prop · GO0398 · 2001-01-01 00:00:00 — Indrivningskonventionen är införlivad genom lag om indrivning i av underhållsbidrag fastställda i , , eller . Vid ett tillträde till de nordiska överenskommelserna om ändringar i konventionerna bör motsvarande ändringar göras också i dessa författningar. Som tidigare bör de nya reglerna införas i stort sett ordagrant i författningarna. I den nordiska ändringsöverenskommelsen med anledning av finns en bestämmelse som påminner om att domstols behörighet skall prövas i enlighet med om olovligt bortförda barn (artikel 8). En i huvudsak likalydande artikel finns i II-förordningen (artikel 4, se avsnitt 5.4.1). I ändringsöverenskommelsen har bestämmelsen tagits med endast i klargörande syfte. är införlivad med svensk rätt genom lag om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn. Av 1 § i den lagen följer att de bestämmelser som grundas gäller även i förhållande till övriga nordiska länder. Det står sålunda redan klart att lag i detta avseende gäller framför förordning, och bestämmelsen i ändringsöverenskommelsen gör det inte nödvändigt att nu föra in en erinran om detta i förordningen. Det är inte heller nödvändigt att föra in en bestämmelse lag motsvarande den nya möjligheten enligt indrivningskonventionen att grunda erkännande och verkställighet även på andra internationella överenskommelser som gäller mellan parterna eller på erkännande- eller verkställighetsstatens egna lagregler. Det är något som får anses gälla i . 9 Ändring i talerättslagen Regeringens förslag: Talerättslagen skall omfatta även förbud enligt lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens förslag: Direktivet om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen har till syfte att stärka konsumentskyddet inom EU vid överträdelser av bestämmelser i de konsumentskyddsdirektiv som anges i en bilaga till direktivet. Bland dessa direktiv finns rådets direktiv /13/EEG av om oskäliga villkor i konsumentavtal. Konsumentskyddet skall enligt förbudsföreläggandedirektivet åstadkommas genom ömsesidigt erkännande av s.k. godkända organ (offentliga organ och konsumentorganisationer), vilka ges rätt att vända sig till tillsynsorgan eller domstol i den medlemsstat varifrån överträdelsen har sitt ursprung med yrkande om att den fortsatta överträdelsen skall stoppas. Enligt förbudsföreläggandedirektivet skall dess bestämmelser tillämpas på överträdelser av bl.a. direktivet om oskäliga villkor i konsumentavtal. Det sistnämnda direktivet har genomförts i svensk rätt genom lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Lagen är uppdelad på marknadsrättsliga respektive civilrättsliga bestämmelser. De marknadsrättsliga bestämmelserna (3-9 §§) innebär i huvudsak att får förbjuda en näringsidkare att i liknande fall använda samma eller väsentligen samma avtalsvillkor som bedömts vara oskäligt, om förbudet är påkallat från allmän synpunkt eller annars ligger i konsumenternas eller konkurrenternas intresse. Ett förbud skall förenas med vite, om inte detta av särskilda skäl är obehövligt. kan även meddela interimistiska beslut. Det har uppmärksammats att den nuvarande lydelsen av talerättslagen innebär att ett godkänt organ inte kan ansöka om förbud enligt lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. För att genomförandet av förbudsföreläggandedirektivet skall bli fullständigt behöver därför talerättslagen kompletteras med en bestämmelse som gör det möjligt att få en sådan ansökan prövad i . 