prop · GO03133 · 2001-05-30 00:00:00 — Det är visserligen riktigt att protokollet enligt ordalydelsen inte ger rätt till någon inskränkning härvidlag, men att tolka protokollet strikt efter ordalydelsen skulle i denna del föra väldigt långt. En sådan tolkning skulle t.ex. innebära att även stämpling till uppsåtlig penninghäleriförseelse skulle behöva straffbeläggas, och det kan rimligen inte vara avsett. Enligt regeringens bedömning måste det anses underförstått att kriminaliseringen av de osjälvständiga brottsformerna kan inskränkas till att gälla mer allvarliga fall. Det är naturligtvis också dessa fall som i praktiken är intressanta i ett EU-perspektiv. Sammantaget görs således den bedömningen att en kriminalisering av försök, förberedelse och stämpling avseende grovt häleri och grovt penninghäleri är tillräcklig för att uppfylla protokollets krav. 5.2.2 Ansvar för juridiska personer Regeringens bedömning: Protokollets bestämmelser om ansvar för juridiska personer överensstämmer med de svenska reglerna. Någon lagändring behövs därför inte. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. 2000/01:133 20 Remissinstanserna: och har ifrågasatt om svensk rätt till fullo uppfyller protokollets krav vad gäller ansvar för juridiska personer. Enligt protokollet skall juridiska personer kunna dömas till ansvar för brott som begås till deras förmån, medan det i svensk rätt finns ett krav på att brottet begåtts i utövning av näringsverksamheten. Enligt tingsrätterna kan det finnas fall där ett brott begås till förmån för en juridisk person utan att detta innebär att brottet förövats i utövningen av näringsverksamheten. Härutöver har ifrågasatt om inte kravet på att näringsidkaren inte gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten utgör en inskränkning i förhållande till protokollet. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 3 i protokollet föreskrivs att medlemsstaterna skall tillse att juridiska personer, under vissa förutsättningar, kan ställas till ansvar för brott som begås till förmån för den juridiska personen. Protokollets krav i denna del inskränker sig till att gälla brotten bedrägeri, aktiv korruption och penningtvätt (samt i viss utsträckning försök och medverkan till nu nämnda brott). I finns det enligt 36 kap. 7 § möjlighet att ålägga juridiska personer företagsbot när brott begås i utövningen av näringsverksamhet. Företagsbot hanteras inom ramen för det straffrättsliga systemet, men utgör inte ett straff eller en påföljd för brott, utan en särskild rättsverkan av brott. Detta utgör i sig inget problem i förhållande till protokollet eftersom det i protokollet inte uppställs något krav på att juridiska personer skall kunna ådömas straff i juridisk mening. Av 36 kap. 7 § följer att företagsbot kan åläggas om brott begåtts i utövning av näringsverksamhet. Något motsvarande krav finns inte uttryckt i protokollet, utan där sägs istället att den juridiska personen skall kunna ställas till ansvar för brott som begås till dess förmån. Det är, såsom framhållits både i promemorian och av vissa remissinstanser, visserligen teoretiskt möjligt att ett brott begås till förmån för en juridisk person utan att brottet begås i utövning av näringsverksamhet. Denna skillnad mellan protokollet och den svenska regleringen får emellertid bedömas vara betydelselös. Kravet på att brottet skall begås till förmån för den juridiska personen bör nämligen kunna förstås närmast som ett sätt att säga att brottet måste ha någon sorts samband med den juridiska personens verksamhet. Allmänt sett förefaller det vidare mycket långtgående att hålla den juridiska personen ansvarig för brott som begås av underställda personer till den juridiska personens förmån också i fall där brottet saknar varje annan anknytning till näringsverksamheten. Om man med stöd av det anförda tolkar protokollet så att det krävs en koppling till näringsverksamheten, torde de svenska bestämmelserna i denna del väl uppfylla protokollets krav. När det gäller frågan om vilka personer som kan ådra den juridiska personen ansvar kan följande sägas. Enligt protokollet skall den juridiska personen kunna hållas ansvarig för brott som begås av en person i ledande ställning samt, under mer begränsade förutsättningar, för brott som begås av personer som är underställda den juridiska personen. 