sammanhang göra sådana överväganden. Enligt regeringens mening bör den möjlighet att begränsa bestämmelsens tillämpning som står till buds därför utnyttjas av . Syftet med konventionen är att komma åt framför allt allvarligare former av kriminalitet. De bestämmelser som är av central betydelse för förverkande av av sådan brottslighet återfinns i och narkotikastrafflagen (1968:64). Förverkandebestämmelserna i båda dessa lagar är utformade på ett sådant sätt att konventionens förverkandebestämmelser inte ger någon anledning till tillämpningsproblem, varför artikel 2 för del generellt bör kunna gälla utbyte och hjälpmedel för vilka förverkande enligt dessa lagar kan komma i fråga." Lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel har utarbetats med narkotikastrafflagen som förebild, varför även möjligheterna till förverkande överensstämmer med dem som ges enligt sistnämnda lag. Den förklaring som , i enlighet med artikel 2, punkt 2 avger bör... vara utformad så att den klargör att möjligheter till förverkande ges också vid annan brottslighet än enligt , narkotikastrafflagen och lagen om förbud mot vissa dopningsmedel, om än att förutsättningarna vid andra brott kan vara något mer restriktiva. Detta bör kunna åstadkommas genom att i sin förklaring anger att beträffande annan brottslighet än , narkotikastrafflagen och lagen om förbud mot vissa dopningsmedel förbehåller sig rätten att, i den utsträckning så är motiverat med hänsyn till brottstypen, föreskriva förverkande i mer begränsad omfattning. Som tidigare framhållits anser regeringen att målsättningen bör vara att förverkandekonventionens bestämmelser skall få en så vidsträckt tillämpning som möjligt. Vid framtida överväganden beträffande förverkandebestämmelser knutna till olika brottstyper bör därför hänsyn tas till förverkandekonventionens bestämmelser. gjorde inte någon annan bedömning än regeringen i ovan redovisade delar (bet. 1995/96:JuU10, rskr. 1995/96:59). Betänkandet Effektivare förverkandelagstiftning (SOU 1999:147) har i enlighet med sina direktiv behandlat frågan om vilka åtgärder som behöver vidtas för att skall kunna återkalla eller i största möjliga mån begränsa sin förklaring till artikel 2 i förverkandekonventionen. I sitt betänkande konstaterar utredningen att den under sitt utredningsarbete inte hört några önskemål om vidgade möjligheter att förverka hjälpmedel vid brott enligt . För att regleringen bättre skall motsvara förverkandekonventionens krav föreslår utredningen dock att 36 kap. 2 § kompletteras på så sätt att förverkande under de i paragrafen i övrigt angivna betingelserna kan ske även av föremål som varit avsedda att komma till brottslig användning, förutsatt att brottet i fråga fullbordats eller kommit till straffbart försök eller straffbar förberedelse eller stämpling. Därutöver föreslår utredningen att bestämmelserna i 36 kap. 1 § om förverkande av utbyte av brott skall, om inte annat är föreskrivet, gälla även i fråga om utbyte av utanför balken straffbelagda gärningar för vilka stadgas fängelse . Motsvarande utvidgning föreslås också i fråga om tillämpningsområdet för bestämmelserna i 36 kap. 2 § om förverkande av egendom som har använts eller varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott. Vidare skulle de specialstraffrättsliga författningar som innehåller regler om förverkande kompletteras i den mån detta är påkallat med hänsyn till den gemensamma åtgärden. Utredningens förslag i dessa delar har endast kommenterats av ett par remissinstanser. instämmer i att behovet av vidgade möjligheter till hjälpmedelsförverkande inte kan anses särskilt uttalat, men har i övrigt inget att erinra mot de föreslagna ändringarna. Inte heller har något att erinra mot den föreslagna utvidgningen. Behovet av lagändringar Som framgår av redovisningen ovan har inte gjort någon reservation mot artikel 2 i förverkandekonventionen såvitt avser , narkotikastrafflagen och dopningslagen. För brott enligt dessa lagar gäller således konventionens förverkandebestämmelser utan inskränkning. Vid ratifikationen av förverkandekonventionen gjordes alltså den bedömningen att förverkandebestämmelserna i dessa lagar är utformade på ett sådant sätt att konventionens bestämmelser uppfylls. förklaring