prop · GO0386 · 2001-01-01 00:00:00 — Enligt artikel 9.3 skall konventionsstater som för utlämning inte ställer som villkor att utlämningsavtal skall föreligga, sinsemellan betrakta de brott som anges i artikel 2 som utlämningsbara brott, enligt de villkor som uppställs i den anmodade statens lagstiftning. Enligt artikel 9.4 skall om så är nödvändigt för utlämning mellan konventionsstater de brott som anges i artikel 2 behandlas som om brottet begåtts inte endast på gärningsorten utan även inom territoriet för de stater som har fastställt att de har domsrätt i enlighet med artikel 6.1 och 6.2. Enligt artikel 9.5 skall bestämmelserna i alla fördrag och avtal om utlämning mellan konventionsstater med avseende på brott som anges i artikel 2 anses vara ändrade mellan staterna i den utsträckning som de är oförenliga med konventionen. Enligt artikel 10.1 skall konventionsstaterna lämna varandra största möjliga bistånd i samband med utredningar, straffrättsliga förfaranden eller utlämningsförfaranden som inletts med anledning av brott som anges i artikel 2. I denna skyldighet inbegrips också bistånd med tillhandahållande av bevismaterial som en stat förfogar över och som är nödvändigt vid det aktuella förfarandet. Enligt artikel 10.2 skall konventionsstaterna fullgöra de nu nämnda skyldigheterna i överensstämmelse med de fördrag eller andra avtal om internationell rättslig hjälp som kan finnas mellan dem. Om det saknas sådana fördrag eller avtal skall konventionsstaterna bistå varandra enligt nationell lagstiftning. Enligt artikel 11 skall inget av de brott som anges i artikel 2 med avseende på utlämning eller internationell rättslig hjälp betraktas som ett politiskt brott, som ett brott förknippat med ett politiskt brott eller ett som brott inspirerat av politiska motiv. En framställning om utlämning som grundar sig på ett sådant brott får därför enligt samma artikel inte avslås endast av det skälet att framställningen avser ett politiskt brott, ett brott förknippat med ett politiskt brott eller ett brott inspirerat av politiska motiv. Enligt artikel 12 skall ingen bestämmelse i konventionen tolkas så att utlämningsskyldighet eller skyldighet att lämna internationell rättslig hjälp uppkommer om den anmodade staten har grundad anledning att anta att en framställning om utlämning för brott som anges i artikel 2 eller om internationell rättslig hjälp avseende sådana brott har gjorts i syfte att åtala eller straffa en person i anledning av dennes ras, trosbekännelse, nationalitet, etniska ursprung eller politiska uppfattning. Detsamma gäller om ett bifall till en sådan framställning skulle vara till men för den personens ställning av något av dessa skäl. I stort sett likalydande bestämmelser om utlämning, så när som på förbudet att vägra utlämning för politiska brott, finns i andra konventioner som har ratificerat, bl.a. Diplomatskyddskonventionen (prop. 1975:71) och Gisslankonventionen (prop. 1980/81:56). 4.2.6 Överförande för utredning m.m. En person som undergår verkställighet av en påföljd eller på annat sätt är i fängsligt förvar inom en konventionsstats territorium och vars närvaro i en annan konventionsstat begärs för vittnesmål, identifiering eller annan medverkan för att få fram bevisning för utredning av eller åtal för brott enligt konventionen får enligt artikel 13.1 överföras under förutsättning att * personen frivilligt och välinformerad ger samtycke (13.1.a), och * båda staternas behöriga myndigheter ger sitt tillstånd, med förbehåll för sådana villkor som dessa stater kan anse vara lämpliga (13.1.b). Den stat till vilken en person på detta sätt har överförts skall enligt artikel 13.2.a ha behörighet och skyldighet att hålla den överförda personen i fängsligt förvar, såvida inte den stat från vilken personen överfördes begär eller tillåter något annat. Den stat till vilken personen överförs skall ofördröjligen återlämna personen till fängsligt förvar i den stat från vilken personen