10 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: ( Lagen om II-förordningen och de lagändringar som innebär hänvisningar till förordningen skall träda i kraft . ( Ändringarna förordning och lag skall träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Ändringarna förordning skall inte medföra att svensk domstols behörighet går förlorad i en fråga som har väckts före ikraftträdandet. Äldre bestämmelser skall fortfarande gälla för en talan som har väckts och för ett avgörande som har meddelats före ikraftträdandet. ( Ändringen i talerättslagen skall träda i kraft . Promemoriornas förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det. Skälen för regeringens förslag: II-förordningen trädde i kraft och är direkt tillämplig i medlemsstaterna . Det är med hänsyn till detta angeläget att lagen med kompletterande bestämmelser till II-förordningen träder i kraft möjligt. Den tidigaste dag som kan komma i fråga torde vara . Här kan tilläggas att förordningen enligt huvudregeln i artikel 42 skall tillämpas endast på rättsliga förfaranden som har inletts efter förordningens ikraftträdande, vilket innebär att några ansökningar om erkännande och verkställighet enligt förordningen i praktiken knappast lär bli aktuella förrän därefter. Att den nya lagen träder i kraft först torde därför inte innebära några särskilda problem. Av allmänna processrättsliga principer följer att lagen blir tillämplig även på ansökningar om erkännande och verkställighet som har kommit in till före lagens ikraftträdande. Det finns inte behov av några övergångsbestämmelser. De nordiska ändringsöverenskommelserna träder i kraft i den månad som infaller närmast efter det att respektive överenskommelse har tillträtts av alla de fördragsslutande staterna. Ändringarna förordning och lag bör därför träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Den senaste ändringsöverenskommelsen avseende äktenskapskonventionen gör det möjligt att förklara att den får tillämpas i förhållande till vissa stater (se artikel IV). Med hänsyn härtill bör ändringarna kunna träda i kraft i förhållande till endast ett eller några av de nordiska länderna. De ändrade behörighetsgrunderna förordning bör inte innebära att svensk domstols behörighet går förlorad i en fråga som har väckts vid domstolen före ikraftträdandet. På en sådan fråga liksom på ett avgörande som har meddelats före ikraftträdandet bör äldre bestämmelser tillämpas. De nya bestämmelserna lag bör gälla även på underhållsbidrag som har fastställts före ikraftträdandet. Det följer av artikel IV i överenskommelsen om ändring i indrivningskonventionen. Någon uttrycklig övergångsbestämmelse om detta är inte nödvändig. Ändringen i talerättslagen bör träda i kraft . Den kräver inga övergångsbestämmelser. 11 Kostnader II-förordningen kommer i viss utsträckning att tillämpas i stället för svenska internationellt privaträttsliga regler. Förordningen innebär att svensk domsrätt kommer att föreligga i något mindre omfattning . Dessutom bidrar den till att skapa klarhet, vilket förenklar domstolarnas handläggning av mål med internationell anknytning. Detta kommer sannolikt att få till följd att kostnaderna för målhanteringen i allmän domstol minskar något. kommer det nya exekvaturförfarandet att medföra något ökade kostnader för målhanteringen i och . Detsamma gäller kostnaderna för verkställighet i de allmänna förvaltningsdomstolarna. De ökade kostnaderna bedöms dock kunna rymmas inom respektive myndighets anslagsramar. Ändringarna förordning gör svensk domstol behörig i något fler fall än , vilket dock inte torde föranleda annat än möjligen en marginell ökning av antalet mål. Dessa ändringar medför inget ökat resursbehov för domstolarna och därmed inte heller några ökade kostnader. Övriga ändringar som föranletts av de nordiska ändringsöverenskommelserna kan inte antas leda till några kostnader alls. Sammantaget görs alltså bedömningen att dessa förslag inte innebär några ökade kostnader för det allmänna. När det gäller ändringen i talerättslagen kan erinras om att regeringen tidigare gjort bedömningen att genomförandet av förbudsföreläggandedirektivet kan komma att innebära ökade kostnader för i första hand och men att kostnadsökningarna skulle tas inom myndigheternas befintliga ramar (se prop. 2000/01:34 s. 33). Den nu aktuella ändringen av talerättslagen förändrar inte den bedömningen. 