prop · GP0327 · 2001-10-09 00:00:00 — Skulle det senare visa sig att högskolan har gjort en felbedömning, skall högskolan inte drabbas av någon skadeståndsskyldighet. En högskolas skyldighet att utreda uppgivna trakasserier och i förekommande fall vidta åtgärder omfattar också situationer då en student anser sig trakasserad under arbetsplatsförlagd praktik. Högskolans utrednings- och åtgärdsskyldighet får i sådana fall ske inom ramen för vad som är rättsligt och faktiskt möjligt för högskolan. Kontakt skall givetvis tas med den student som påstås ha blivit utsatt för trakasserier. Därutöver kan det bli aktuellt att kontakter tas med den som ansvarar för den aktuella arbetsplatsen och försöka förmå henne eller honom att medverka i utredningen och i förekommande fall vidta åtgärder för att förhindra fortsatta trakasserier genom att exempelvis låta studenten fullgöra sin praktik vid annan arbetsplats. Sammanfattningsvis menar regeringen att en högskola inte har brutit mot utrednings- och åtgärdsskyldigheten, om högskolan gör vad som rimligen kan begäras för att få klarhet i förhållandena och vid fall av trakasserier gör vad som skäligen kan krävas för att få slut på dessa missförhållanden. Regeringens bedömning: Disciplinära åtgärder i form av varning och avstängning bör kunna vidtas mot studenter som utsätter någon annan student eller en arbetstagare för sexuella trakasserier, etniska trakasserier, trakasserier på grund av sexuell läggning och trakasserier på grund av Regeln om delad bevisbörda bör inte tillämpas på disciplinförfaranden. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Av de remissinstanser som har yttrat sig i frågan ställer sig de flesta positiva till förslaget. utformningen av reglerna om disciplinära åtgärder. anser att disciplinnämndens jurisdiktion kräver en betydligt mer Skälen för regeringens bedömning: Med stöd av bemyndigande i 5 § högskolelagen har regeringen meddelat föreskrifter högskoleförordningen om tillfällig avstängning av studenter. föreskrivs att disciplinära åtgärder i form av varning och avstängning får vidtas mot student som bl.a. utsätter någon annan student för sådana sexuella trakasserier som avses i 1 kap. 9 § första stycket eller en arbetstagare vid högskolan för sådana sexuella trakasserier som avses i 6 § andra stycket jämställdhetslagen (10 kap. 1 § och 2 första stycket). Ett beslut om avstängning innebär att studenten inte får delta i undervisning, prov eller annan verksamhet inom ramen för utbildningen Beslutet skall avse en eller flera perioder, dock Ett beslut om avstängning får också begränsas till att avse tillträde till vissa lokaler inom högskolan (10 kap. 2 § andra och tredje stycket). Ärenden om disciplinära åtgärder handläggs i regel av en disciplinnämnd. Enligt 5 kap. 4 § förordningen för är bestämmelserna i 10 kap. högskoleförordningen tillämpliga även vid . Mot bakgrund av att den nya lagen om åtgärder mot diskriminering i högskolan skall täcka inte bara sexuella trakasserier utan även etniska trakasserier, trakasserier på grund av sexuell läggning och trakasserier på grund av funktionshinder bör enligt regeringens bedömning möjligheten att meddela disciplinära åtgärder mot studenter utvidgas till att avse även nämnda slag av trakasserier. Detta innebär att disciplinära åtgärder i form av varning och avstängning bör få vidtas mot studenter som utsätter någon annan student för sådana trakasserier som avses i den nya lagen om likabehandling av studenter i högskolan eller en arbetstagare vid högskolan för sådana sexuella trakasserier som avses i 6 § andra stycket jämställdhetslagen, etniska trakasserier som avses i 3 § andra stycket lagen om åtgärder mot etnisk diskriminering i arbetslivet, trakasserier på grund av sexuell läggning som avses i 8 § andra stycket lagen om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell läggning och trakasserier på grund av funktionshinder som avses i 9 § andra stycket lagen om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med