prop · GO03139 · 2001-05-28 00:00:00 — Om ett brott som avses i denna lag har begåtts på ett svenskt fartyg utanför svenskt sjöterritorium får åtal för brottet väckas även vid den domstol vars domkrets ligger närmast den plats där brottet förövades. Om ett brott som avses i denna lag har begåtts på ett utländskt fartyg utanför svensk hamn får åtal för brottet väckas även vid den domstol vars domkrets omfattar eller ligger närmast den plats där brottet för- övades. I paragrafen regleras behörig domstol vid mål om ansvar för brott enligt lagen. Andra och tredje styckena är nya och har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 6.7.2. Enligt första stycket prövas åtal för brott enligt lagen som huvudregel av den tingsrätt som är behörig domstol enligt eller enligt 21 kap. 1, 2 och 8 §§ sjölagen. Det innebär att åklagaren, efter vad som är lämpligast i det enskilda fallet, har möjlighet att välja om åtal bör väckas vid sjörättsdomstol eller vanlig tingsrätt. Det kan antas att Prop. 2000/01:139 åklagaren väljer att väcka åtal vid sjörättsdomstol i sådana fall där målet är av sjörättsligt mer komplicerat slag. Likaså kan det antas att åklagaren väljer sjörättsdomstol när det gäller mål som bör prövas tillsammans med annat mål där sjörättsdomstol är exklusivt behörig, t.ex. mål som avser brott mot sjölagen eller fartygssäkerhetslagen. Sjörättsdomstol finns endast på ett begränsat antal platser i landet. är tingsrätterna i , , , , , och Karlstad sjörättsdomstolar. När det gäller svenska fartyg framgår av andra stycket att brott mot VlfL i den ekonomiska zonen eller utanför denna även kan väckas vid den domstol vars domkrets ligger närmast den plats där brottet begåtts. Såvitt avser utländska fartyg utanför svensk hamn framgår av tredje stycket att åtal även får väckas vid den domstol vars domkrets omfattar eller ligger närmast den plats där brottet förövats. Ett brott som har begåtts på ett fartyg under resa inom Sveriges sjöterritorium eller ekonomiska zon kan därmed prövas av den domstol vars domkrets finns närmast brottsplatsen. Anlöper fartyget efter brottet svensk hamn kan även domstol i den orten pröva åtalet. En förutsättning för bestämmel- sens tillämpning är naturligtvis att svensk domsrätt föreligger. Hur långt hamnområdet sträcker sig framgår av kommunens stadsplan. Med hamn avses i detta sammanhang detsamma som enligt t.ex. rädd- ningstjänstlagen (1986:1102). Gränsen för hamnområdet har betydelse för ansvarsfördelningen mellan t.ex. kommun och vid räddningstjänst som avser olja eller andra skadliga ämnen. Det skall anmärkas att med begreppet utanför svensk hamn avses även brott som begåtts i utländsk hamn. 10 § Om brott enligt 1, 2, 3 eller 4 § har begåtts på ett utländskt fartyg i ekonomiska zon döms vid svensk domstol även om 2 kap. 2 eller 3 § inte är tillämplig. Detsamma gäller om gärningen kan föranleda ansvar enligt eller . I paragrafen, som behandlats i avsnitt 6.4, regleras frågan om svensk domsrätt beträffande olagliga utsläpp och andra brott mot VlfL som begåtts på utländska fartyg i ekonomiska zon. Bestämmelsen innebär att svensk domsrätt införs beträffande brott för vilka är före- skrivet fängelse, trots att påföljden i dessa fall endast får bestämmas till böter enligt lagen (1996:517) om begränsning av tillämpningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg. En mot- svarande bestämmelse avseende dumpning av avfall i vatten finns i 29 kap. 13 § . 