prop · GO03122 · 2001-01-01 00:00:00 — Det finns härtill, enligt vår uppfattning, goda skäl att utgå från att domstolen skulle efterkomma en svensk begäran om verkställighet i vid en eventuell fällande dom, i vart fall om inte tagit aktiv del i den aktuella väpnade konflikten. Domstolen kommer inte att ha kapacitet att låta fängelsedömda avtjäna sina straff i det fängelse eller häkte som den kommer att förfoga över och erfarenheterna från tribunalerna är att endast ett mycket litet antal stater har erbjudit straffverkställighet. Övriga villkor för verkställigheten, t.ex. den fängelsestandard som kan erbjudas, måste också anses vara uppfyllda och det finns skäl att anta att domstolen kommer att vara lyhörd för en stats konstitutionella hinder om det kan ske utan att bryta mot stadgan. Risken för att ett överlämnande till domstolen skulle komma i konflikt med landsförvisningsförbudet får alltså anses vara så gott som utesluten. Regeringen delar därmed inte den uppfattning som de ovan nämnda remissinstanserna har anfört att ett tillträde till stadgan kräver en grundlagsändring på denna punkt. Nåd och resning Enligt Romstadgan får ett av domstolen utdömt fängelsestraff inte ändras av den stat där straffet verkställs och den dömde får inte friges (artiklarna 105:1 och 110:1). Ett svenskt åtagande att verkställa domstolens fängelsestraff påkallar alltså en bedömning av hur dessa bestämmelser förhåller sig till den nåderätt som tillkommer regeringen enligt 11 kap. 13 § regeringsformen. I departementspromemorian dras slutsatsen att stadgans bestämmelser inte bör anses strida mot regeringsformen eftersom stadgan inte innebär något formellt förbud för en stat att pröva en uppkommen fråga om nåd och då regeringens rätt att bevilja nåd är diskretionär som det saknas anledning att utgå från att regeringen skulle använda denna befogenhet om det skulle innebära ett brott mot ett internationellt åtagande. Mot detta resonemang har Justitiekanslern, och vid invänt att en anslutning till stadgan måste uppfattas på så sätt att staten avhänder sig möjligheten att genom nåd eller på annat sätt förändra det straff som domstolen har bestämt. När straffet verkställs i blir nådeinstitutet inte tillämpligt och stadgans bestämmelser måste, enligt dessa, formellt anses oförenliga med regeringsformen på denna punkt. Justitiekanslern har dock tillagt att regeringsformen trots detta kanske inte behöver ändras med hänsyn till att regeringens rätt att bevilja nåd är diskretionär och att risken för att i praktiken skall bryta mot sina folkrättsliga förpliktelser enligt stadgan får anses obefintlig. Enligt är en grundlagsändring i detta avseende inte nödvändig men ändå att föredra med hänsyn till stadgans innebörd. Regeringen gör följande bedömning. Att medge verkställighet av fängelsestraff i är ett frivilligt åtagande från svensk sida och regeringsformens bestämmelser om nåd har därför inte betydelse för frågan om ett tillträde till stadgan, utan bara för frågan om att medge sådan straffverkställighet i . För domstolens legitimitet är det viktigt att dess straff inte ändras genom nationella beslut och att förutsättningarna för straffets längd inte kommer att bero på var det kommer att avtjänas. I likhet med vad som gäller enligt tribunallagen, innebär inte ett medgivande att verkställa ett fängelsestraff för domstolens räkning att straffet omvandlas till ett svenskt straff. Däremot bör svensk lag tillämpas vid straffverkställigheten (se 11 § tribunallagen). Som Justitiekanslern har påpekat kan regeringen vid sin tillämpning av de diskretionära nådebestämmelserna vägra nåd i fråga om ett straff som har bestämts av domstolen med hänvisning av de folkrättsliga förpliktelser som följer av stadgan. Det finns all anledning att utgå från att varje regering skulle beakta detta förhållande vid tillämpningen av nådeinstitutet. Regeringsformens