Enligt 4 kap. 6 § högskolelagen får regeringen meddela föreskrifter om att en student tills vidare skall avskiljas från utbildning i fall då studenten bl.a. har gjort sig skyldig till allvarlig brottslighet och till följd av ett sådant förhållande bedöms föreligga en påtaglig risk att studenten kan komma att skada annan person eller värdefull egendom under utbildningen. Med stöd av detta bemyndigande har regeringen meddelat föreskrifter i förordningen (1987:915) om avskiljande av studenter från högskoleutbildning. Ett beslut om avskiljande skall alltid innebära att studenten tills vidare inte får fortsätta den pågående utbildningen, och sådana frågor prövas av . består av bl.a. en ordförande som skall vara lagfaren och erfaren i domarvärv. En student som gör sig skyldig till trakasserier enligt den föreslagna lagen kan också bli föremål för ett avskiljande enligt högskolelagens bestämmelser. Detta förutsätter i enlighet med vad som har sagts att studenten därmed också har gjort sig skyldig till allvarlig brottslighet, och att det till följd av brottet bedöms föreligga en påtaglig risk att studenten kan komma att skada annan person eller värdefull egendom under utbildningen. Högskolelagens och högskoleförordningens bestämmelser om disciplinära åtgärder och om avskiljande är tillämpliga endast i fråga om studenter vid statliga högskolor. Någon utvidgning av bestämmelsernas tillämpningsområde föreslås inte. Ärenden om disciplinära åtgärder handläggs i regel av en disciplinnämnd. Ett beslut om avstängning får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Skulle högskolan däremot besluta om varning eller om att ingen åtgärd skall vidtas, får beslutet inte överklagas i den ordningen (12 kap. 4 § högskoleförordningen, 6 kap. 3 § förordningen för och 22 a § förvaltningslagen [1986:223]). Enligt regeringens mening bör dock ett beslut om varning kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol, varför bestämmelserna om överklagande bör ändras i enlighet därmed. Ett beslut angående disciplinära åtgärder kan innebära att en högskola har handlat i strid mot något av förbuden mot diskriminering. I avsnitt 14 lämnar regeringen förslag på att ett beslut av en offentlig högskola får överklagas till på den grunden att högskolan bl.a. har brutit mot diskrimineringsförbuden. Hur ett sådant överklagandeförfarande förhåller sig till reglerna om överklagande av beslut om disciplinära åtgärder utvecklas i nämnda avsnitt. Ett påstående om att en student har gjort sig skyldig till trakasserier kan få allvarliga konsekvenser för den enskilde. I 10 kap. 9 § högskoleförordningen ställs det upp krav på att det skall vara fråga om grundad misstanke om förseelse, bl.a. sexuella trakasserier, för att förseelsen skyndsamt skall anmälas till rektor. Rektor skall utreda ärendet och ge studenten tillfälle att yttra sig över anmälningen. Rektorn skall därefter, i förekommande fall efter samråd med den lagfarna ledamoten, avgöra om omständigheterna är sådana att ärendet skall lämnas utan åtgärd, föranleda varning av rektor eller hänskjutas till . Ett beslut om avstängning skall genast tillämpas, om inte annat föreskrivs i beslutet. Ett disciplinärt förfarande har vissa likheter med ett straffrättsligt förfarande. Den som kommer i fråga för en disciplinär åtgärd drabbas visserligen inte av någon påföljd i straffrättslig mening men studenten drabbas av en ingripande åtgärd som kan få allvarliga konsekvenser för honom eller henne. Någon skyldighet att införa en regel om delad bevisbörda i fråga om ett disciplinärt förfarande enligt högskoleförordningens bestämmelser kan inte anses föreligga enligt direktivet om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung eller direktivet om likabehandling Enligt direktiven kan medlemsstaterna avstå från att tillämpa en regel om delad bevisbörda på förfaranden där det åligger domstolen eller det behöriga organet att utreda fakta i målet, och regeln skall inte tillämpas på straffrättsliga förfaranden. Mot bakgrund av att ett disciplinärt förfarande har vissa likheter med ett straffrättsligt förfarande, och eftersom det åligger en nämnd eller domstol att utreda fakta i målet, bör regeln om delad bevisbörda enligt regeringens bedömning inte tillämpas på det disciplinförfarande som regleras i högskoleförordningen. Regeringens förslag: En högskola får inte utsätta en student eller en sökande för repressalier på grund av att han eller hon har anmält högskolan för diskriminering eller medverkat i en utredning enligt lagen. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De få remissinstanser som har yttrat sig i frågan ställer sig bakom förslaget. Skälen för regeringens förslag: En student eller en sökande som anser sig ha fog för det måste känna sig oförhindrad att anmäla en högskola för diskriminering eller på annat sätt medverka till att högskolan följer sina skyldigheter enligt den föreslagna lagen utan att riskera att han eller hon blir föremål för en ofördelaktig behandling från Enligt direktivet om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung skall medlemsländerna införa nödvändiga bestämmelser för att skydda enskilda mot ogynnsam behandling eller ogynnsamma följder på grund av klagomål eller förfaranden för att se till att principen om likabehandling följs (artikel 9). lagarna innehåller bestämmelser om förbud mot repressalier. jämställdhetslagen används dock begreppet trakasserier (22 §). Regeringen föreslår att det införs en bestämmelse som innebär att en högskola inte får utsätta en student eller en sökande för repressalier på grund av att han eller hon har anmält högskolan för diskriminering eller medverkat i en utredning enligt lagen. En student eller en sökande som för egen eller någon annan persons räkning påtalar att en högskola inte fullgör sin skyldighet att utreda och förhindra trakasserier får alltså enligt förslaget inte utsättas för repressalier på grund av sitt handlande. För att det skall vara fråga om repressalier krävs det ett samband mellan studentens eller sökandens handlande och repressalierna. Det förbjudna förfarandet repressalierna avser inte bara ett handlande från högskolans sida utan tar sikte också på situationer där högskolan låter bli att handla. Det förbjudna förfarandet skall vara till nackdel för studenten eller den sökande och kan exempelvis vara att studenten får en ofördelaktig behandling i undervisningen. Högskolans ansvar skall innefatta den som på högskolans vägnar kan fatta beslut om en student eller en sökande eller kan vidta ingripande åtgärder mot honom eller henne. Regeringens förslag: Staten, en kommun eller ett landsting som är huvudman för en högskola och en enskild utbildningsanordnare som har tillstånd att utfärda examina enligt lagen (1993:792) om tillstånd att utfärda vissa examina skall vara skyldig att betala allmänt skadestånd för den kränkning som en student eller en sökande har blivit utsatt för genom att högskolan har åsidosatt skyldigheten att utreda och vidta åtgärder mot trakasserier mot studenter förbuden mot direkt och indirekt diskriminering av studenter eller sökande, eller förbudet mot att utsätta studenter eller sökande för repressalier. Om det är skäligt, kan skadeståndet sättas ned eller helt falla bort. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens I promemorian utpekas dock inte den fysiska eller juridiska person som ansvarar för högskolan som skadeståndsskyldig. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna som har uttalat sig i denna del ställer sig positiva till förslaget. JK motsätter sig dock att bestämmelsen om skadestånd ges den utformning som förslaget i menar att skadestånd är en oproportionerligt kraftig påföljd i fråga om utredningsskyldighet. ställer sig tveksam till de föreslagna skadeståndsreglerna och menar att det måste finnas en rimlig grundnivå för att ärenden skall kunna drivas så långt. Skälen för regeringens förslag: Ett skadestånd har den dubbla funktionen att det skall avhålla från överträdelser som det skall ge kompensation åt den som drabbats. Ett skadestånd som utgör påföljd för en överträdelse av diskrimineringsförbud skall enligt vara ägnat att säkerställa ett faktiskt och effektivt domstolsskydd, ha en reellt avskräckande effekt och under alla omständigheter stå i rimlig proportion till skadan. Ett rent symboliskt skadestånd uppfyller inte Enligt direktivet om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung och direktivet om likabehandling i arbetslivet skall sanktionerna, som kan bestå av skadestånd till den utsatta personen, vara effektiva, proportionerliga och avskräckande. föreskriver skadestånd som påföljd vid överträdelser av bl.a. Den relation som råder mellan en student eller en sökande och en högskola med staten, ett landsting eller en kommun som huvudman är av annat slag än den avtalsrättsliga relation som även inom offentlig sektor råder i ett anställningsförhållande. Det finns dock inte något rättsligt hinder mot att införa en skadeståndssanktion i ett offentligrättsligt förhållande. Vanliga förvaltningsrättsliga sanktioner, som rätten att få ett beslut undanröjt eller att utkräva tjänsteansvar av en befattningshavare, ger inte i sig den enskilde någon kompensation för den kränkning som ligger i en diskriminering. I likhet med förslaget i promemorian anser regeringen att det därför bör kunna utgå skadestånd, när den föreslagna lagen har satts åt sidan. Skadestånd föreslås utgå i form av allmänt eller ideellt skadestånd, dvs. en allmän kompensation för den kränkning som t.ex. diskrimineringen har inneburit för en student eller en sökande. I de fall då en student eller en sökande diskrimineras genom att en högskola bryter mot något av diskrimineringsförbuden, inte fullgör sin skyldighet att utreda uppgivna trakasserier, inte vidtar åtgärder för att förhindra fortsatta trakasserier eller utsätter en student eller en sökande för repressalier föreslås, i likhet med vad som gäller enligt de arbetsrättsliga lagarna, att högskolan skall vara skyldig att betala skadestånd till den diskriminerade för den kränkning som skett. Även när en högskola utsätter en student för trakasserier kan högskolan vara skyldig att betala skadestånd genom att handla i strid mot förbudet mot direkt diskriminering (se avsnitt 11.1). De arbetsrättsliga lagarna innehåller inte någon uttrycklig bestämmelse om skadestånd vid trakasserier. Som anfördes i promemorian kan trakasserier ofta utgöra direkt diskriminering, och den grunden kan åberopas till stöd för en skadeståndstalan enligt den föreslagna lagen. I fråga om beräkningen av allmänt skadestånd i mål angående jämställdhet anförde regeringen i propositionen Ändringar i jämställdhetslagen m.m. (prop. 1999/2000:143 s. 58) följande. När det gäller storleken på allmänt skadestånd i allmänhet refererar utredningen [SOU 1999:91] uttalanden i förarbetena till jämställdhetslag som anger att utgångspunkten skall vara den skadeståndspraxis som förekommer i föreningsrätts- och anställningsskyddsmål. Regeringen vill framhålla att utvecklingen i och internationellt mot en ökad medvetenhet om likabehandling som en mänsklig rättighet kan påkalla att ett annorlunda synsätt anläggs. har i flera mål förklarat att principen om likabehandling och avskaffande av könsdiskriminering ingår i de grundläggande mänskliga rättigheter som utgör en del av EG-rättens allmänna principer. (Se t.ex. mål C-149/77, mot Anonyme Belge de Navigation Aérienne SABENA, [1978] ECR 1365). Brott mot diskrimineringslagstiftningen skall därför ses som en allvarlig kränkning. Det är regeringens bedömning att detta i rättstillämpningen borde leda till högre skadeståndsnivåer i diskrimineringsmål än vad som är vanligt i andra arbetsrättsliga tvister. Detta synsätt gör sig gällande även i fråga om överträdelse av lagen om likabehandling av studenter i högskolan. Enligt regeringens mening bör ledning därför kunna hämtas av de principer som har utvecklats vid tillämpning av de arbetsrättsliga