prop · GO03108 · 2001-01-01 00:00:00 — Genom en lagändring blev det möjligt att delge svaranden genom förenklad delgivning i mål som har överlämnats till tingsrätt, Arbetsdomstolen eller från den summariska processen hos kronofogdemyndigheten, förutsatt att svaranden under handläggningen hos kronofogdemyndigheten fått information om att förenklad delgivning kan komma att användas efter överlämnandet (prop. 1994/95:188, bet. 1994/95:JuU22, rskr. 1994/95:379, SFS 1995:638). Förenklad delgivning regleras i 3 a § delgivningslagen (1970:428). Bestämmelsen innebär att delgivning kan ske genom att en myndighet sänder en handling med post till den sökte under hans senaste kända adress och minst senare skickar ett meddelande om att handlingen har sänts. Den sökte anses delgiven när har förflutit från det att meddelandet skickades med post, om det inte med hänsyn till omständigheterna framstår som osannolikt att handlingen före tvåveckorstidens utgång kommit fram till den söktes senaste kända adress (19 § delgivningslagen). Förenklad delgivning förutsätter att den sökte har fått upplysning om att förenklad delgivning kan komma att användas i målet eller ärendet. Enligt huvudregeln skall upplysningen delges den sökte. Upplysningen behöver emellertid inte delges den som har inlett förfarandet vid myndigheten eller som har gett in en handling i målet eller ärendet. I de fallen räcker det att upplysningen skickas i vanligt brev, om det sker i nära anslutning till att ansökan eller handlingen har kommit in till myndigheten (3 a § andra stycket delgivningslagen). Förenklad delgivning får användas endast om det inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna (3 a § första stycket delgivningslagen). I förarbetena lämnades uttolkningen av denna föreskrift till myndigheterna själva. Några hållpunkter angavs emellertid. Förfarandet bör inte användas under tid för vanlig sommarsemester och längre . Det bör inte heller användas om parten särskilt har anmält att han inte kan nås av posten ; detta under förutsättning givetvis att uppgiften kan bedömas som trovärdig och inte som ett försök att undandra sig delgivning. Man bör vara försiktig med att använda förfarandet gentemot personer som på goda grunder kan antas ha särskilt svårt att förstå vad som krävs av dem och att tillvarata sina intressen, t.ex. personer som är mycket unga, mycket gamla eller har psykiska handikapp. En annan situation där det kan vara olämpligt att använda förfarandet är när det kan finnas någon i den söktes hushåll som har motstående intressen till denne och som därför kan befaras undanhålla honom hans post. När det gäller handlingar som är mycket ingripande för den enskilde, eller när ärendets handläggningstid blir mycket lång, kan myndigheten också avstå från att använda förenklad delgivning, om den bedöms som mindre lämplig (se prop. 1990/91:11 s. 49). Information om förenklad delgivning skall som huvudregel lämnas i varje mål och i varje instans. Delgivningsformen får inte avse stämningsansökningar eller andra handlingar genom vilka mål eller ärenden anhängiggörs; undantag har emellertid gjorts för delgivning med svaranden i mål som efter bestridande överlämnats från den summariska processen hos kronofogdemyndigheten (3 a § tredje stycket delgivningslagen). Även i andra hänseenden finns inskränkningar när det gäller delgivning av stämningsansökningar o.d. (se t.ex. 3 § tredje stycket delgivningslagen och 33 kap. 6 § första stycket RB). Skälet för inskränkningarna är att särskilt starka krav bör ställas vid delgivning av handlingar som typiskt sett har mycket stor betydelse för mottagaren. Ytterligare regler om förenklad delgivning återfinns i 17 § delgivningsförordningen (1979:101). Där sägs att föreskrifter om vad en upplysning om att förenklad delgivning kan komma att användas skall innehålla meddelas av . har meddelat föreskrifter i DVFS 1991:1. Frågan om lämpligheten från rättssäkerhetssynpunkt av ett system där information om förenklad delgivning i ett ärende får avse även efterföljande rättsliga förfaranden diskuterades i förarbetena såväl när förenklad delgivning infördes (prop. 1990/91:11) som när delgivningsreformen gjordes tillämplig på mål som överlämnats från den summariska processen hos kronofogdemyndigheten (prop. 1994/95:188). Som skäl för att information om förenklad delgivning bör lämnas i varje mål och i varje instans angavs i huvudsak följande. Det kan vara svårt att i en information i första instans precisera vid vilken myndighet