12 Författningskommentar 12.1 Förslaget till lag med kompletterande bestämmelser till II-förordningen 1 § Denna lag kompletterar rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn (II-förordningen). Av paragrafen framgår att lagen innehåller bestämmelser som kompletterar II-förordningen. Lagen innehåller regler dels om handläggningen av exekvaturförfarandet enligt artiklarna 21-31 i förordningen (2 och 3 §§), dels om verkställigheten av utländska avgöranden sedan de har förklarats vara verkställbara (4 §). Övervägandena finns i avsnitt 6.1-6.3. Bestämmelser som i huvudsak motsvarar innehållet i den nya lagen finns i lagen (1998:358) om domstols internationella behörighet och om verkställighet av utländska domar enligt Brysselkonventionen (lag om Brysselkonventionen). 2 § Vid den handläggning som avses i artiklarna 22-24 skall hovrätten bestå av en lagfaren domare. För det förfarande som avses i artikel 26 gäller regler om överklagande av tingsrätts beslut i tillämpliga delar, om inte förordningen föreskriver något annat. En sådan ansökan om ändring som avses i artikel 26.4 skall göras skriftligen. Den skall ha kommit in till hovrätten från den dag då beslutet meddelades. En domare som har handlagt ett mål enligt artiklarna 22-24 är jävig att handlägga mål om samma sak enligt artikel 26. Exekvaturförfarandet i förordningen är uppdelat i tre led. För svensk del skall prövningen i både det första och det andra ledet göras av . Förordningen reglerar till viss del det närmare förfarandet under exekvaturprövningen. I övrigt tillämpas nationell rätt. Första stycket Bestämmelsen i första stycket rör förfarandet i vid den inledande prövningen (artiklarna 22-24). Av bestämmelsen framgår att hovrätten skall bestå av en domare. Det innebär att hovrätten inte får avgöra målet i kollegial sammansättning. Andra stycket I andra stycket regleras det andra skedet av exekvaturförfarandet (artikel 26). Bestämmelsen hänvisar till regler om överklagande av tingsrätts beslut. Det är närmast bestämmelserna i 52 kap. som kommer i fråga, t.ex. reglerna om komplettering av överklagandet i 6 § och muntligt förhör i 11 §. bestämmelser om rättegången i allmänhet är också tillämpliga på förfarandet i den mån de passar in på detta. I bestämmelsen har markerats att reglerna i endast gäller i tillämpliga delar. Reglerna i är subsidiära i förhållande till förordningens bestämmelser (t.ex. till artikel 28 om vilandeförklaring av mål). I det andra skedet av exekvaturförfarandet gäller vanliga regler om hovrättens sammansättning. Andra stycket innehåller också en bestämmelse om den tid inom vilken den som har ansökt om verkställbarhet får ansöka om ändring av hovrättens avgörande. Fristen är från den dag då beslutet meddelades. Ansökningen om ändring skall ges in till hovrätten, som prövar om den har kommit in i rätt tid. Beslut om avvisning av en för sent inkommen inlaga skall fattas av hovrätten i vanlig sammansättning. Vid laga förfall har sökanden möjlighet att få fristen förlängd enligt bestämmelserna i 58 kap. om återställande av försutten tid. En sådan ansökan skall enligt 58 kap. 12 § göras hos . När det är motparten som ansöker om ändring gäller de frister som anges i artikel 26.5. Tredje stycket Av tredje stycket framgår att en domare som har gjort den inledande prövningen enligt artiklarna 22-24 är jävig att handlägga mål om samma sak i det andra skedet av exekvaturförfarandet. Detta gäller både när ansökningen har bifallits och när den har avslagits vid den inledande prövningen. Innebörden av att domaren är jävig framgår av 4 kap. 15 § . 3 § För det förfarande som avses i artikel 27 gäller regler om överklagande av hovrätts beslut i tillämpliga delar, om inte förordningen föreskriver något annat. Talan får inte komma under Högsta domstolens prövning utan att har meddelat sökanden prövningstillstånd enligt 54 kap. 10 § . är sista instans vid exekvaturprövningen. I paragrafen finns bestämmelser om förfarandet där. Paragrafen innehåller inga särregler om den tid inom vilken ett överklagande skall ges in. Härav följer att reglerna i 56 kap. 1 § blir tillämpliga. De innebär att ett överklagande skall ges in till hovrätten från den dag då beslutet meddelades. En förutsättning för att skall pröva målet är att prövningstillstånd beviljas. 