lagarna som innehåller förbud mot diskriminering och med beaktande av den bedömning som gjordes i propositionen Ändringar i jämställdhetslagen m.m. om att brott i diskrimineringsmål borde i rättstillämpningen leda till högre skadeståndsnivåer i diskrimineringsmål än vad som är vanligt i andra arbetsrättsliga tvister. Av betydelse vid beräkningen kan vara diskrimineringens eller repressaliernas art och omfattning, de faktiska omständigheterna kring förfarandet samt i någon mån avsikten och bevekelsegrunderna hos den som gjort sig skyldig till kränkning. I princip bör gälla att ett avsiktligt förfarande eller en avsiktlig underlåtenhet leder till ett högre skadestånd än ett oavsiktligt. Ytterst måste det alltid bli fråga om att fastställa skadeståndet efter en bedömning av alla relevanta omständigheter i det särskilda fallet. När ett åsidosättande av lagen får mer allvarliga konsekvenser, såsom då en sökande på grund av diskriminering har nekats tillträde till en högskoleutbildning som han eller hon annars skulle ha fått, bör skadeståndet vara högre än om ett åsidosättande får mindre allvarliga konsekvenser. Ett förfarande eller en underlåtenhet kan innebära att en högskola blir skadeståndskyldig mot flera studenter eller sökande. Skadestånd skall i sådant fall utgå till var och en för den kränkning som varje enskild har blivit utsatt för. Vidare kan ett förfarande eller en underlåtenhet innebära att högskolan blir skadeståndsskyldig mot en student eller en sökande på flera diskrimineringsgrunder . En sökande kan t.ex. bli diskriminerad på grund av såväl kön som funktionshinder. Det faktum att en högskola bryter mot flera regler får ses som en försvårande omständighet som typiskt sett bör medföra att skadeståndet sätts högre än annars hade blivit fallet. En överträdelse av den föreslagna lagen kan endast ge rätt till allmänt skadestånd. Den föreslagna lagen är i fråga om utbildningsanordnarens ansvar för ideell skada att se som en speciallag i förhållande till allmänna regler om ersättning för kränkning. Lagen skall dock inte utesluta att en talan förs om ersättning för ekonomisk skada på grund av diskriminering eller något annat brott mot lagen enligt andra regler. Exempelvis kan en talan föras om ersättning för personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada vid felaktig myndighetsutövning enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) när det är fråga om en offentlig högskola. kommer den nämnda paragrafen att innehålla en uttrycklig bestämmelse av innebörd att ansvaret för staten och kommunerna omfattar kränkning enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen. Den sistnämnda paragrafen ersätter den nu gällande bestämmelsen om kränkningsersättning i 1 kap. 3 § skadeståndslagen (prop. 2000/01:68, bet. 2000/01:LU19, rskr. 2000/01:216). När det gäller en enskild utbildningsanordnare bygger förhållandet mellan anordnaren och en student på ett avtalsrättsligt förhållande. Vid talan om ekonomisk ersättning blir det närmast aktuellt att tillämpa utomobligatoriska skadeståndsprinciper men i vissa fall även obligationsrättsliga skadeståndsprinciper, t.ex. om en student skiljs från utbildningen på ett sätt som kan anses strida mot den enskilda utbildningsanordnarens åtagande gentemot studenten. Vidare kan en talan om principalansvar komma att föras enligt 3 kap. 1 § skadeståndslagen mot såväl en enskild som en offentlig utbildningsanordnare. Det allmänna skadeståndet enligt lagen om likabehandling av studenter i högskolan bör kunna anpassas efter omständigheterna i det enskilda fallet. Om det är skäligt skall skadestånd kunna sättas ned eller helt falla bort. I promemorian anförs att vid utformningen av skadeståndsskyldigheten bör uttrycket högskola användas också när det syftar på lärosäten som inte är särskilda rättssubjekt och att detta inte kan antas leda till någon oklarhet om att det ytterst är t.ex. staten som sådan som har att svara för skyldigheterna och att det kan finnas särskilda