11 § Åtal för ett brott som avses i 10 § får väckas endast 1. om brottet avser ett förbjudet utsläpp och detta har medfört betydande skador på den svenska kusten eller därmed sammanhängande intressen eller på tillgångar i Sveriges sjöterritorium eller ekonomiska zon, eller 2.om den stat där fartyget är registrerat inte från det att staten underrättats om brottet har inlett rättsliga förfaranden som syftar till att ådöma straff för gärningen, eller 3.om den stat där fartyget är registrerat vid upprepade tillfällen har underlåtit att iaktta sina skyldigheter att vidta åtgärder med anledning av överträdelser begångna på dess fartyg. Att åtal för brott som avses i första stycket i vissa fall får väckas endast efter förordnande av regeringen eller den myndighet som regeringen bemyndigat följer av 2 kap. 5 § . Bestämmelsen reglerar åtalsrätten vid brott som avses i 10 §. Regleringen ansluter till artikel 228 i havsrättskonventionen. Av bestämmelsen följer att åtalsrätt alltid föreligger om brottet avser ett förbjudet utsläpp och detta har medfört betydande skador på den svenska kusten eller därmed sammanhängande intressen eller på till- gångar i Sveriges sjöterritorium eller ekonomiska zon. Med begreppet förbjudet utsläpp avses ett utsläpp som skett i strid mot bestämmelserna i eller föreskrifter meddelade med stöd av denna lag. När det gäller kravet på skada hänvisas till den allmänna motive- ringen, avsnitt 6.4. Om ett brott inte är av det kvalificerade slag att åtal kan väckas med stöd av punkten 1 gäller att åtal får ske antingen om flaggstaten i det konkreta fallet har underlåtit att vidta rättsliga åtgärder från det att staten underrättades om brottet eller om flaggstaten vid upprepade tillfällen har underlåtit att agera med anledning av sådana underrättelser. I det första fallet måste tidsfristen från underrättelse avvaktas innan åtal får väckas. Även i det andra fallet skall flaggstaten underrättas om åtgärder som har vidtagits samt om att åtal väcks. Någon tidsfrist behöver emellertid inte avvaktas eftersom flaggstaten inte har rätt att begära suspension av de i inledda rättsliga förfarandena. Andra stycket innehåller en erinran om att åtal för brott som begåtts i den ekonomiska zonen enligt 2 kap. 5 § i vissa fall endast får väckas efter förordnande av regeringen eller den myndighet som regeringen bemyndigat att utfärda sådant förordnande. 1 § I detta kapitel finns bestämmelser om förundersökning om brott mot bestämmelserna i denna lag eller mot föreskrifter som har meddelats med stöd av denna lag. Bestämmelserna i detta kapitel gäller även om en gärning som avses i första stycket kan föranleda ansvar enligt eller . Om inte annat särskilt är föreskrivet gäller regler och andra bestämmelser om förundersökning i allmänhet och om tvångsmedel. Paragrafen reglerade i sin tidigare lydelse lagens tillämplighet på stats- fartyg, vilket numera regleras i 1 kap. 4 §. reglerar paragrafen kapitlets tillämpningsområde. Samtliga brott mot bestämmelserna eller föreskrifterna i VlfL omfattas. har dock utformats främst med sikte på att åstadkomma en särskild ordning för brottsutredningar avseende olagliga utsläpp av olja eller andra skadliga ämnen från fartyg. Eftersom de gärningar som aktualiseras i vissa fall kan vara att bedöma som brott enligt eller har det föreskrivits att bestämmelserna gäller även i dessa fall. En kustbevakningstjänstemans befogenhet att vidta åtgärder vid misstanke om brott mot VlfL regleras numera helt genom 11 kap. (se även kommentaren till den nya bestämmelsen 2 a § lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär övervakning). 2 § En tjänsteman vid har samma befogenhet som en polisman har enligt 23 kap. 3 § tredje stycket att hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder med anledning av brott som avses i 1 § innan förundersökningen har hunnit inledas. Vad som föreskrivs i 23 kap. 8 § om befogenhet för en polisman att ta med någon till förhör gäller även för en tjänsteman vid med anledning av brott som avses i 1 §. Åtgärder som avses i första och andra stycket skall skyndsamt anmälas till den som har rätt att leda förundersökningen. Paragrafen reglerade tidigare de möjligheter som regeringen eller den myndighet som regeringen utser har att föreskriva om eller i enskilda fall meddela undantag från vissa bestämmelser i lagen. Möjligheterna till undantag har i stället förts in i respektive paragraf, dvs. i 2 kap. 2 § samt 3 kap. 1, 4 och 5 §§. Bestämmelsen i första stycket gäller