till artikel 2 i förverkandekonventionen innebär således att det beträffande annan specialstraffrättslig lagstiftning än narkotikastrafflagen och dopningslagen, i den utsträckning så är motiverat med hänsyn till brottstypen, kan föreskrivas förverkande i mer begränsad omfattning. Som angetts ovan konstaterades vid tillträdet till konventionen att de svenska reglerna om förverkande av utbyte av brott i stor utsträckning medger förverkande beträffande allvarlig brottslighet, men att lagstiftningen i vissa fall inte sträckte sig tillräckligt långt. Som också redogjorts för ovan nämndes som huvudsakligt exempel förverkandebestämmelsen i 9 § varusmugglingslagen. Varusmugglingslagen ersattes av lagen (2000:1225) om straff för smuggling (prop. 1999/2000:124, bet. 2000/01:JuU2, rskr. 2000/01:28). Enligt den nya lagen skall även utbyte av brott och ersättning för brottsomkostnader kunna förverkas i sådan utsträckning som förutsätts enligt förverkandekonventionen. Mot denna bakgrund framstår det som rimligt att anta att några mer omfattande lagstiftningsåtgärder inte behöver vidtas för att skall kunna begränsa sin förklaring till artikel 2 i förverkandekonventionen i enlighet med vad som sagts. Det kan emellertid inte helt uteslutas att det på något område i lagstiftningen kan finnas straffrättsliga bestämmelser som inte är förenade med de möjligheter till förverkande som förutsätts för en sådan begränsning av förklaringen och som därför nödvändiggör lagändring. En möjlighet att redan i detta sammanhang uppfylla ett eventuellt behov av lagstiftning vore att genomomföra förslag till utvidgning av tillämpningsområdet för bestämmelser om förverkande av utbyte av brott och hjälpmedel vid brott. Enligt regeringens mening kan det emellertid, särskilt med hänsyn till den reform som redan har genomförts i fråga om smugglingsbrotten, ifrågasättas om det föreligger behov av en så generell reglering av möjligheten till förverkande som har föreslagit. Som tidigare nämnts har förslaget kommenterats av endast ett fåtal av remissinstanserna. Även om dessa i huvudsak förklarat sig inte ha något att erinra mot den föreslagna lösningen är det regeringens uppfattning, att förslaget bör underkastas ytterligare analys, bl.a. avseende vilka konsekvenser detta kan tänkas få i förhållande till vissa specialstraffrättsliga bestämmelser. Regeringen anser således att såväl frågan om det över huvud taget behövs någon lagstiftning för att kunna begränsa förklaringen till artikel 2 i förverkandekonventionen som frågan om hur denna i så fall bör utformas behöver övervägas ytterligare. Dessa överväganden bör lämpligen ske i samband med den fortsatta beredningen av betänkande. Regeringen avser att senast återkomma till med de förslag som den beredningen utmynnar i. Som tidigare nämnts skall medlemsländerna ha vidtagit nödvändiga åtgärder för att uppfylla rambeslutet . Med hänsyn till det intresse har av att rambeslutet antas, och då svensk lagstiftning i allt väsentligt synes uppfylla de krav som följer av rambeslutet, anser regeringen emellertid att antagandet av rambeslutet inte bör fördröjas i avvaktan på det slutliga ställningstagandet till lagstiftningsbehovet. 5 Ekonomiska konsekvenser Regeringen gör bedömningen att antagandet av det kommande rambeslutet och begränsningen av förklaringen till artikel 2 i förverkandekonventionen inte föranleder några ökade kostnader för staten. GEMENSAM ÅTGÄRD av antagen av rådet på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel och av brott (98/699/RIF) EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR BESLUTAT OM FÖLJANDE GEMENSAMMA ÅTGÄRD med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel K 3.2 b i detta, med beaktande av initiativ, med beaktande av den handlingsplan från högnivågruppen för frågor som rör organiserad brottslighet som godkändes av i , särskilt rekommendation 26 b om bättre möjligheter att spåra och beslagta av brott, efter granskning av synpunkter efter ordförandeskapets hörande i enlighet med artikel K 6 i Fördraget om Europeiska unionen, med beaktande av de gemensamma åtgärderna av om införande av en ordning för utvärdering av tillämpning och genomförande på nationell nivå av internationella åtaganden i kampen mot