överfördes, i enlighet med vad de båda staternas behöriga myndigheter i förväg eller på annat sätt kommit överens om. I artikel 13.2.c anges det att den stat till vilken personen överförs inte får kräva att den stat varifrån personen överfördes inleder ett utlämningsförfarande för att personen skall återlämnas. Den överförda person skall enligt artikel 13.2.d i fråga om verkställigheten av den påföljd som verkställs i den stat varifrån överförandet skedde tillgodoräknas den tid som tillbringas i fängsligt förvar i den stat till vilken personen överfördes. Utan samtycke av den konventionsstat från vilken en person skall överföras får inte den personen, oavsett hans eller hennes nationalitet, inom territoriet för den stat till vilken överförandet sker åtalas eller häktas eller bli föremål för någon annan frihetsberövande åtgärd med avseende på gärningar som begåtts eller domar som meddelats före personens avresa från territoriet för den stat från vilken han eller hon överfördes (artikel 13.3). Enligt artikel 14 skall den som tas i fängsligt förvar eller gentemot vilken andra åtgärder vidtas eller förfaranden genomförs med stöd av konventionen garanteras en rättvis behandling. Detta skall innefatta åtnjutande av alla rättigheter och garantier i enlighet med lagstiftningen i den stat inom vars territorium personen befinner sig och i enlighet med tillämpliga folkrättsliga bestämmelser, däribland principerna om de mänskliga rättigheterna. 4.2.7 Förebyggande av brott Enligt artikel 15 skall konventionsstaterna samarbeta när det gäller förebyggande av sådana brott som avses i artikel 2. I artikel 15.a-c anges vari detta samarbete särskilt skall bestå. Enligt artikel 15.a skall staterna vidta alla åtgärder som är möjliga, inberäknat anpassning av sin nationella lagstiftning om det behövs, för att förebygga och motverka förberedelser inom sina respektive territorier till förövandet av dessa brott inom eller utom sina territorier. Hit räknas bl.a. åtgärder för att förhindra sådan illegal verksamhet av personer, grupper och organisationer varigenom dessa främjar, anstiftar, organiserar, uppsåtligt finansierar eller deltar i förövandet av sådana brott som anges i artikel 2. Enligt artikel 15.b skall konventionsstaterna utbyta precis och verifierad information i enlighet med sin nationella lagstiftning och samordna administrativa och andra åtgärder som vidtas i förekommande fall. Enligt artikel 15.c kan samarbetet, där så är lämpligt, bestå i forskning och utveckling i fråga om metoder för att påvisa sprängämnen och andra farliga ämnen som kan orsaka dödsfall eller kroppsskada, samråd om utveckling av normer för att kunna fastställa dessas ursprung vid utredningar efter explosioner, utbyte av information om förebyggande åtgärder samt samarbete och överförande i fråga om av teknologi, utrustning och dit hörande materiel. I huvudsak likalydande bestämmelser om brottsförebyggande arbete finns i andra konventioner som har ratificerat, bl.a. Gisslankonventionen (prop. 1980/81:56). 4.2.8 Underrättelse Konventionen innehåller två uttryckliga bestämmelser om underrättelse till övriga konventionsstater. Om en konventionsstat har tagit någon i förvar enligt artikel 7 skall den , direkt eller via FN:s generalsekreterare, underrätta de konventionsstater som har fastställt att de har domsrätt i enlighet med artikel 6.1 och 6.2 och, om den förstnämnda staten så finner lämpligt, alla andra berörda konventionsstater om att personen har tagits i förvar och om de omständigheter som motiverar att så har skett (artikel 7.6). En underrättelse till samma krets av stater skall också ske beträffande resultatet av sådana undersökningar som avses i artikel 7.1 (om en person finns inom ett lands territorium) och huruvida den avser att utöva domsrätt. Enligt artikel 16 skall den konventionsstat där en misstänkt åtalas för brott enligt konventionen i enlighet med sin nationella lagstiftning eller sina tillämpliga förfaranden meddela slutresultatet av den rättegång där frågan prövas. Underrättelsen skall ske till FN:s generalsekreterare, som i sin tur skall vidarebefordra informationen till de övriga konventionsstaterna. I huvudsak likalydande bestämmelser om underrättelse finns i andra konventioner som har ratificerat, bl.a. Gisslankonventionen (se prop. 1980/81:56). 