4 § Om en ansökan om verkställbarhetsförklaring bifalls, får det utländska avgörandet verkställas enligt 21 kap. . Ett avgörande om rättegångskostnader verkställs dock enligt utsökningsbalken. Verkställigheten får ske först när den frist för att ansöka om ändring som avses i artikel 26.5 har löpt ut eller när ett beslut har meddelats med anledning av att ändring har sökts. För verkställigheten gäller vad som är föreskrivet om verkställighet av svensk domstols avgörande i motsvarande fall. I paragrafen ges besked om vad som gäller på verkställighetsstadiet sedan det enligt reglerna i förordningen har förklarats att verkställighet av ett utländskt avgörande får äga rum. Övervägandena finns i avsnitt 6.3. Första stycket Om en ansökan om verkställbarhetsförklaring bifalls, får ett utländskt avgörande om föräldraansvar verkställas enligt 21 kap. . Vid verkställigheten skall alltså bestämmelserna i 21 kap. tillämpas. Sökanden måste ansöka om verkställighet hos länsrätten, och verkställighet är alltså inte en automatisk följd av ett bifallande exekvaturbeslut. Sökanden kan ju t.ex. vilja försöka förmå motparten att frivilligt fullgöra sina skyldigheter och motparten kan i sin tur tänkas vilja fullgöra sina förpliktelser sedan det har konstaterats att exekvaturprövningen utfallit till hans eller hennes nackdel. Det utländska avgörandet om föräldraansvar kan avse också andra frågor än dem som är reglerade i 6 kap. , t.ex. avgöranden om telefon- eller brevkontakt. Verkställighetsreglerna i 21 kap. skall tillämpas även i sådana fall. Länsrätten får, liksom vid verkställighet av andra avgöranden, bedöma lämpligheten av olika åtgärder. Länsrätten kan t.ex. uppdra åt en ledamot i socialnämnden att verka för att den förälder som har hand om barnet frivilligt fullgör vad föräldern är skyldig att göra. Med avgörande avses alla slags domar, beslut och utslag av domstol eller andra behöriga myndigheter, oavsett deras beteckning i det enskilda fallet (jfr artikel 13.1 i förordningen). Enligt förordningen skall även avgöranden om rättegångskostnader kunna verkställas. Ett sådant avgörande verkställs enligt utsökningsbalken. Andra stycket Av andra stycket framgår att ett beslut om verkställbarhet som har meddelat vid den inledande prövningen enligt artiklarna 22-24 inte innebär att det utländska avgörandet får verkställas på en gång. För att verkställighet skall få ske krävs antingen att fristen att ansöka om ändring enligt artikel 26.5 har löpt ut, utan att en sådan ansökan har gjorts, eller att det utländska avgörandet har förklarats verkställbart vid en omprövning av beslutet från den inledande prövningen. Ifall omprövningen inte leder till någon ändring av det första beslutet, får det utländska avgörandet verkställas. Sökanden behöver alltså inte avvakta den tid som motparten har till förfogande för att överklaga beslutet till . Bestämmelsen gäller även interimistiska beslut. Tredje stycket En förutsättning för verkställighet är enligt förordningen att avgörandet om föräldraansvar eller rättegångskostnader är verkställbart i den medlemsstat där det har meddelats och att det har delgivits svaranden. Det krävs däremot inte att det har vunnit laga kraft. I tredje stycket klargörs att avgörandet skall verkställas enligt vad som är föreskrivet om verkställighet av svensk domstols avgörande i motsvarande fall. Det innebär att begränsningarna i 21 kap. 1 § andra stycket i fråga om avgöranden som inte har vunnit laga kraft gäller även för utländska avgöranden om föräldraansvar. Om avgörandet inte har vunnit laga kraft och det inte är särskilt