den organiserade brottsligheten1 respektive av om införande av ett utbytes-, utbildnings- och samarbetsprogram riktat till personer med ansvar för kampen mot organiserad brottslighet (Falcone-programmet)2, med hänsyn till medlemsstaternas åtagande när det gäller principerna i konvention om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott, med beaktande av den föreslagna gemensamma åtgärden om att göra deltagande i en kriminell organisation i unionens medlemsstater till ett brott, och med särskilt beaktande av de brott som omfattas av den gemensamma åtgärden, med hänsyn till kraven i rådets direktiv /308/EEG av om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar3 och de 40 rekommendationer angående bekämpande av penningtvätt som gjorts av finansiella aktionsgruppen mot penningtvätt (FATF) i versionen och särskilt rekommendation 4, med beaktande av den gemensamma åtgärden av om tillnärmning av Europeiska unionens medlemsstaters lagstiftning och praktiska tillämpning för att bekämpa narkotikamissbruk samt förebygga och bekämpa olaglig narkotikahandel4, med tanke på det gemensamma målet att förbättra samordningen mellan brottsbekämpande myndigheter, med erinran om den gemensamma åtgärden om inrättande av ett europeiskt rättsligt nätverk som antogs av rådet , med beaktande av att möjligheten att avbryta brottslig verksamhet på området för organiserad brottslighet förbättras genom effektivare samarbete mellan medlemsstaterna när det gäller att identifiera, spåra, spärra eller beslagta och förverka tillgångar som härrör från brott, med beaktande av att inbördes överensstämmande rutiner effektiviserar det europeiska samarbetet när det gäller att identifiera, spåra, spärra, beslagta och förverka olagliga tillgångar, med beaktande av att det i rekommendation 16 i den ovan nämnda handlingsplanen om bekämpande av den organiserade brottsligheten framhålls att det är nödvändigt att påskynda förfarandena för rättsligt samarbete i frågor med anknytning till organiserad brottslighet och att kraftigt minska dröjsmålen vid överföring av, och svar på, framställningar, med hänsyn till medlemsstaternas anslutning till europeiska konvention om inbördes rättshjälp i brottmål, mot bakgrund av konvention mot olaglig hantering av narkotika och psykotropa ämnen och generalförsamlings extra session 1998, med erkännande av de landvinningar som har gjorts genom Dublinseminarium om förverkande av tillgångar genom att hindren för effektivt samarbete identifierades, med förutsättningen att de samarbetsformer som fastställs i denna gemensamma åtgärd inte påverkar andra former av bilateralt eller multilateralt samarbete. HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. För att få till stånd effektivare åtgärder mot den organiserade brottsligheten skall medlemsstaterna se till att inga reservationer görs eller vidhålls mot följande artiklar i konvention om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott (nedan kallad konvention): a) Artikel 2; om brottet bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där högsta straffet är . b) Artikel 6; om det gäller allvarliga brott. Sådana brott bör under alla förhållanden innefatta de brott som bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där högsta straffet är , eller, när det gäller de stater som har en minimitröskel för brott i sitt rättssystem, brott som bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där lägsta straffet är mer än . Led a skall inte påverka reservationer som har gjorts avseende förverkande av av brott som bestraffas enligt skattelagstiftning. Varje medlemsstat skall se till att dess lagstiftning och förfaranden när det gäller förverkande av av brott även möjliggör förverkande av egendom vars värde motsvarar sådan , både i rent inhemska förfaranden och i förfaranden som inleds på begäran av en annan medlemsstat, inbegripet begäran om verkställighet av utländska beslut om förverkande. Medlemsstaterna kan emellertid undanta förverkande av egendom vars värde motsvarar från brott i ringa fall. Orden "egendom", "" och "förverkande" skall ha samma betydelse som i artikel 1 konvention. Varje medlemsstat skall se till att dess lagstiftning och förfaranden ger den möjlighet att, på begäran från en