2000/01:133 21 Företagsbot kan åläggas näringsidkare. Som näringsidkare anses fysiska eller juridiska personer som handlar för ändamål som har samband med hans näringsverksamhet, oavsett om den är offentlig eller privat (se § 2 i lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden). För att företagsbot skall kunna åläggas fordras att gärningsmannen själv är näringsidkare eller är ställföreträdare, anställd eller uppdragstagare åt näringsidkaren. Personer som enligt protokollet har en ledande ställning i den juridiska personen torde undantagslöst höra till den personkrets som kan ådra en juridisk person företagsbot enligt svensk rätt. Personer som har befogenhet att företräda en juridisk person, har befogenhet att fatta beslut på den juridiska personens vägnar, eller har befogenhet att utöva kontroll inom den juridiska personen och därmed har en ledande ställning enligt protokollet torde alltid vara antingen ställföreträdare, anställda eller uppdragstagare. På motsvarande sätt måste rimligen personer som är underställda den juridiska personen på ett eller annat sätt vara knutna till den juridiska personen, genom anställning eller genom uppdrag. I denna del kan det följaktligen inte anses finnas något behov av lagstiftning. Enligt protokollet skall juridiska personer kunna ställas till ansvar när en person i ledande ställning begått bedrägeri, aktiv korruption eller penningtvätt samt när en person i ledande ställning genom brister i övervakning eller kontroll gjort det möjligt för en person, som är underställd den juridiska personen, att begå sådant brott. De närmast motsvarande förutsättningarna för att ålägga företagsbot är inte direkt utformade som i protokollet, men de torde ändå väl uppfylla protokollets krav. Enligt 36 kap. 7 § första stycket 2 skall företagsbot åläggas om näringsidkaren inte gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten. Denna förutsättning torde vara uppfylld såväl i de fall en person i ledande ställning begått brott som när en sådan person brustit i den övervakning eller kontroll som skall utföras och därigenom möjliggjort för underställda personer att begå brott. I 36 kap. 7 § första stycket 1 uppställs såsom ytterligare krav för att domstol skall kunna ålägga företagsbot att brottsligheten inneburit ett grovt åsidosättande av de särskilda skyldigheter som är förenade med verksamheten eller annars är av allvarligt slag. Något motsvarande krav finns inte i protokollet, men enligt protokollet krävs å andra sidan bara att juridiska personer skall kunna ställas till ansvar när personer knutna till den juridiska personen begått bedrägeri, aktiv korruption eller penningtvätt. Eftersom denna typ av brott regelmässigt torde anses innebära ett grovt åsidosättande av de särskilda skyldigheter som är förenade med verksamheten eller annars anses som sådan brottslighet som är av allvarligt slag (jfr t.ex. prop. 1985/86:23, Företagsbot, s. 63 f där bl.a. bokföringsbrott, bedrägeri och häleri omnämns), kan den begränsning av ansvaret som följer av 36 kap. 7 § första stycket 1 inte anses utgöra någon reell begränsning i förhållande till de krav som uppställs i protokollet. 