medgivet att verkställighet ändå får ske, får länsrätten således inte besluta om åtgärder enligt 21 kap. 2-4 §§, t.ex. föreläggande av vite. För verkställigheten av ett avgörande om rättegångskostnader som inte har vunnit laga kraft gäller de begränsningar som finns i utsökningsbalken beträffande svenska avgöranden som inte har vunnit laga kraft (se t.ex. 3 kap. 6 § och 8 kap. 4 § utsökningsbalken). Ikraftträdande Denna lag träder i kraft . II-förordningen trädde i kraft och är direkt tillämplig i . Lagen med kompletterande bestämmelser till II-förordningen träder i kraft . Av allmänna processrättsliga principer följer att lagen är tillämplig även på ansökningar om erkännande och verkställighet som har kommit in till före lagens ikraftträdande. 12.2 Förslaget till lag om ändring i förordningen (1931:429) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap 7 § Ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad mellan makar som är medborgare och har hemvist i en fördragsslutande stat tas upp i den stat där 1. makarna har sitt hemvist, 2. makarna senast hade hemvist och en av dem är bosatt, 3. makarna är medborgare, 4. svaranden har sitt hemvist, 5. någon av makarna har sitt hemvist, om en ansökan om hemskillnad eller äktenskapsskillnad är gemensam, 6. käranden har sitt hemvist, om han eller hon varit bosatt där innan ansökningen gjordes, eller 7. käranden är medborgare och har sitt hemvist, om han eller hon varit bosatt där innan ansökningen gjordes. Ett yrkande om äktenskapsskillnad på grund av hemskillnad kan även tas upp i den stat där beslutet om hemskillnad har meddelats. Paragrafen reglerar internationell behörighet att pröva ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad. Den har ändrats med anledning av och införlivar överenskommelsen om ändringar nordiska äktenskapskonvention. Frågorna har behandlats i avsnitt 7.1 och 8 samt i bilaga 4. Enligt första stycket skall makarna vara nordiska medborgare och ha hemvist i ett nordiskt land för att paragrafen skall vara tillämplig. Ordalydelsen kan ge intrycket av att medborgarskap och hemvist måste gälla stamma stat, men så är givetvis inte fallet. Det avgörande är att var och en av makarna har medborgarskap i något av länderna och dessutom hemvist i något av dem. I första stycket anges olika behörighetsgrunder. Dessa motsvarar vad som gäller enligt II-förordningen. Liksom i II-förordningen är behörighetsgrunderna alternativa. I det enskilda fallet ges makar därmed en möjlighet att välja mellan två eller kanske flera länders myndigheter. Andra stycket innehåller en särskild behörighetsgrund för ett yrkande om äktenskapsskillnad på grund av hemskillnad. Ett sådant yrkande kan tas upp även i det land där beslutet om hemskillnad har meddelats. 8 § I samband med ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad får också av samma eller annan myndighet prövas frågor om tillfälligt hävande av sammanlevnaden och bodelning. Även frågor om vårdnad om barn, barns boende och umgänge med barn får prövas, om 1. barnet är makarnas gemensamma och 2. barnet har sitt hemvist i den stat där yrkandet om hemskillnad eller äktenskapsskillnad tas upp. Om barnet inte har sitt hemvist i den stat där yrkandet om hemskillnad eller äktenskapsskillnad tas upp, får frågor om vårdnad om barn, barnets boende och umgänge med barn ändå tas upp där, om 1. barnet har sitt hemvist i en fördragsslutande stat, 2. barnet är makarnas gemensamma och åtminstone en av makarna har vårdnaden om det, 3. makarna har godtagit att frågan prövas i den stat där yrkandet om äktenskapsskillnad eller hemskillnad tas upp och 4. frågans prövning i den staten är till barnets bästa. Paragrafen anger vilka frågor som får tas upp i samband med ett yrkande om äktenskapsskillnad eller hemskillnad. Den har ändrats bl.a. med anledning av och införlivar de båda överenskommelserna om ändringar i den nordiska äktenskapskonventionen. Frågorna har behandlats