4.2.9 Bestämmelser om hur förpliktelserna enligt konventionen skall fullgöras Enligt artikel 17 skall konventionsstaterna fullgöra sina förpliktelser enligt konventionen på ett sätt som är förenligt med principerna om staters suveräna likställdhet och territoriella integritet samt med icke-interventionsprincipen. Enligt artikel 18 skall inga bestämmelser i konventionen tillåta en konventionsstat att inom en annan konventionsstats territorium utöva domsrätt och fullgöra uppgifter som är uteslutande förbehållna myndigheterna i den andra konventionsstaten enligt dennas nationella lagstiftning. Enligt artikel 19.1 skall inga bestämmelser i konventionen inverka på andra rättigheter, skyldigheter och ansvar för stater och enskilda enligt folkrätten, särskilt ändamålen och grundsatserna i FN:s stadga och i internationell humanitär rätt. Enligt artikel 19.2 är konventionen inte tillämplig på sådan verksamhet av väpnade styrkor under en väpnad konflikt - med den innebörd som dessa termer har i internationell humanitär rätt - som regleras av sådan rätt. Den verksamhet som utövas av en stats försvarsmakt då denna fullgör sina officiella uppgifter är inte underkastad konventionen i den mån som verksamheten regleras av andra folkrättsliga regler. 4.2.10 Tvistlösning Enligt artikel 20.1 skall varje tvist mellan två eller flera konventionsstater angående tolkningen eller tillämpningen av konventionen och som inte kan lösas genom förhandlingar inom rimlig tid hänskjutas till avgörande genom skiljeförfarande. Om de tvistande staterna inte kan enas om formerna för skiljeförfarandet efter begäran om skiljedom, får vilken som helst av staterna hänskjuta tvisten till genom framställning enligt reglerna i domstolens stadga. Enligt artikel 20.2 får varje stat vid undertecknande, ratifikation, godtagande eller godkännande av konventionen eller vid anslutning till den förklara att den inte anser sig bunden av punkt 1. De övriga konventionsstaterna blir då inte bundna av punkt 1 gentemot en stat som har gjort ett sådant förbehåll. En stat som har gjort ett förbehåll enligt punkt 2 får när som helst återta förbehållet genom en underrättelse till FN:s generalsekreterare (artikel 20.3). Enligt artikel 21.1 står konventionen öppen för undertecknande av alla stater till och med . Konventionen skall ratificeras, godtas eller godkännas. Ratifikations-, godtagande- eller godkännandeinstrumenten skall deponeras hos FN:s generalsekreterare (artikel 21.2). Konventionen står öppen för anslutning av alla stater. Anslutningsinstrumenten skall deponeras hos FN:s generalsekreterare (artikel 21.3). Konventionen träder i kraft den trettionde dagen efter den dag då det tjugoandra ratifikations-, godtagande-, godkännande- eller anslutningsinstrumentet har deponerats hos FN:s generalsekreterare (artikel 22.1). har konventionen 18 parter. För en stat som ratificerar, godtar, godkänner eller ansluter sig till konventionen efter det att det tjugoandra instrumentet deponerades träder den i kraft den trettionde dagen efter den dag då staten i fråga har deponerat sina instrument (artikel 22.2). En stat får säga upp konventionen genom skriftlig underrättelse till FN:s generalsekreterare (artikel 23.1). Uppsägningen träder i kraft efter den dag då FN:s generalsekreterare mottog underrättelsen (artikel 23.2). Originalet till konventionen, vars arabiska, engelska, franska, kinesiska, ryska och spanska texter är lika giltiga, skall deponeras hos FN:s generalsekreterare. Generalsekreteraren skall överlämna bestyrkta kopior till samtliga konventionsstater (artikel 24). 