endast i tiden innan en förunder- sökning har hunnit inledas. Bestämmelsen ger tjänsteman vid Kustbe- vakningen befogenhet att i enlighet med 23 kap. 3 § tredje stycket rätte- gångsbalken vidta utredningsåtgärder som är av betydelse för utred- ningen. En sådan åtgärd kan vara att hålla förhör i anslutning till ett misstänkt brott. Bestämmelsen i andra stycket gäller befogenhet för tjänsteman vid att ta med en person som skall förhöras. Bestämmelsen gäller för de fall då någon inte har gripits och det inte heller är fråga om beslut av undersökningsledaren att hämta någon. I 23 kap. 8 § första stycket föreskrivs följande. På tillsägelse av polisman är den som befinner sig på den plats där ett brott begås skyldig att följa med till ett förhör som hålls därefter. Vägrar han utan giltig orsak, får polismannen ta med honom till förhöret. I samma paragraf, andra stycket, finns en särskild reglering om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Det stycket blir i praktiken inte tillämpligt, eftersom den nu föreslagna bestämmelsen inte omfattar sådana brott. I lagrummets tredje stycke föreskrivs att paragrafen gäller även innan förundersökningen har hunnit inledas. Genom bestämmelsen ges tjänsteman vid alltså mot- svarande befogenhet som gäller för polisman enligt 23 kap. 8 § rätte- gångsbalken. Denna befogenhet gäller mot såväl den som kan misstänkas för brottet som annan. Såvitt avser den misstänkte kan det vara aktuellt att tillämpa antingen den nu aktuella bestämmelsen eller bestämmelserna Prop. 2000/01:139 om gripande (jfr Fitger, , s. 23:40 f). vid inte kommer till brottsplatsen i nära anslutning till att brottet har begåtts eller om den som skall höras då inte befinner sig på brottsplatsen, är bestämmelsen inte tillämplig. I sådant fall kan emellertid bestämmelserna om gripande (jfr 5 §) eller hämtning (jfr 4 § första stycket andra meningen VlfL jämförd med 23 kap. 7 § ) vara tillämpliga. Tredje stycket motsvarar 3 a § tredje meningen förundersöknings- kungörelsen (1947:948). 3 § I fråga om åklagarens och polismyndighetens rätt att anlita biträde av och att uppdra åt en tjänsteman vid Kustbevak- ningen att vidta särskilda åtgärder vid förundersökning om brott som avses i 1 § gäller vad som sägs i 7 § lagen (1982:395) om Kustbevak- ningens medverkan vid polisiär övervakning. Paragrafens tidigare innehåll, dvs. om kravet på överensstämmelse mellan föreskrifter som meddelas med stöd av lagen och internationella överenskommelser, återfinns numera i 1 kap. 5 §. Paragrafen innehåller i sin nya lydelse en hänvisning till 7 § lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär övervakning, (LKP). Där framgår att åklagaren eller, om polismyndighet driver förundersökningen, denna får anlita biträde av samt uppdra åt kustbevakningstjänsteman att vidta de särskilda åtgärder som behövs för undersökningen, om det är lämpligt med hänsyn till omstän- digheterna. 4 § får besluta om att inleda förundersökning om brott mot förbud som gäller enligt 2 kap. 2 § första stycket eller mot 2 kap. 4 § eller mot en föreskrift som har meddelats med stöd av 2 kap. 2 § andra stycket eller 2 kap. 3 §. De befogenheter och skyldigheter som undersök- ningsledaren har enligt gäller i ett sådant fall Kustbe- vakningen. skall förordna särskilda befattningshavare för full- görande av uppgifter enligt första stycket. Åklagaren skall överta ledningen av förundersökningen så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall också i andra fall överta ledningen av förundersökningen när det är påkallat av särskilda skäl. I paragrafen fanns tidigare en hänvisning till fartygssäkerhetslagen (1988:49). Denna hänvisning har tagits in i 1 kap. 1 § andra stycket. Paragrafen med dess nuvarande innehåll reglerar generella befogenheter i samband med inledande och bedrivande av för- undersökning om brott mot utsläppsbestämmelser. Paragrafens tre stycken kommenteras närmare nedan. Bestämmelsen ger befogenhet att fatta beslut om att inleda