regler om vem som har att företräda staten i olika sammanhang. Justitiekanslern har starkt ifrågasatt lämpligheten av att en högskola pekas ut som skadeståndsskyldig och menar att skadeståndsbestämmelserna bör ges en annan utformning så att rättssubjektet pekas ut. Enligt den föreslagna lagen om likabehandling avses med högskola ett universitet eller en högskola som staten, en kommun eller ett landsting är huvudman för enligt högskolelagen eller en enskild utbildningsanordnare som har tillstånd att utfärda examina. Enligt lagen om tillstånd att utfärda vissa examina avses med enskild utbildningsanordnare en enskild fysisk eller juridisk person som anordnar utbildning. Av lagen följer också att det är endast sådana utbildningsanordnare som efter tillstånd får utfärda examina som regeringen med stöd av högskolelagen meddelat föreskrifter om. Det är med andra ord inte lärosätet som får tillstånd att utfärda examina utan rättssubjektet. För att rättssubjekten uttryckligen skall pekas ut i bestämmelserna om skadestånd föreslår regeringen att det föreskrivs att det är staten, en kommun eller ett landsting som är huvudman för en högskola eller en enskild utbildningsanordnare som har tillstånd att utfärda examina som skall vara skyldig att betala skadestånd i de aktuella fallen. I promemorian anförs vidare att skadeståndsfrågorna i flertalet fall förutsätts bli lösta i samförstånd. Regeringen delar denna bedömning. Justitiekanslern har dock ifrågasatt om lagförslaget kan anses innebära att en högskola med bindande verkan för sin huvudman skall kunna träffa överenskommelse med en skadelidande eller besluta att skadestånd skall utges. Genom förordningen (1995:1301) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten har Justitiekanslern, och centrala förvaltningsmyndigheter getts behörighet att vid frivillig skadereglering handlägga skadeståndsanspråk mot staten. är inte en central förvaltningsmyndighet i förordningens mening och den är alltså inte tillämplig på verket. Som Justitiekanslern menar innebär en tolkning av förordningen enligt dess ordalydelse att det ankommer på Justitiekanslern att reglera skadeståndsanspråken enligt den nya lagen som riktar sig mot statliga högskolor. Detta tar Justitiekanslern bestämt avstånd från, eftersom anspråken enligt kanslerns bedömning inte har några anknytningspunkter till den verksamhet som eljest bedrivs hos Justitiekanslern. För att det skall skapas klarhet i frågan om vilken statlig myndighet som bör handlägga anspråken behöver frågan emellertid enligt Justitiekanslern Regeringen delar uppfattningen att det inte bör ankomma på Justitiekanslern att handlägga anspråk på ersättning enligt lagen om likabehandling av studenter i högskolan. Regeringen föreslår därför att det skall ankomma på berörd högskola som staten är huvudman för enligt högskolelagen att handlägga anspråk enligt den föreslagna lagen och förhandla för statens räkning med den som kräver ersättning enligt den Med anledning härav avser regeringen att göra erforderliga ändringar i förordning. Dessutom skall en statlig högskola föra statens talan i mål om likabehandling i högskolan inför domstol. har en statlig högskola processbehörighet. Enligt 1 kap. 5 § första stycket högskoleförordningen skall bl.a. 2 § verksförordningen (1995:1322) tillämpas på högskolorna av vilken bestämmelse framgår att inom sitt verksamhetsområde företräder myndigheten staten vid domstol och att myndigheten får uppdra åt en annan myndighet eller åt ett ombud att föra myndighetens talan. Enligt Justitiekanslern är det troligt att studerande som anser sig kränkta på grund av diskriminering från högskolans sida kan komma att uppleva att en högskolas skadereglering inte handhas på ett riktigt sätt, och myndigheternas beslut kan därför komma att ifrågasättas, vilket leder till att den studerande väcker talan vid domstol. Från denna utgångspunkt kan det enligt Justitiekanslern vara en fördel om anförtros den skadereglerande uppgiften och för en