saken kan komma att handläggas i senare skeden och i så fall under vilka omständigheter. Det kan också uppkomma tveksamhet om sakens identitet i olika skeden, alltså vad som egentligen är samma "ärende". Det kan vidare komma att gå , ibland mycket , från det att informationen har lämnats i första instans till det att målet kommer upp i andra instans och eventuellt också vidare därifrån. Det bör inte begäras av parten att han skall hålla informationen om förenklad delgivning i minnet och stå till förfogande för delgivning på det sätt som är tänkt vid denna delgivningsform (prop. 1990/91:11 s. 22-23). Som redan nämnts kan delgivning av ansökan om överlämnande av mål från summarisk process hos kronofogdemyndighet till tingsrätt dvs. den handling genom vilken förfarandet inleds vid tingsrätten och andra handlingar i målet ske med svaranden genom förenklad delgivning. En förutsättning för det är att svaranden i målet om betalningsföreläggande eller handräckning hos kronofogdemyndigheten har delgetts information om att förenklad delgivning kan komma att användas vid tingsrätt, Arbetsdomstolen eller om målet efter bestridande överlämnas dit (3 a § tredje stycket delgivningslagen). En sådan ordning ansågs godtagbar från rättssäkerhetssynpunkt av följande skäl. Informationen gäller delgivning i endast en instans och svaranden tillställs senare underrättelse om vart målet överlämnas. Informationen lämnas typiskt sett innan handläggningen påbörjas i nästa instans. Svaranden kan lätt överblicka vad målet vid tingsrätten kan komma att avse, eftersom han vet vilka yrkanden han har bestritt. Undantaget från huvudregeln om förbud mot förenklad delgivning av handlingar genom vilka mål eller ärenden anhängiggörs var, enligt regeringens mening, helt acceptabelt med hänsyn till svarandens goda möjligheter att överblicka det processuella läget (prop. 1994/95:188 s. 15). Arbetsgruppen har, utifrån de ovan redovisade uttalandena i förarbetena när det gäller möjligheten att använda förenklad delgivning vid tingsrätterna i överlämnade mål från den summariska processen hos kronofogdemyndigheten, övervägt vilka krav som måste uppställas för att förenklad delgivning skall kunna användas vid tingsrätt i brottmål där den tilltalade redan vid handläggningen hos polis, tull eller åklagarmyndighet delgetts information om att sådan delgivning kan komma att användas. Arbetsgruppen har uppställt följande kriterier för att ordningen skall vara acceptabel från rättssäkerhetssynpunkt. ( den tilltalade måste, när information lämnas om att förenklad delgivning kan komma att användas om saken går vidare till tingsrätt, kunna överblicka vad målet i tingsrätten kommer att avse, ( den tilltalade skall inte behöva hålla sig anträffbar på det sätt som förenklad delgivning förutsätter än som kan anses skäligt och ( information måste senare tillställas den tilltalade om vilken tingsrätt som handlägger målet. Utifrån dessa kriterier föreslår arbetsgruppen att en tilltalad i brottmål i tingsrätt skall kunna delges genom förenklad delgivning, om han i samband med strafföreläggande, föreläggande av ordningsbot eller delgivning av misstanke om ett brott som kunnat beivras genom föreläggande av ordningsbot delgetts upplysningar om en sådan delgivning kan komma att användas. Regeringen gör den bedömningen att det första av de kriterier som arbetsgruppen uppställer gör att man måste ifrågasätta lämpligheten att tillämpa det av arbetsgruppen föreslagna förfarandet när det gäller strafföreläggandefallen. Ett strafföreläggande utfärdas av åklagare och innebär att den misstänkte till godkännande eller föreläggs ett straff efter vad åklagaren anser att brottet bör föranleda (48 kap. 2 § första stycket RB). I normala fall är straffet böter, men om den misstänkte är kan strafföreläggandet avse villkorlig dom eller sådan dom i förening med böter. I ett föreläggande kan också upptas t.ex. förverkanden, annan sådan särskild rättsverkan, avgift till brottsofferfond och en målsägandes skadeståndsanspråk. Om föreläggandet godkänns gäller det som en lagakraftvunnen dom. Att föreläggandet bestrids resulterar i de flesta fall i att åklagaren går vidare med ett åtal och i de allra flesta fall överensstämmer åklagarens ansvarsyrkande med det som den misstänkte fått kunskap om genom strafföreläggandet. Det finns emellertid undantag. Oberoende av om den misstänkte har haft några invändningar mot strafföreläggandet kan åklagaren nämligen ändra gärningsbeskrivningen och/eller yrka ansvar för