annan medlemsstat, identifiera och spåra misstänkt av brott, om det finns rimlig grund att misstänka att en brottslig handling har begåtts. Sådan lagstiftning och sådana förfaranden skall göra det möjligt att ge rättshjälp på ett så tidigt stadium som möjligt av en utredning och medlemsstaterna kommer för detta ändamål att sträva efter att gentemot andra medlemsstater vara restriktiva med att utnyttja de fakultativa vägransgrunder som anges i artikel 18.2 och 18.3 konvention. Varje medlemsstat skall inom ramen för verksamheten i det europeiska rättsliga nätverket utarbeta en användarvänlig handledning som innehåller upplysningar om var rådgivning finns att tillgå och som redogör för vilken rättshjälp medlemsstaten kan tillhandahålla för att identifiera, spåra, spärra eller beslagta och förverka hjälpmedel och av brott. Handledningen skall även innehålla uppgift om samtliga viktiga begränsningar i fråga om sådan rättshjälp och vilken information som de ansökande staterna skall tillhandahålla. vid Europeiska unionens råd skall tillställas de handledningar som i avses i punkt 1 och skall översätta dem till de officiella språken vid Europeiska gemenskapens institutioner. skall sända handledningarna till medlemsstaterna, det europeiska rättsliga nätverket och Europol. Varje medlemsstat skall se till att den handledning som avses i punkt 1 hålls uppdaterad och att samtliga ändringar skickas till rådets generalsekretariat för att översättas och skickas ut i enlighet med punkt 2. Medlemsstaterna skall ge samma prioritet som den som tillämpas vid inhemska förfaranden åt alla framställningar från andra medlemsstater när det gäller att identifiera, spåra, spärra eller beslagta och förverka tillgångar. Medlemsstaterna skall uppmuntra till direkta kontakter mellan utredare, undersökningsdomare och åklagare i medlemsstaterna genom att på lämpligt sätt utnyttja tillgängliga former för samarbete för att säkerställa att framställningar om rättshjälp genom formella kanaler inte görs i onödan. När det är nödvändigt med en formell framställan skall den ansökande staten se till att den är korrekt utformad och uppfyller samtliga krav i den anmodade staten. När det inte är möjligt att verkställa en framställan om rättshjälp på det sätt som förväntas av den ansökande staten, skall den anmodade staten, efter lämpligt samråd med den ansökande staten och med fullt iakttagande av nationell lagstiftning och internationella åtaganden, sträva efter att tillgodose framställningen på något annat sätt. Medlemsstaterna skall överlämna en framställan om rättshjälp så snart som den exakta arten av den rättshjälp som erfordras har fastställts och, när en framställan har markerats med "brådskande" eller en tidsfrist har angivits, förklara skälen för detta. Medlemsstaterna skall, när det inte strider mot deras lagstiftning, vidta alla nödvändiga åtgärder för att minimera riskerna för att tillgångar skingras. I detta skall inbegripas de åtgärder som kan erfordras för att tillgångar som är föremål för en framställan från en annan medlemsstat skyndsamt skall kunna spärras eller tas i beslag så att en senare begäran om förverkande inte motverkas. Om det vid behandlingen av en framställan om rättshjälp i ett område i en medlemsstat uppstår behov att vidta ytterligare efterforskningar i ett annat område i denna medlemsstat skall medlemsstaten, under förutsättning att detta inte strider mot dess lagstiftning, vidta alla åtgärder som är möjliga för att den nödvändiga rättshjälpen skall kunna ges utan att någon ytterligare skriftlig framställan behöver göras. Om verkställandet av en framställan medför att det är nödvändigt att göra ytterligare efterforskningar avseende en angränsande fråga, och den ansökande staten lämnar in en kompletterande skriftlig framställan, skall den anmodade staten, under förutsättning att detta inte strider mot dess lagstiftning, vidta alla åtgärder som är möjliga för att påskynda verkställandet av en sådan kompletterande framställan. Medlemsstaterna skall säkerställa att det finns ett system för att göra deras domstolar förtrogna med bästa rutiner vid internationellt samarbete när det gäller att identifiera, spåra, spärra eller beslagta och förverka hjälpmedel och av brott. Medlemsstaterna