5 tillträde till konventionen Regeringens förslag: godkänner FN:s konvention om bekämpande av bombattentat av terrorister. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag: Även om utvecklingen har gått mot färre terroristhandlingar, har dessa beklagligtvis skördat fler dödsoffer än . Orsaken är den ökade användningen av sprängladdningar. FN, som uppmanats att brådskande pröva räckvidden av det internationella regelverket om bekämpande av terrorism, har noterat att terroristattacker med sprängämnen eller andra livsfarliga anordningar blivit allt vanligare samt att gällande multilaterala rättsakter inte innefattar en tillfredsställande täckning av sådana handlingar. delar oron över dessa förhållanden och har aktivt medverkat vid konventionens tillkomst. Terroristbombningskonventionen utgör en fortsättning på det arbete som inom FN bedrivits för att motverka terrorism. har undertecknat och ratificerat samtliga de i avsnitt 3 nämnda överenskommelserna. Inom EU har konventionen undertecknats av samtliga medlemsstater och ratificerats av tre. De olika materiella bestämmelserna i konventionen motsvarar i huvudsak bestämmelserna i tidigare överenskommelser. En viktig rättspolitisk utveckling kan dock noteras när det gäller politiska brott som grund för vägran att utlämna eller bistå med internationell rättslig hjälp. Trots att flera stater under förhandlingarna pekade på att tidigare konventioner gjort det möjligt för ett land att reservera sig mot bestämmelser som förbjuder avslag på begäran om utlämning eller internationell rättslig hjälp på den grunden att det är fråga om ett politiskt brott, ansågs det, med den utveckling terrorismen tagit , inte acceptabelt att terrordåd under några som helst omständigheter skulle kunna ursäktas av politiska skäl. De stater som ansluter sig till konventionen kan alltså inte avslå en framställan om utlämning eller internationell rättslig hjälp på den grunden att det är fråga om ett politiskt brott. Det skall dock noteras att konventionen hindrar avslag som grundar sig enbart på det skälet att det brott som framställningen avser utgör ett politiskt brott. Ett avslag som grundar sig på även andra omständigheter behöver alltså inte komma i konflikt med konventionens bestämmelser. Vägransförbudet avseende politiska brott balanseras dessutom av en annan bestämmelse som medger att avslag får beviljas vid asyl eller asylliknande situationer eller med hänvisning till folkrätten och principerna om de mänskliga rättigheterna. Motsvarande bestämmelse vad gäller politiska brott finns dessutom i flera övriga internationella överenskommelser, bl.a. den mellan EU-staterna antagna utlämningskonventionen. I en proposition som regeringen denna dag beslutat har lämnats förslag till de lagändringar som bedömts nödvändiga med anledning av tillträde till den konventionen (prop. 2000/01:83). Det skall också nämnas att en ny lag om internationell rättslig hjälp i brottmål har trätt i kraft (SFS 2000:562). Enligt 2 kap. 14 § andra och tredje stycket i den lagen får inte en ansökan om rättslig hjälp från någon stat som är medlem i EU avslås på grund av att gärningen har karaktär av politiskt brott. En ansökan på denna grund får inte heller avslås om detta skulle strida mot en internationell överenskommelse som gäller mellan och den ansökande staten. Med hänvisning till det som sagts ovan är det enligt regeringens mening naturligt och angeläget att ansluter sig till konventionen. Konventionen skall godkännas av eftersom den får anses vara av sådan större vikt som avses i 10 kap. 2 § tredje stycket regeringsformen. 6 Behov av författningsändringar 6.1 Bestämmelser om de handlingar som utgör brott Regeringens bedömning: De handlingar som utgör brott enligt konventionen är straffbelagda enligt svensk rätt. Det behövs inte någon lagändring för att tillgodose konventionens krav. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar regeringens bedömning eller har inget att invända mot den. Skälen för regeringens bedömning Med uttrycket rättsstridigt (unlawfully) står det klart att konventionen inte är tillämplig på legal användning av sprängmedel. Genom kravet på uppsåt tillämpas den inte heller på olyckshändelser eller vårdslösa förfaranden. De handlingar som beskrivs i bestämmelsen torde enligt svensk lag vara kriminaliserade framförallt som våldsbrott eller allmänfarliga brott enligt 3 kap. respektive 13 kap. . Den som med det uppsåt som anges i artikel 2.1.a avlossar eller spränger ett sprängämne eller en annan explosiv eller annan livsfarlig anordning i, in i eller mot en allmän plats, en statlig eller annan offentlig anläggning, ett allmänt transportsystem eller en infrastrukturanläggning kan, allt efter omständigheterna, göra sig skyldig till bl.a. mord (3 kap. 1 §), dråp (3 kap. 2 §), misshandel (3 kap. 5 §) eller grov misshandel (3 kap. 6 §). När det gäller allmänfarliga brott kan ansvar tänkas komma i fråga för mordbrand (13 kap. 1 §), grov mordbrand (13 kap. 2 §), allmänfarlig ödeläggelse (13 kap. 3 §), sabotage (13 kap. 4 §), grovt sabotage (13 kap. 5 §), luftfartssabotage (13 kap. 5a §), spridande av gift eller smitta (13 kap. 7 §). Artikeln avser dock inte enbart sådana fall där någon åstadkommer en explosion eller liknande genom att avlossa eller spränga ett sprängämne etc. utan även sådan fall där någon levererar eller placerar en sådan anordning. Vad gäller de allmänfarliga brotten omfattar dessa endast sådana fall där gärningsmannen bl.a. anlagt brand (13 kap. 1 §), åstadkommit explosion, skeppsbrott, tåg- eller flygolycka (13 kap. 3 §) eller förstört eller skadat egendom som har avsevärd betydelse etc. (13 kap. 4 §). Att leverera eller placera ut exempelvis en sprängladdning behöver alltså inte utgöra ett självständigt brott vare sig enligt 3 kap. eller 13 kap. . Trots att leverans och placering inte utgör självständiga objektiva brottsrekvisit kan dock den som utför en sådan handling, allt efter omständigheterna i det enskilda fallet, göra sig skyldig till exempelvis mordbrand i medgärningsmannaskap. Motsvarande gäller för den som levererar sådana anordningar. Flera personer kan alltså vara gärningsmän trots att ingen av dem, eller inte alla, självständigt uppfyller hela brottsbeskrivningen i ett straffbud, förutsatt att de uppfyller det tillsammans. För sådana fall krävs att varje medgärningsmans uppsåt täcker den gemensamma gärningen. Om det saknas förutsättningar att döma i medgärningsmannaskap kan sådana handlingar som innefattar leverans och placering, allt efter omständigheterna, vara att bedöma som försök eller förberedelse till brott. Det skulle också kunna vara fråga om medhjälp till brott. Med hänvisning till det sagda torde alltså de handlingar som är straffbelagda enligt svensk rätt väl täcka de förfaranden som utgör brott enligt artikeln. Någon författningsändring behövs alltså inte med anledning av artikel 2.1. Försök och förberedelse till brott Det går inte att mera allmängiltigt säga när ett brott är fullbordat. Detta varierar från fall till fall beroende på de rekvisit som angetts i det tillämpliga straffbudet. Det finns alltså inga "naturliga" försök eller "naturliga" kännetecken på ett fullbordat brott. Lagstiftaren kan välja i ett händelseförlopp som ett brott skall anses fullbordat. Försök har mot bakgrund av detta bestämts negativt på så sätt att försöksansvar endast aktualiseras när brottet inte har fullbordats. Enligt den allmänna försöksbestämmelsen i 23 kap. 1 § föreligger ett straffbart försök när någon har påbörjat utförandet av ett visst brott, som inte har kommit till fullbordan, under förutsättning antingen att fara har förelegat för att handlingen skall leda till brottets fullbordan eller att sådan fara har varit utesluten endast på grund av tillfälliga omständigheter. Att gärningsmannen skall ha påbörjat utförandet innebär att den s.k. försökspunkten skall vara uppnådd. Detta innebär att gärningsmannen skall ha lämnat planeringsstadiet och övergått