regler om regeringens nåderätt bör därför inte anses hindra ett medgivande att verkställa domstolens fängelsestraff. Romstadgan föreskriver vidare att överklaganden och ansökningar om resning endast skall prövas av domstolen (artikel 105:2). Stadgorna för de internationella brottmålstribunalerna saknar däremot sådana bestämmelser. I 11 kap. 11 § regeringsformen finns föreskrifter om vilken svensk domstol som skall pröva bl.a. frågor om resning. Dessa regler gäller emellertid endast extraordinära rättsmedel mot svenska avgöranden. Det förhållandet att ett utländskt avgörande erkänns och kan verkställas i anses inte medföra att svensk domstol kan pröva en ansökan om resning beträffande det utländska avgörandet (se NJA 1975 C 285 där avvisade en ansökan om resning mot ett finskt avgörande om underhåll till barn). Stadgans bestämmelser innebär alltså inte någon begränsning av tillämpningsområdet för regeringsformens regler om resning. 6.2 Lagstiftningsbehovet Regeringens bedömning: Lagstiftning krävs för att skall kunna uppfylla förpliktelserna enligt följande artiklar i Romstadgan: * artiklarna 59, 86-97 och 99-101 om rättsligt samarbete med , * artikel 20 om rättsverkningar av domstolens domar och rättegångshinder i , * artiklarna 75 och 109 om verkställighet av vissa avgöranden, * artikel 70 om brott mot domstolen och dess verksamhet, och * artikel 48 om immunitet och privilegier. Lagstiftning krävs också för att fängelsestraff som domstolen har dömt ut skall kunna verkställas i enligt artiklarna 103 och 105-108. I övrigt krävs ingen ny eller ändrad lagstiftning. Skälen för bedömningen: Om ratificerar Romstadgan, vilket föreslås i avsnitt 6.1, inträder också en skyldighet att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att uppfylla de förpliktelser som följer av stadgan. Flertalet av stadgans 128 artiklar innehåller bestämmelser som gäller endast för . De påkallar därmed inte några lagstiftningsåtgärder från svensk sida. Ett antal artiklar innehåller emellertid bestämmelser som ger upphov till förpliktelser för de anslutna staterna, vilka bör eller måste regleras genom lagstiftning i för att de åtaganden som en ratifikation av stadgan innebär skall kunna uppfyllas. Det gäller i första hand bestämmelser som behandlar olika former av rättsligt samarbete mellan en ansluten stat och Domstolen. I det avseendet gäller enligt stadgan att de anslutna staterna måste se till att det finns rättslig reglering som gör det möjligt för staten att uppfylla den samarbetsskyldighet som föreskrivs (artikel 88). I detta sammanhang bör även andra frågor, såsom sekretessfrågor, uppmärksammas. Stadgan innehåller dessutom förpliktelser när det gäller verkställighet av vissa avgöranden som domstolen fattar. Därutöver ställer stadgan vissa krav på straffrättslig lagstiftning. Slutligen medför vissa bestämmelser om immunitet och privilegier krav på svensk lagstiftning. Lagstiftningsbehovet i de olika avseenden som redovisats behandlas närmare nedan. I departementspromemorian (Ds 2001:3) har förslag till lagstiftning som avser det rättsliga samarbetet med domstolen och verkställighet av dess avgöranden lämnats. Dessa förslag är föremål för remissbehandling. Härtill utreds separat frågor om straffrättslig lagstiftning som har anknytning till stadgan (se nedan). Som redan inledningsvis har nämnts, se avsnitt 2, kommer förslag till lagstiftningen med anledning av stadgan därför att föreläggas . Rättsligt samarbete med Bestämmelser om en ansluten stats rättsliga samarbete med finns huvudsakligen i stadgans del 9 (artiklarna 86-102). Flertalet av dessa bestämmelser, som rör överlämnande av brottsmisstänkta personer och andra former av rättslig hjälp till domstolen, kräver svensk lagstiftning. Det gäller dock inte bestämmelserna i artikel 98 som enbart reglerar domstolens egen verksamhet och artikel 102 som innehåller definitioner. Även