2000/01:133 22 Enligt artikel 4 punkt 1 i protokollet skall en juridisk person som ställs till ansvar för brott som begåtts av en person i ledande ställning kunna ådömas ett bötesstraff eller en administrativ avgift som skall vara effektiv, proportionell och avskräckande. I artikel 4 punkt 1 anges vidare vissa andra sanktioner som medlemsstaterna får använda därutöver. För brott som begåtts av personer som är underställda den juridiska personen finns enligt artikel 4 punkt 2 inget krav på någon särskild typ av sanktion utan det uppställs endast ett generellt krav på att sanktionen skall vara effektiv, proportionell och avskräckande. Följaktligen saknar det i förhållande till protokollets krav betydelse att företagsboten formellt sett inte är ett straff enligt svensk rätt. Företagsboten utgör, om inte ett bötesstraff, så åtminstone en administrativ avgift i den mening som avses i artikel 4 punkt 1 och i artikel 4 punkt 2 uppställs överhuvudtaget inte något krav på sanktionens formella karaktär. Kravet på att de sanktioner som används i nationell rätt skall vara effektiva, proportionella och avskräckande härrör från dom i det s.k. grekiska majsmålet, C-68/88 Kommissionen mot 1989, s. 2965. I det avgörandet slog fast att medlemsstaterna, på grund av den allmänna lojalitetsplikten, och i frånvaro av gemenskapsrättsliga sanktionsregler, är skyldiga att införa samma typ av sanktioner för överträdelser av EG-rätt som för överträdelser av motsvarande nationell rätt (assimilationsprincipen), samt att de sanktioner som införs i varje fall måste vara effektiva, proportionella och avskräckande. dess återfinns detta minimikrav (kravet gäller utöver vad som följer av assimilationsprincipen) såväl i relevanta avgöranden från som i olika rättsakter, både inom första och tredje pelaren, som innehåller krav på nationella sanktioner. Vad kravet, eller kraven, egentligen innebär är emellertid ganska oklart. Oberoende av detta kan dock konstateras att företagsbot kan uppgå till , vilket är en summa som måste antas vara avskräckande, och att beloppet bestäms enligt kriterier som säkerställer att det råder proportion mellan överträdelsen och företagsboten, se 36 kap. 9 § . Man torde därför kunna utgå ifrån att företagsboten uppfyller protokollets krav i denna del. I sammanhanget bör slutligen nämnas att i sitt betänkande SOU 1997:127 Straffansvar för juridiska personer har lagt fram förslag till ett nytt och effektiviserat system för sanktioner mot juridiska personer. Betänkandet har remissbehandlats och bereds inom . 5.2.3 Straffrättsligt ansvar för företagsledare bedömning: Protokollets bestämmelser om straffrättsligt ansvar för företagsledare medför inte att någon lagändring behöver göras. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot bedömningen. 2000/01:133 23 Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 12 punkt 1 i protokollet skall artikel 3 i bedrägerikonventionen tillämpas också i relation till sådana gärningar som utgör penningtvätt enligt protokollet. I artikel 3 i bedrägerikonventionen föreskrivs att varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att företagsledare eller andra personer med befogenhet att fatta beslut eller utöva kontroll inom företaget skall kunna hållas straffrättsligt ansvariga enligt de principer som anges i den nationella rätten om gärningen har begåtts för företagets räkning av en person som är underställd dem. Företagsledare kan i svensk rätt hållas ansvariga enligt allmänna regler, t.ex. om medverkan och brott i gärningsmannaskap genom underlåtenhet. Någon särskild reglering av ansvar inom företag finns emellertid inte. Detta tycks inte heller krävas enligt bedrägerikonventionen och protokollet. Med hänsyn till att det finns möjlighet att, under vissa förutsättningar, hålla företagsledare straffrättsligt ansvariga samt med hänsyn till att dessa regler kompletteras av systemet med företagsbot kan någon ändring med anledning av protokollet inte anses nödvändig. Motsvarande bedömning gjordes när bedrägerikonventionen implementerades i svensk rätt, se prop. 1998/99:32, EU-bedrägerier och korruption s. 31 f. 5.2.4 Beslag och förverkande Regeringens bedömning: Protokollets bestämmelser om beslag och förverkande medför inte att någon lagändring behöver göras. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: i ifrågasätter bedömningen att det inte finns något behov av lagändring såvitt gäller förverkande av av aktiv korruption utom näringsverksamhet. Riksåklagaren anser att det finns skäl att överväga en utvidgning av möjligheterna till förverkande i denna del. i och har framhållit att det finns viss osäkerhet i fråga om huruvida förverkande av av aktiv korruption utom näringsverksamhet kan ske i alla situationer som fordras enligt protokollet. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 5 i protokollet skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nödvändiga för att kunna beslagta och, utan att det påverkar rättigheterna för tredje man i god tro, förklara förverkat eller avlägsna hjälpmedel för och vinningen av bedrägeri, aktiv och passiv korruption och penningtvätt, eller egendom till samma värde som sådan . Hänvisningen till avlägsnande av hjälpmedel och är, enligt den förklarande rapporten, avsedd att inkludera fall som inte nödvändigtvis innebär ett förverkande (t.ex. att skadestånd skall betalas eller att egendom skall återställas till den rättmätige ägaren). regler om förverkande finns i 36 kap. Bestämmelserna i de två inledande paragraferna gäller enbart vid brott enligt , medan övriga bestämmelser är tillämpliga även då det är fråga om brott mot någon specialstraffrättslig bestämmelse. Betydelsen av detta blir Prop. 2000/01:133 24 emellertid liten i detta sammanhang eftersom bedrägeri, aktiv och passiv korruption och penningtvätt i protokollets mening i huvudsak kriminaliseras i . Det bör uppmärksammas att regeln i 36 kap. 1 § om förverkande av utbyte av brott endast gäller just utbytet av brottet. Lagtexten utgår ifrån att någon har förvärvat något genom ett brott och att detta förvärv ingår som ett led i själva gärningen. Medelbara förtjänster och besparingar som brottet leder till torde således inte kunna förverkas med stöd av denna bestämmelse. I relation till protokollets krav betyder detta att svensk rätt uppfyller protokollets krav på att av bedrägeri samt av passiv korruption skall kunna förverkas, eftersom sådan utgör utbyte av brott. av aktiv korruption torde däremot inte utgöra utbyte av brott eftersom den aktiva korruptionen inte i sig ger något utbyte i mening. Sådan som uppkommer genom att gärningsmannen, till följd av brottet, får ett bidrag eller får möjlighet att ingå ett visst avtal torde inte omfattas av 36 kap. 1 § . I de fall där kopplingen mellan den aktiva korruptionen och vinningen är som tydligast torde emellertid gärningsmannen i regel begå brott också när han tar emot eller hanterar vinningen. Exempelvis kan en enskild person som genom bestickning förmår en tjänsteman att betala ut ett bidrag som personen överhuvudtaget inte är berättigad till begå olovligt förfogande vid hantering av medlen. Därigenom möjliggörs ändå förverkande enligt 36 kap. 1 § . Härtill skall läggas att det i 36 kap. 4 § ges ett något vidare utrymme för förverkande i de fall där brott är begånget i utövning av näringsverksamhet. I sådana fall kan inte bara utbyte av brott utan också värdet av ekonomiska fördelar som har uppkommit till följd av brottet förverkas. Också i detta fall uppställs emellertid krav på att det skall föreligga ett klart och adekvat orsakssamband mellan brottet och den ekonomiska fördel som skall förverkas. Brottet skall framstå som den dominerande orsaken till förtjänsten och sambandet skall vara så starkt att förtjänsten skulle ha uteblivit, om inte brottet kommit till stånd. Denna bestämmelse torde möjliggöra förverkande av mer indirekt av aktiv korruption i många fall. (Jfr prop. 1998/99:32, EUbedrägerier och korruption, s. Eftersom bestämmelsen är tillämplig endast när brottet är begånget i näringsverksamhet kan man emellertid inte med stöd av bestämmelsen förverka av aktiv korruption i fall där brottet begåtts utanför näringsverksamhet. På grund av att 36 kap. 4 § är