till det stadium då brottet skall förverkligas. Som exempel på ett försök till allmänfarligt brott kan nämnas att en person slänger en handgranat mot en byggnad eller plats där människor vistas, men att handgranaten beroende på tillfälliga omständigheter, såsom ett tekniskt fel, inte sprängs. Ansvar kan för ett sådant fall komma i fråga för, allt efter omständigheterna och gärningsmannens uppsåt, försök till mordbrand, försök till allmänfarlig ödeläggelse eller försök till sabotage. Försök till de allmänfarliga brott och brott mot liv och hälsa som är aktuella är straffbelagt enligt svensk rätt. Att försök till sådana brott som avses i artikel 2.1 skall vara straffbart vållar alltså inga problem för svenskt vidkommande. Som nämnts ovan kan dock placering och leverans i vissa fall vara att bedöma som försök, förberedelse eller medhjälp till brott enligt svensk rätt. För sådana fall kan konventionstexten till synes innebära problem för svenskt vidkommande eftersom den, i vart fall schematiskt, kan sägas ställa upp ett krav på kriminalisering av försök till försök, försök till förberedelse och försök till medverkan. För att ansvar för försök skall komma i fråga enligt svensk rätt krävs att det objektivt sett skall ha ägt rum något som är straffbelagt för en gärningsman. Försök till försök, försök till förberedelse och försök till medverkan (som inte utgör medgärningsmannaskap) är alltså inte straffbart. Försök till anstiftan kan dock ibland bedömas som stämpling och försök till medhjälp kan ibland ses som förberedelse. Om försökspunkten inte uppnås, dvs. om gärningen fortfarande befinner sig på planeringsstadiet, kan det vara aktuellt att döma för förberedelse till brott. Förberedelsegärningen består i att gärningsmannen med brottsligt uppsåt tar befattning med ett objekt som på olika sätt kan underlätta eller möjliggöra utförandet av ett brott. Den ena huvudtypen av förberedelse tar sikte på att någon lämnar pengar som kostnadsersättning (förlag) eller mottar pengar som lön (vederlag) för brott. Den andra huvudtypen tar sikte på att någon tar befattning med vissa särskilt angivna föremål. Enligt 23 kap. 2 § första stycket kan således dömas för förberedelse till brott om någon med uppsåt att utföra eller främja brott, lämnar eller tar emot pengar eller annat som utgör förlag eller vederlag för brottet eller med sådant uppsåt anskaffar, förfärdigar, lämnar, mottar, förvarar, fortskaffar eller tar annan dylik befattning med gift, sprängämne, vapen, dyrk, förfalskningsverktyg eller annat sådant hjälpmedel. Här kan nämnas att regeringen har beslutat propositionen (prop. 2000/01:85) Förberedelse till brott m.m. Den ovan angivna typen av förberedelse i form av befattning med föremål skall enligt propositionen ersättas med ett mer generellt utformat rekvisit. Att leverera eller placera en explosiv anordning kan, om gärningen inte är att bedöma som ett medgärningsmannaskap eller försök, vara straffbart som förberedelse till brott enligt 3 kap. och 13 kap. . Uttrycket fortskaffar (transporterar) nämns för övrigt uttryckligen i författningstexten som exempel på handlingar som kan utgöra förberedelse. Exempel på förberedelse till allmänfarliga brott som inte avser leverans eller placering är att med uppsåt att utföra eller främja ett sådant brott ta emot pengar för inköp av ett sprängämne som skall användas vid utförandet av brottet (förlag), ta emot pengar som betalning för att utföra ett sådant brott (vederlag), att köpa, själv framställa, lämna eller ta emot ett sprängämne som skall användas vid utförandet av ett sådant brott. Som exempel på "annat sådant hjälpmedel" kan nämnas att ta befattning med en karta med anvisningar för hur ett visst brott skall utföras. För att en förberedelse skall vara straffbar krävs uppsåt att utföra eller främja brott. Gärningsmannen skall således antingen själv ha uppsåt att begå gärningen eller ha kännedom om att någon annan har uppsåt att begå en sådan gärning.