förundersökning enligt bestämmelserna i 23 kap. rättegångs- balken. Befogenheten omfattar brott mot utsläppsförbudet i 2 kap. 24 §§ VlfL och föreskrifter rörande sådant förbud. Befogenheten omfattar således inte andra brott enligt VlfL. Om en misstänkt gärning redan i ett inledande skede uppenbart kan bedömas falla under en strängare straff- skala enligt eller bestämmelser bör, enligt vad som sägs nedan, överlämna till åklagaren att leda förundersökningen. Det rör sig i sådana fall om allvarlig brottslighet som ställer särskilda krav på rättslig kompetens. I första stycket andra meningen hänvisas i fråga om befogenheter och skyldigheter till vad som gäller enligt för undersökningsledare. Genom 23 kap. 24 § blir även förundersökningskungörelsen (1947:948) tillämplig, i den mån inget annat följer bestämmelserna i 11 kap. VlfL. Det nu sagda innebär bl.a. följande. har befogenhet att lägga ned förundersök- ningen (23 kap. 4 § andra stycket ), hålla förhör med var och en som kan antas lämna upplysningar av betydelse för utredningen (23 kap. 6 § ), hämta någon till förhör (23 kap. 7 § rätte- gångsbalken), kvarhålla någon för förhör (23 kap. 9 § ), inhämta yttrande från sakkunnig (23 kap. 14 § ), ansöka om kvarstad och interimistiskt ta lös egendom i beslag (27 kap. 4 § rätte- gångsbalken) och besluta om husrannsakan (28 kap. 4 § rättegångs- balken). Rätten att besluta om husrannsakan och andra utrednings- åtgärder begränsas dock till att avse svenska fartyg samt utländska fartyg på inre vatten. I 9 § införs nämligen en sä rskild bestämmelse om att beslut om husrannsakan och andra utredningsåtgärder på ett utländskt fartyg som befinner sig utanför inre vatten endast får fattas av åklagaren eller rätten. Av den nu aktuella paragrafen framgår vidare att under förundersök- ningen har skyldighet att iaktta de begränsningar och skyldigheter som gäller för undersökningsledare. Det kan exempelvis gälla att anmäla behov av offentlig försvarare till rätten (23 kap. 5 § ), ombesörja förhörsvittne (23 kap. 10 § rättegångs- balken) m.m. Vid förundersökningen skall protokoll föras över vad som förekommit och som är av betydelse för utredningen (23 kap. 21 § första stycket ). Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.5.2. I andra stycket föreskrivs att skall förordna särskilda befattningshavare för att fullgöra myndighetens uppgifter. Därvid avses de uppgifter som enligt 4 § ankommer på myndigheten i egenskap av undersökningsledare. Att notera är att bestämmelsen inte ger någon rätt för åklagaren att meddela anvisningar då förundersökningen leds av . Det är en ordning som överensstämmer med den som gäller då förunder- sökningen leds av polismyndighet eller, i varusmugglingsmål, av Tull- verket (jfr prop. 1999/2000:124 s. 158). Att ges befogenhet innebär i sig inte någon begräns- Prop. 2000/01:139 ning av polisens befogenheter på området. I tredje stycket föreskrivs att ledningen av en förundersökning skall övertas av en åklagare så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Denna bestämmelse gäller både när förundersökningen drivs av Kustbe- vakningen och när den drivs av en polismyndighet. Bestämmelsen skiljer sig från sin motsvarighet i 23 kap. rättegångs balken där kravet på åklagarint räde gjorts beroende av saken är av enkel beskaffenhet. Det innebär att utredningar avseende olagliga utsläpp alltid skall tas över av åklagaren senast när någon skäligen kan misstänkas för brottet. Bestämmelsen motiveras i avsnitt 6.5.3. Enligt andra meningen skall åklagaren överta ledningen av en för- undersökning även annars när det är påkallat av särskilda skäl. Bestämmelsen motsvarar 23 kap. 3 § första stycket tredje meningen och syftar på det fallet att någon inte är skäligen miss- tänkt för brottet men det ändå finns omständigheter som påkallar att åklagaren tar över ansvaret för förundersökningen. Av särskild betydelse vid bedömningen av om särskilda skäl skall anses föreligga kan bl.a. vara om det rör sig