tillämplig endast då brottet är begånget i näringsverksamhet har, som ovan redovisats, några remissinstanser, bl.a. i och Riksåklagaren, ifrågasatt huruvida uppfyller protokollets krav i denna del eller åtminstone pekat på att det råder viss osäkerhet härvidlag. Det är alltså beträffande av aktiv korruption som förövats av en enskild individ som tveksamhet föreligger. Regeringen gör i denna del följande bedömning. I linje med vad som framhållits ovan torde förverkande möjliggöras i många fall därigenom att den enskilde begår brott då denne tar emot eller hanterar vinningen. Därmed blir 36 kap. 1 § tillämplig. Det är i första hand i förhållande till Prop. 2000/01:133 25 dessa fall man överhuvudtaget kan tala om av aktiv korruption. Det bör vidare framhållas att protokollet faktiskt inte uppställer krav på att vinningen nödvändigtvis måste kunna förverkas. Tillräckligt är att medlemsstaterna vidtar åtgärder som är nödvändiga för att kunna förverka eller avlägsna vinningen av aktiv korruption. Med denna skrivning har man, enligt den förklarande rapporten, velat inkludera fall som inte nödvändigtvis innebär förverkande, t.ex. civilrättsliga fall då skadestånd skall betalas eller egendomen återställas till den rättmätige ägaren. Dylik betalningsskyldighet kan naturligtvis aktualiseras i många fall där den som förövat aktiv korruption fått av sitt brott. Det ligger i sakens natur att i de fall någon uppnått en viss fördel genom bestickning, denna förmån kan dras tillbaka om bestickningen avslöjas, t.ex. genom att ett beviljat tillstånd återkallas. Det torde således kunna förutsättas att rättsliga förutsättningar normalt föreligger att återta de ekonomiska fördelar som kan vinnas genom ett bestickningsbrott. Svensk rätt måste därför bedömas stå i överensstämmelse med protokollets krav i denna del. När det gäller av penningtvätt, dvs. av häleri eller penninghäleri enligt svensk rätt, är det delvis oklart vilken typ av som avses i protokollet eftersom penningtvätt i protokollets mening inte förutsätter någon . Naturligast är att bestämmelsen i denna del tar sikte på vederlag för brottet (dvs. för penningtvätten). Med denna utgångspunkt uppfylls protokollets krav av 36 kap. 1 § eftersom vederlag för brott anses vara utbyte av brott. Bestämmelsen torde vara tillämplig också i de fall mottagandet av vederlaget inte är straffbart såsom förberedelse, vilket gäller mottagande av vederlag för häleri och penninghäleri. även om den som emottar vederlag för brott inte redan härigenom gör sig skyldig till förberedelse, därför att detta inte är kriminaliserat vid den ifrågavarande brottstypen, så torde vederlaget kunna förverkas enligt 36 kap. 1 § så snart brottet fullbordats. Protokollets krav på att hjälpmedel för brott skall kunna förklaras förverkade torde uppfyllas av 36 kap. 2 och 3 §§ brottbalken. De svenska förverkandereglerna bör, mot bakgrund av det anförda, anses motsvara de krav som uppställs i protokollet. I protokollet föreskrivs vidare att hjälpmedel för och av bedrägeri, aktiv korruption och penningtvätt skall kunna beslagtas. Föremål som kan antas vara förverkade på grund av brott får tas i beslag enligt 27 kap. 1 § . I den mån fråga är om värdeförverkande kan i stället, enligt 26 kap. 1 § , förordnande om kvarstad meddelas. Möjligheterna till beslag och kvarstad enligt svensk rätt torde följaktligen motsvara protokollets krav. 5.2.5 Rättslig hjälp Regeringens bedömning: Protokollets bestämmelser om internationell rättslig hjälp i brottmål överensstämmer med de svenska reglerna. Någon lagändring behövs alltså inte. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. 