i avsnitt 7 och 8 samt i bilagorna 4 och 7. Skadestånd har strukits ur paragrafen, eftersom det är aktuellt att pröva ett sådant yrkande i ett äktenskapsmål. Av första och andra stycket framgår att en myndighet är behörig att ta upp frågor om vårdnad om barn, barns boende och umgänge med barn i samband med ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad. Behörigheten omfattar endast frågor om vårdnad m.m. som gäller makarnas gemensamma barn. Motsvarande frågor avseende barn till den ena maken från ett tidigare förhållande omfattas inte av behörigheten, om inte barnet är adopterat av den andra maken. Regeln är ganska självklar, eftersom tvister i andra fall saknar samband med hemskillnaden respektive äktenskapsskillnaden. I samband med ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad får också frågor om vårdnad om barn, barns boende och umgänge med barn tas upp. Det gäller både när barnet har hemvist i det land där äktenskapsmålet prövas och när barnet har hemvist i ett annat nordiskt land. I det senare fallet krävs dock att makarna har godtagit att frågan prövas i det land där äktenskapsmålet avgörs och att frågans prövning där är till barnets bästa. Om barnet förutom sina föräldrar har ytterligare vårdnadshavare, är det naturligt att en sådan vårdnadshavares inställning beaktas vid prövningen av om det är förenligt med barnets bästa att ta upp frågan. Paragrafen gäller för domstolar och administrativa myndigheter och reglerar således även vilket lands socialnämnd eller motsvarande som är behörig att godkänna ett avtal mellan föräldrarna om vårdnad, boende och umgänge. 8 a § Om en talan angående en fråga enligt 7 eller 8 § väcks vid behörig myndighet i olika fördragsslutande stater mellan samma parter, skall den myndighet vid vilken talan väckts senare självmant avvisa talan till förmån för den andra myndigheten. Vid tillämpning av första stycket skall en fråga om hemskillnad och en fråga om äktenskapsskillnad anses vara samma fråga. Paragrafen är ny och upptar en bestämmelse om litispendens. Den har införts med anledning av att behörighetsgrunderna i 7 § är alternativa och införlivar överenskommelsen om ändringar i den nordiska äktenskapskonventionen. Frågan har behandlats i avsnitt 7.1 och 8 samt i bilaga 4. Om en talan angående en fråga enligt 7 eller 8 § väcks vid behörig myndighet i olika fördragsslutande länder mellan samma parter, skall enligt första stycket i förevarande paragraf den myndighet vid vilken talan väckts senare självmant avvisa talan till förmån för den andra myndigheten. Talan skall dock inte avvisas förrän det har fastställts att den myndighet vid vilken talan väckts först är behörig. Till dess får handläggningen av målet vila vid den myndighet där talan väckts senast. Detta följer av allmänna processrättsliga principer. Om ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad enligt 7 § och ett eventuellt accessoriskt yrkande enligt 8 § är anhängiga vid behörig myndighet i ett land, hindrar detta enligt bestämmelsen att samma fråga mellan samma parter prövas i ett annat land där yrkandet väckts . Bestämmelsen innebär således att ett pågående förfarande om en accessorisk fråga, t.ex. vårdnad om barn, hindrar att en självständig talan tas upp vid en annan domstol rörande samma fråga. Bestämmelsen reglerar emellertid inte den situationen att en självständig talan om vårdnad är väckt när en accessorisk vårdnadsfråga anhängiggörs. Det kan dock finnas andra litispendensregler som då hindrar att den accessoriska frågan tas upp. I andra stycket jämställs en fråga om hemskillnad med en fråga om äktenskapsskillnad när det gäller litispendens. Ett redan anhängigt yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad hindrar att ett yrkande om hemskillnad eller äktenskapsskillnad tas upp till prövning i ett annat fördragsslutande land. 9 § Vid prövning av frågor som avses i 7 och 8 §§ tillämpas i varje stat där gällande lag.