andra bestämmelser i stadgan har betydelse för det rättsliga samarbetet och måste därför beaktas när lagstiftning sker. Det gäller särskilt artiklarna 54, 55 och 57 om brottsutredningen, artikel 59 om frihetsberövanden, artikel 68 om vittnesskydd m.m. och artiklarna 72-73 om information som rör nationell säkerhet. Av artiklarna 55:2 och 59 följer dessutom förpliktelser för de anslutna staterna. De föreskrifter som föranleds av artikel 55:2 gäller praktiska åtgärder i samband med vissa förhör och behöver inte ges i lag. Vidare ger föreskrifterna i artikel 20 om domars rättsverkningar och rättegångshinder (ne bis in idem) upphov till behov av lagstiftning. Den lagstiftning som krävs och som föreslås i departementspromemorian motsvarar i huvudsak vad som gäller i förhållande till Jugoslavien- och Rwandatribunalerna enligt tribunallagen. Det innebär bl.a. att särskilda bestämmelser behövs för överlämnande av misstänkta till för lagföring, vilka i princip inte innehåller några vägransgrunder, och att bestämmelserna om rättslig hjälp i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål skall tillämpas med undantag för vissa bestämmelser som begränsar den hjälp som kan lämnas till annan stat eftersom sådana begränsningar inte kan gälla i förhållande till domstolen. Härtill behövs vissa bestämmelser som föranleds av särskilda regler i Romstadgan och som bara krävs i förhållande till domstolen, främst i fråga om uppskjutande av och villkor för överlämnande i vissa fall, förenklat förfarande vid överlämnande när det finns samtycke till detta, inhämtande av synpunkter från domstolen före beslut om reseförbud eller anmälningsskyldighet som alternativ till anhållande eller häktning och om tillämpningen den s.k. specialitetsprincipen vid ett överlämnande till domstolen. I departementspromemorian föreslås vidare att nya bestämmelser införs i förhållande till såväl domstolen som tribunalerna angående konkurrerande ansökningar och transport av frihetsberövade personer genom samt generella föreskrifter i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål som möjliggör att hjälp med rättsmedicinska undersökningar kan lämnas. Lagstiftning angående brott mot domstolen och dess verksamhet Stadgan innehåller vidare bestämmelser om vissa gärningar som riktas mot domstolen och dess verksamhet (artikel 70). Bestämmelserna har redovisats i avsnitt 5.6.8. Departementspromemorian innehåller förslag till bestämmelser som gäller det rättsliga samarbete som stadgan föreskriver beträffande dessa brott, dvs. om utlämning och annan rättslig hjälp i brottmål. Förslaget innebär att ordinarie bestämmelser i lagen (1957:668) om utlämning för brott och lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål skall tillämpas i dessa fall. Vidare föreslås att det förfarande som gäller vid en svensk förundersökning eller rättegång i brottmål skall tillämpas när domstolen överlämnar åt att sköta lagföringen av ett sådant brott och att de regler som gäller för verkställighet av domstolens huvudbrott också skall tillämpas på straff för brott enligt artikel 70. De anslutna staterna är också förpliktade att utvidga de straffrättsliga bestämmelser som avser att skydda nationella domstolars verksamhet till att också gälla i förhållande till . Dessa förändringar av den nationella rätten behöver dock vara genomförda först när domstolen har inrättats och påbörjat sin verksamhet. De materiella straffrättsliga frågor som artikel 70 ger upphov till bör bedömas i ett större sammanhang och har därför inte tagits upp i departementspromemorian. Detsamma gäller de föreskrifter som kan behövas för att reglera förhållandet mellan domstolens lagföring av dessa brott och lagföring i . Dessa återstående frågor kommer att behandlas särskilt. Straffrättslig lagstiftning När det gäller straffrättsliga bestämmelser innebär stadgan inte något åtagande att de