2000/01:133 26 Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 6 i protokollet föreskrivs att en medlemsstat inte får vägra att lämna rättslig hjälp vid bedrägeri, aktiv och passiv korruption och penningtvätt enbart av det skälet att gärningen är eller anses vara en skatte- eller tullförseelse. Vidare skall enligt artikel 12 punkt 1 i protokollet artikel 6 i bedrägerikonventionen tillämpas också i förhållande till gärningar som utgör penningtvätt enligt protokollet. I artikel 6 i konventionen föreskrivs att medlemsstaterna skall samarbeta effektivt vid förundersökning, lagföring och straffverkställighet när fråga är om brott som berör två eller flera medlemsstater. Vidare föreskrivs att medlemsstaterna, när flera medlemsstater har jurisdiktion och möjlighet att väcka åtal för samma gärning, skall samarbeta för att, om möjligt, koncentrera lagföringen till en medlemsstat. Något hinder mot att lämna rättslig hjälp på grund av att en gärning är eller anses vara en skatte- eller tullförseelse finns inte i svensk rätt. I denna del finns således inget behov av lagstiftning. Vad gäller det allmänna krav på samarbete som följer av artikel 12 punkt 1 och artikel 6 i bedrägerikonventionen kan konstateras att har ratificerat och införlivat i stor sett samtliga konventioner som avser rättslig hjälp och som kan vara relevanta för rättsligt samarbete mellan länderna inom Europeiska unionen. Därtill kommer att lämnar andra stater rättslig hjälp i brottmål i den utsträckning vår lagstiftning medger det, även om något särskilt avtal härom inte har ingåtts. Vidare kan nämnas att den nya lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål, som trädde i kraft , innebär dels att möjligheterna att lämna rättslig hjälp i brottmål utökas, dels att förfarandet förenklas och effektiviseras. Också vad gäller samarbete i syfte att koncentrera lagföringen av brott som berör flera medlemsstater till en medlemsstat uppfyller de krav som följer av protokollet och konventionen. Det finns följaktligen inte behov av några lagändringar i denna del. 5.2.6 Jurisdiktion Regeringens bedömning: Protokollets bestämmelser om jurisdiktion överensstämmer med svensk rätt. Någon lagändring behövs därför inte. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 12 punkt 2 i protokollet skall artikel 4 i bedrägerikonventionen tillämpas också på protokollet. I artikel 4 i bedrägerikonventionen föreskrivs att varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att kunna utöva jurisdiktion över de aktuella brotten när de helt eller delvis begås inom medlemsstatens territorium samt när av brotten uppkommer inom det territoriet. Vidare skall medlemsstaterna tillförsäkra sig jurisdiktion över medverkan till brott som begås inom en annan medlemsstats territorium Prop. 2000/01:133 27 under förutsättning att medverkansbrottet begås inom medlemsstatens territorium. Slutligen skall enligt artikel 4 medlemsstaterna också vidta nödvändiga åtgärder för att tillförsäkra sig jurisdiktion över gärningsmän som är medborgare i den berörda medlemsstaten. I detta fall får dock ett krav på dubbel straffbarhet uppställas. Fall där den brottsliga gärningen, antingen det gäller gärningsmannaskap eller medverkan, kan lokaliseras till svenskt territorium omfattas av 2 kap. 1 § . Fall där gärningsmannen är svensk medborgare omfattas av bestämmelserna i 2 kap. 2 § första stycket 1 . I sistnämnda fall uppställs ett krav på dubbel straffbarhet. Att detta är tillåtet följer, som tidigare nämnts, av artikel 4 punkt 1 i bedrägerikonventionen. Någon lagändring till följd av protokollets krav i denna del är således inte påkallad. 5.2.7 Utlämning Regeringens bedömning: Protokollets bestämmelser om utlämning gör inte någon lagändring nödvändig. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 12 punkt 1 i protokollet föreskrivs att artikel 5 i bedrägerikonventionen skall tillämpas på sådana gärningar som utgör penningtvätt enligt protokollet. I artikel 5 i bedrägerikonventionen föreskrivs att medlemsstater som inte utlämnar sina egna medborgare skall vidta nödvändiga åtgärder för att kunna utöva jurisdiktion i fråga om brott som har begåtts av dess egna medborgare utanför medlemsstatens eget territorium.