om allvarlig brottslighet eller användning av tvångsmedel. För det fall den misstänkta gärningen är av så allvarligt slag att miljö- balkens eller strängare bestämmelser aktualiseras bör regelmässigt särskilda skäl anses föreligga. Likaså när det gäller miss- tänkta utsläppsbrott från utländska fartyg utanför svenskt inre vatten bör regelmässigt särskilda skäl anses föreligga för att åklagaren skall ta över förundersökningen. Att så skall ske följer även av den föreslagna bestämmelsen i 9 § om att åklagaren skall fatta beslut om förhör eller användande av tvångsmedel ombord på utländska fartyg utanför svenskt inre vatten. Vid brottsutredningar i andra fall än de som nämnts bör det från fall till fall avgöras åklagaren skall ta över ansvaret för förundersökningen. Som nämnts i avsnitt 6.5.3 bör det ankomma på Riksåklagaren att i samråd med berörda myndigheter vid behov träffa överenskommelser och meddela föreskrifter i denna fråga. Ett övertagandebeslut innebär, precis som enligt , att åklagaren övertar ansvaret för hela förundersökningen. Det är alltså inte möjligt att dela en förundersökning på så sätt att åklagaren har ledningen av utredningen i en viss del medan ansvaret i övrigt ligger kvar hos . 5 § En tjänsteman vid har samma befogenhet som en polisman har enligt 24 kap. 7 § att gripa den som misstänks för brott som avses i 1 §. Åtgärden skall skyndsamt anmälas till åklagaren. Vad som föreskrivs i övrigt i om befogenheter och skyldigheter i förhållande till den som gripits gäller för tjänstemannen i samma utsträckning som för en polisman, samt, om leder förundersökningen, för i samma utsträckning som för en polismyndighet. Genom första meningen ges tjänsteman vid samma rätt som en polisman har enligt att gripa den som är miss- tänkt för brott som avses i 1 §. Ett sådant gripande skall enligt andra meningen skyndsamt anmälas till åklagaren. Förutsättningarna för en polisman att gripa någon regleras i 24 kap. 7 § första stycket . Där föreskrivs att om det finns skäl att anhålla någon, får en polisman i brådskande fall gripa honom eller henne även utan anhållningsbeslut. Vad som avses med skäl att anhålla någon framgår av 24 kap. 6 § . I 24 kap. 7 § andra stycket föreskrivs en generell rätt för envar att gripa dels den som är efterlyst för brott, dels den som har begått brott på vilket fängelse kan följa och som påträffas på bar gärning eller flyende fot. Denna rätt att gripa någon tillkommer tjänste- män vid , likväl som andra, direkt med stöd av bestämmelsen i . Genom tredje meningen klargörs hur regelverket i blir tillämpligt i den mån det gäller sådana befogenheter och skyldigheter som enligt åvilar polisman eller polismyndighet. Det gäller exempelvis vad som föreskrivs i 24 kap. 8 § andra stycket rätte- gångsbalken om förhör och anmälan till åklagare. Tredje meningen i förening med 24 kap. 8 § tredje stycket rättegångs- balken innebär följande. Innan åklagaren har underrättats om frihets- berövandet, får beslutet om gripande hävas av , om det är uppenbart att det inte finns skäl för ett fortsatt frihetsberövande. I omedelbar anslutning till ett gripande får beslutet därom hävas även av den tjänsteman som fattat beslutet. Det innebär, för en tjänsteman vid , att han eller hon i annat fall har att antingen underrätta åklagare eller vända sig till för att få beslutet om gripande hävt. 6 § En tjänsteman vid har samma befogenhet som en polisman har enligt 27 kap. 4 § att ta föremål i beslag med anledning av brott som avses i 1 §. Om ett beslag har verkställts utan att undersökningsledaren eller åklagaren har beslutat om beslaget, skall en anmälan skyndsamt göras till undersökningsledaren eller åklagaren som skall pröva om beslaget skall bestå. Genom bestämmelsen tillerkänns tjänsteman vid samma befogenhet att ta egendom i beslag som enligt tillkommer en polisman. Detta gäller under förutsättning att det sker inom ramen för utredningen av brott som avses 1 §. I 27 kap. 1 § rätte- gångsbalken anges