brott eller straffrättsliga principer som där föreskrivs skall införlivas också i de anslutna staternas rättsordningar. Undantag gäller dock i fråga om brott som riktar sig mot domstolens verksamhet (artikel 70), vilket har redovisats ovan. Stadgans s.k. komplementaritetsprincip (se avsnitt 5.4.5), som innebär att nationell lagföring skall ha företräde, och dess tydliga avsiktsförklaring att det i första hand är staterna som skall ansvara för lagföringen av de brott som omfattas av domstolens jurisdiktion, medför dock en moralisk skyldighet att tillhandahålla lagstiftning som möjliggör sådan lagföring. Detta är alltså inte någon formell rättslig förpliktelse och de nationella bestämmelserna behöver naturligtvis inte utformas på samma sätt som i stadgan. bör det ligga i statens egna intresse att så långt som möjligt ha samma rättsliga möjligheter som domstolen att lagföra sådana brott. För svensk del kan rättsliga möjligheter att ta hand om lagföringen dessutom ha betydelse för vissa grundlagsfrågor som stadgan ger upphov till (se avsnitt 6.1) Det bör noteras att svensk rätt innehåller en internationellt sett vidsträckt domsrätt och materiella straffrättsliga bestämmelser för dessa slags brott. Den internationella rätten har dock genomgått stora förändringar och har regeringen givit en utredare i uppdrag att se över den svenska straffrättsliga lagstiftningen när det gäller vissa internationella brott inom folkrätten (Dir. 2000:76, Straffansvar för brott mot mänskligheten och andra internationella brott enligt folkrätten). De brott som särskilt avses är folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser (f.n. kallat folkrättsbrott i svensk rätt). I samband därmed skall även frågor om preskription för de aktuella brotten övervägas. Utredaren skall vidare se över de svenska reglerna om straffrättslig domsrätt i fråga om sådana brott när de har begåtts utomlands. Vid översynen skall utredaren särskilt beakta innehållet i Romstadgan. Uppdraget skall redovisas . Verkställighet i av domstolens avgöranden I fråga om verkställighet av vissa avgöranden som får meddela ger stadgan upphov till skyldigheter som fordrar lagstiftning. Stadgan föreskriver att de anslutna staterna är skyldiga att med vissa villkor "ge effekt" åt domstolens avgöranden angående böter, förverkande och gottgörelse (artiklarna 75 och 109). När det gäller gottgörelse till brottsoffer kan det också bli aktuellt att verkställa säkerhetsåtgärder (artiklarna 57, 75 och 93). I departementspromemorian lämnas förslag till bestämmelser om verkställighet av böter och förverkanden som bygger på föreskrifter som finns i svensk verkställighetslagstiftning samt regler om ett särskilt förfarande med domstolsprövning vid verkställighet av ett värdeförverkande och om överlämnande till domstolen av böter och förverkad egendom eller dess värde. Vidare föreslås särskilda regler om erkännande och verkställighet av domstolens avgöranden om gottgörelse till brottsoffer. För att domstolens fängelsestraff skall kunna verkställas i (se avsnitt 6.1) krävs svensk lagstiftning. Det gäller bestämmelserna i artiklarna 103 och 105-108 i stadgan. Stadgan ger utrymme för de stater som godtar sådan straffverkställighet att komma överens med domstolen om vissa villkor för verkställigheten (artikel 103). Vissa villkor gäller för straffverkställighet av de internationella brottmålstribunalerna domar (se 12 a § tribunallagen) och det bör övervägas om motsvarande eller andra villkor också skall föreskrivas i förhållande till domstolen. I departementspromemorian föreslås bestämmelser som innebär att verkställighet av domstolens fängelsestraff skall kunna verkställas i , vilka delvis avviker från vad som gäller i förhållande till tribunalerna och en motsvarande förändring föreslås också i tribunallagen. I övrigt föreslås bestämmelser som i allt väsentligt överensstämmer med vad