skall säkerställa att lämplig utbildning enligt bästa rutiner ges till alla utredare, undersökningsdomare, åklagare och andra tjänstemän som berörs av internationellt samarbete om att identifiera, spåra, spärra eller beslagta och förverka tillgångar. Ordförandeskapet och berörda medlemsstater skall, när så är lämpligt i samarbete med det europeiska rättsliga nätverket och Europol, vid behov anordna seminarier för tjänstemän från medlemsstaterna och andra berörda sakkunniga för att främja och utveckla bästa rutiner och för att uppmuntra till överensstämmande förfaranden. Rådet skall före utgången av göra en översyn av denna gemensamma åtgärd mot bakgrund av resultaten från tillämpningen av den gemensamma åtgärden av om införande av en ordning för utvärdering av tillämpning och genomförande på nationell nivå av internationella åtaganden i kampen mot den organiserade brottsligheten. Medlemsstaterna skall om inte annat följer av punkt 2 vidta alla lämpliga åtgärder för att genomföra denna gemensamma åtgärd så snart som den träder i kraft, och de skall se till att dess innehåll kommer till deras relevanta nationella och lokala myndigheters kännedom. Medlemsstaterna skall, efter det att denna gemensamma åtgärd har trätt i kraft, lägga fram lämpliga förslag till genomförande av artikel 1 för övervägande av de behöriga myndigheterna, i syfte att anta dem. Denna gemensamma åtgärd skall offentliggöras i Europeiska gemenskapernas officiella tidning och träder i kraft som den offentliggörs. På rådets vägnar K. SCHLÖGL Ordförande RÅDETS RAMBESLUT .../.../RIF av den om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel till och av brott EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR FATTAT DETTA RAMBESLUT med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel 31 a, 31 c, 31 e och artikel 34.2 b i detta, med beaktande av Republiken initiativ, med beaktande av yttrande, och av följande skäl: Rådet har antagit gemensam åtgärd 98/699/RIF om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel till och av brott6. Ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådets möte i och ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådets möte i bör beaktas. konstaterar att den grova brottsligheten får allt större konsekvenser på skatte- och tullområdet och uppmanar medlemsstaterna att utan reservationer lämna ömsesidig rättslig hjälp (tidigare inbördes rättshjälp) vid utredning och åtal av grov ekonomisk brottslighet. rekommenderar tillnärmning av straffrätten och förfarandena vid penningtvätt (t.ex. förverkande av medel) samt klargör att definitionen av brottslig verksamhet som utgör förbrott till penningtvätt bör vara enhetlig och tillräckligt omfattande i alla medlemsstaterna. i ansåg att när det gäller nationell straffrätt bör insatserna för att enas om gemensamma definitioner, grunder för åtal och påföljder i ett första skede koncentreras till ett begränsat antal sektorer med särskild betydelse, t.ex. ekonomisk brottslighet. i konstaterade att penningtvätt är en central del i den organiserade brottsligheten och att den bör utrotas varhelst den förekommer. Det är fast beslutet att se till att det vidtas konkreta åtgärder för spårande, spärrande, beslag och förverkande av av brott. Medlemsstaterna har anslutit sig till principerna i konvention , nedan kallad "konvention", om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott. HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. Artikel 1 Reservationer mot konvention För att förstärka kampen mot den organiserade brottsligheten skall medlemsstaterna vidta de åtgärder som krävs för att inga reservationer skall göras eller vidhållas mot följande artiklar konvention: a) Artikel 2, om brottet bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där högsta straffet är . Medlemsstaterna skall emellertid kunna vidhålla reservationerna mot artikel 2 konvention när det gäller förverkande av av skattebrott endast för att möjliggöra ett förverkande av sådan både på ett nationellt plan och inom ramen för det internationella samarbetet, på grundval av rättsliga instrument på nationell och internationell nivå och gemenskapsnivå för indrivning av skattefordringar. b) Artikel 6, om det gäller allvarliga brott.