de allmänna förutsättningarna enligt för beslag. Bestämmelsen gör det bl.a. möjligt för tjänsteman vid Kust- bevakningen att ta oljeprov i samband med husrannsakan och även i brådskande fall. Bestämmelsen gör det också möjligt för tjänsteman vid att ta t.ex. fartygets oljedagbok i beslag. Av andra stycket framgår att anmälan skall ske av beslag som har verkställts av tjänsteman vid utan föregående beslut av åklagaren eller undersökningsledaren. Anmälningsskyldigheten överens- stämmer med den som är föreskriven för polisman enligt 27 kap. 4 § tredje stycket . Enligt 27 kap. 10 § gäller att beslagtagen egendom i allmänhet skall omhändertas av den som verkställt beslaget eller lämnas kvar hos innehavaren under försegling. 7 § Husrannsakan får företas även om påföljden för gärningen endast kan bestämmas till böter till följd av bestämmelserna i lagen (1996:517) om begränsning av tillämpningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg. En tjänsteman vid har samma befogenhet som en polisman har enligt 28 kap. 5 § att företa husrann- sakan med anledning av brott som avses i 1 §. Åtgärden skall skyndsamt anmälas till den som har rätt att leda förundersökningen. För att en husrannsakan enligt 28 kap. 1 § skall få göras krävs att det förekommer anledning att anta att det har begåtts ett brott som det kan följa fängelse på. I första stycket har tagits in en bestämmelse som innebär att en husrannsakan med anledning av brott som avses i 1 § får göras ombord på ett utländskt fartyg trots att på- följden för gärningen till följd av bestämmelserna i begränsningslagen endast kan bestämmas till böter. Förslaget har motiverats närmare i avsnitt 6.5.5. Att märka är att möjligheterna att företa en kroppsvisitation eller en kroppsbesiktning är lika begränsade som . Vid husrannsakan får olägenhet eller skada inte förorsakas utöver vad som är oundgängligen nödvändigt (28 kap. 6 § första stycket rättegångs- balken). Denna bestämmelse kan sägas ge uttryck åt att proportionali- tetsprincipen skall tillämpas också på verkställighetsstadiet. I 28 kap. 7 § finns bestämmelser om rätt att närvara vid husrann- sakan. Över husrannsakan skall föras protokoll. I protokollet skall anges ändamålet med förrättningen och vad som förekommit vid förrättningen. Den person som husrannsakan har gjorts hos, har rätt att på begäran få bevis om husrannsakan, och uppgift om det brott misstanken avser. Om det behövs får rum eller förvaringsställe öppnas med våld. Har så skett skall det efter förrättningen på lämpligt sätt åter tillslutas. Förordnande om husrannsakan meddelas enligt 28 kap. 4 § rättegångs- balken av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. Enligt 28 kap. 5 § får en polisman företa husrannsakan utan sådant förordnande om det är fara i dröjsmål. I andra stycket finns en bestämmelse som ger en tjänsteman vid samma befogenheter som en polisman att göra husrannsakan utan förordnande av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. 8 § En tjänsteman vid har samma befogenhet som en polisman har enligt 28 kap. 10 § at t göra en undersök- ning med anledning av brott som avses i 1 §. Åtgärden skall skyndsamt anmälas till den som har rätt att leda förundersökningen. En undersökning ombord på ett fartyg kan med stöd av denna Prop. 2000/01:139 bestämmelse avse bl.a. däck och öppna lastutrymmen. sättningar för bestämmelsens tillämpning kommenteras i avsnitt 6.5.5. 9 § Beslut om att hålla förhör enligt 23 kap. eller om att använda tvångsmedel enligt 2428 kap. ombord på ett utländskt fartyg som befinner sig utanför svenskt inre vatten skall meddelas av åklagaren eller rätten. Vid fara i dröjsmål har en tjänsteman vid eller en polisman befogenhet att vidta åtgärd enligt första stycket, om åtgärden är sådan att en kustbevakningstjänsteman eller polisman annars får besluta om den enligt detta kapitel eller enligt . Åtgärden skall skyndsamt anmälas till åklagaren, som skall pröva frågan om åtgärder beträffande fartyget.