som gäller enligt tribunallagen samt en särskild bestämmelse för domstolen som är betingad av den särskilda specialitetsprincip vid straffverkställighet som föreskrivs i artikel 108. Övrigt lagstiftningsbehov Utöver vad som sagts ovan krävs det lagstiftning för att uppfylla stadgans bestämmelser om immunitet och privilegier (artikel 48) och om sekretess för uppgifter som domstolen lämnar (artikel 87:3). I departementspromemorian finns det förslag om en sedvanlig bestämmelse för domstolen i lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall samt en utvidgning av bestämmelserna i 5 kap. 7 § sekretesslagen (1980:100) om sekretess i verksamhet som avser rättslig hjälp i brottmål till att också gälla för sådan verksamhet på begäran av en mellanfolklig domstol, dvs. främst tribunalerna och domstolen. 6.3 Förklaringar i samband med ratifikation av Romstadgan m.m. Regeringens förslag: skall i samband med ratifikationen avge förklaringar att skall vara kanal för Internationella brottmålsdomstolens ansökningar och att det språk som skall användas är svenska eller engelska. Regeringens bedömning: Ingen förklaring som begränsar domstolens jurisdiktion över krigsförbrytelser bör avges. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Enligt stadgan skall staterna i samband med ratifikationen avge förklaringar angående den kanal som skall användas för domstolens framställningar (artikel 87:1) och de språk på vilka framställningar och andra handlingar till stöd för dessa skall vara avfattade (artikel 87:2). Språket skall vara antingen ett officiellt språk i den anmodade staten eller något av Internationella brottmålsdomstolens arbetsspråk. De val som görs i samband med ratifikationen kan senare ändras. I departementspromemorian föreslås att skall vara kanal för framställningar från domstolen enligt artikel 87:1 och att ansökningar och därtill bifogade handlingar skall vara avfattade på svenska eller på engelska enligt artikel 87:2. bör i samband med ratifikationen lämna en förklaring med nu angivet innehåll. Vidare ger stadgan staterna möjlighet att avge en förklaring som begränsar domstolens jurisdiktion i fråga om krigsförbrytelser (artikel 124). Dessa bestämmelser har redovisats i avsnitt 5.4.3 och 5.11. Av de stater som ratificerat stadgan har endast avgett en förklaring angående krigsförbrytelser. Med hänsyn till önskan att få till stånd en effektiv och global brottmålsdomstol samt till våra utrikespolitiska ståndpunkter i övrigt kan det inte anses ligga i svenskt intresse att bidra till en sådan begränsning av domstolens mandat. bör därför inte avge någon förklaring i enlighet med artikel 124. 7 Ekonomiska konsekvenser Såsom beskrivits i avsnitt 5.10 skall parternas bidrag till uttaxeras i överensstämmelse med en av stadgepartsförsamlingen fastställd bidragsskala som grundas på den som gäller för FN:s reguljära budget. Bidragen kommer alltså att stå i proportion till dem som gäller inom FN (där bidrag utgör ) medan procentsatserna får justeras beroende på sammansättningen av de stater som blir parter i stadgan. Stadgepartsförsamlingen skall anta regler och föreskrifter för den ekonomiska förvaltningen (artikel 113). Förslag härom skall utarbetas av den förberedande kommissionen. Det är inte möjligt att med någon säkerhet beräkna hur stor andel av kostnaderna som kommer att falla på . Det förefaller rimligt att anta att bland de sextio stater som är anslutna till stadgan, när denna träder i kraft och domstolen inrättas, kommer att återfinnas samtliga stater i och merparten av staterna i . Därutöver kan förväntas att förhållandevis betalningsförmögna länder som , Republiken samt några relativt stora latinamerikanska länder återfinns i kretsen av stadgeparter. , , och har redan ratificerat stadgan. Däremot förefaller det osannolikt att , , , och liksom också oljerika länder i återfinns bland de första sextio. Tidpunkten för tillträde är vidare osäker. Därmed kan man göra det grova antagandet att stater som inom FN står för närmare hälften av den reguljära budgeten också kommer att vara anslutna när stadgan träder i kraft. Detta skulle för vidkommande innebära en bidragsandel på . Kostnaderna torde närmast kunna finansieras i utgiftsområde 5:4 Bidrag till vissa internationella organisationer. Det går inte heller att göra annat än lösa antaganden om vilken domstolens budget kommer att bli . Förslag till budget för kommer att utarbetas av den förberedande kommissionen för antagande av stadgepartsförsamlingen. Detta arbete pågår . En jämförelse med budgeten för den internationella tribunalen för det , som enligt dess egna uppgifter omslöt 10,8 miljoner USD efter inrättandet (1994), 25,3 miljoner det tredje året (1995) och drygt 35,4 miljoner det fjärde (1996), kan emellertid ge viss vägledning. Det bör erinras om att denna tribunal fick sitt mandat från och att kostnadssituationen och budgetutvecklingen därmed motsvarade vad som skulle bli fallet för domstolen om denna redan vid sitt inrättande fick en situation hänskjuten till sig från säkerhetsrådet av motsvarande allvar och omfattning som den i det . Så behöver inte alls bli fallet. Ett rimligt antagande är , att domstolen under normala omständigheter kommer att ha en mindre organisation och därmed kosta avsevärt mindre än tribunalen, medan budgeten når upp till nivåer motsvarande tribunalens först om och när säkerhetsrådet väljer att utnyttja den. Det i förhållande till FN:s reguljära budget högre procentuella svenska bidraget kommer därför antagligen att beräknas på en mindre budget än den för tribunalen, medan andel av eventuella merkostnader i fall av hänskjutande från säkerhetsrådet kommer att bli den lägre som gäller inom FN. Förutom de direkta kostnaderna för domstolens verksamhet kan kostnader även uppkomma i samband med olika former av samarbete med domstolen. I enlighet med vad som anfördes i propositionerna angående lagstiftning för samarbetet med tribunalerna för f.d. och (prop. 1993/94:142 s. 33 f. och 1995/96:48 s. 17) är det inte möjligt att förväg bedöma i vilken omfattning domstolen kommer att begära olika former av rättslig hjälp från . Med de erfarenheter som finns från tribunalerna är det dock rimligt att anta att detta samarbete inte kommer att medföra några mer betydande kostnader. Det går inte heller att bedöma i vilken utsträckning det kan komma att bli aktuellt med verkställighet i av fängelsestraff som domstolen dömer ut men inte heller i detta avseende torde några mer betydande kostnader kunna förväntas. Kostnaderna för samarbetet med domstolen och verkställighet av dess fängelsestraff bör därmed kunna rymmas inom ramen för befintliga anslag till rättsväsendet. Romstadgan för Romstadgan för är upprättad på sex originalspråk - arabiska, engelska, franska, kinesiska, ryska och spanska. Tekniska felaktigheter i de olika språkversionerna har i olika omgångar rättats av depositarien - generalsekreterare - genom en särskild procedur (procés verbaux). Den följande översättningen har tagit hänsyn till de rättelser som gjorts , 1999 samt (de två sistnämnda rättelserna avsåg dock endast de franska och spanska versionerna). Originaltexterna på de olika officiella språken med rättelser finns tillgängliga på Internet (). Översättningen av stadgan till svenska har ingen officiell status och tolkningar av olika bestämmelser bör därför ske med utgångspunkt i texterna på originalspråken. STATUTE OF THE INTERNATIONAL CRIMINAL COURT PREAMBLE The States Parties to this Statute, Conscious that all peoples are united by common bonds, their cultures pieced together in a shared heritage, and concerned that this delicate mosaic may be shattered at any time, ROMSTADGAN FÖR INTERNATIONELLA BROTTMÅLSDOMSTOLEN INGRESS De stater som är parter i denna stadga,