ett brott med en annan brottsbeteckning än det som angetts i strafföreläggandet. Det kan också i undantagsfall vara så att det efter strafföreläggandets utfärdande tillkommer ett skadeståndsanspråk eller att ett sådant anspråk förändras, t ex genom att högre belopp yrkas eller att ersättning yrkas för ytterligare skador. Målsägandens möjligheter att ändra sig skärs sällan av innan målet har företagits till huvudförhandling i tingsrätten. Det som har sagts nu talar med en inte obetydlig styrka mot att strafföreläggandefall bör omfattas av en reform. Det finns också ett annat tungt vägande skäl mot att låta strafföreläggandefallen omfattas. De fall som med dagens regler omfattas av strafföreläggandeinstitutet är nämligen av så allvarlig beskaffenhet att de kan leda till ingripande påföljder. Särskild försiktighet är därmed motiverad när det gäller att ta bort kravet på bevisning för att delgivning av stämning i brottmål har skett. Till detta skall läggas att man för att genomföra utredningsförslaget när det gäller strafföreläggandefallen skulle behöva införa ett resurskrävande system för delgivning av strafförelägganden. Om man håller sig till fall inom tillämpningsområdet för institutet föreläggande av ordningsbot är situationen en annan. Föreläggande av ordningsbot innebär att den misstänkte till godkännande eller föreläggs ett bötesstraff (48 kap. 2 § andra stycket RB). För brottet får det inte vara föreskrivet annat straff än böter i penningar och inte heller normerade böter. Ordningsboten skall ha bestämts av Riksåklagaren eller, i vissa fall, av en statsåklagare. Godkänns föreläggandet gäller det som en lagakraftvunnen dom. Institutet föreläggande av ordningsbot hanteras i första hand av polismän och tulltjänstemän. Huvudregeln är att ett föreläggande utfärdas i direkt anslutning till brottet i den misstänktes närvaro av en polisman eller en tulltjänsteman. Den misstänkte får då direkt veta vilket brott som misstanken avser, vilket bötesstraff som skall betalas m.m. och han eller hon får sedan möjlighet att ta ställning till frågan om godkännande av föreläggandet (48 kap. 16 § andra stycket RB). Om den misstänkte godtar föreläggandet, skall han eller hon genast teckna sitt godkännande på en blankett och lämna denna till polismannen eller tulltjänstemannen. Om han eller hon är närvarande när föreläggande utfärdas och behöver rådrum för att ta ställning till föreläggandet, får han eller hon med sig föreläggandet för senare ställningstagande till frågan om godkännande (48 kap. 16 § tredje stycket RB). Slutligen förekommer det att polismannen eller tulltjänstemannen utfärdar ett föreläggande i den misstänktes frånvaro och skickar det till honom eller henne per post för ställningstagande, s.k. kontorsföreläggande (48 kap. 16 § tredje stycket RB). Polisens och tullens hantering av ärenden som omfattas av reglerna om ordningsbot resulterar i att över 200 000 brott av. måste emellertid omkring 8 000 åtal väckas för brott som i och för sig faller in under institutet föreläggande av ordningsbot. Ett sätt att förenkla den fortsatta hanteringen av dessa åtal är enligt arbetsgruppen att polismannen eller tulltjänstemannen delger den misstänkte upplysningar om förenklad delgivning i samband med ingripandet. Arbetsgruppen anser att paralleller kan dras med mål som överlämnats från den summariska processen hos kronofogdemyndigheten. Den tilltalade får genom föreläggandet en mycket god överblick över vad målet vid tingsrätten kan komma att avse. Det krävs i regel inte någon ytterligare utredning av polisen; det bör därför inte gå så från det att informationen om förenklad delgivning ges till dess målet handläggs vid tingsrätten. Informationen om förenklad delgivning skulle bara avse en instans. Såvitt gäller ordningsbotsfallen ser regeringen klara fördelar med arbetsgruppens förslag när det gäller att åstadkomma en effektiv men rättssäker handläggning av dessa brottmål. I de fall där föreläggandet godkänns behövs givetvis inga upplysningar om förenklad delgivning. Fördelarna hänför sig i första hand till de fall där den misstänkte ges rådrum för ett godkännande, där han förnekar brott eller där det av någon annan anledning inte kan utfärdas ett föreläggande. I de flesta fall kan den misstänkte då delges upplysning om förenklad delgivning direkt på platsen. För de fall där det blir aktuellt med kontorsföreläggande föreslår arbetsgruppen att polismannen eller tulltjänstemannen tillställer den misstänkte upplysning om förenklad delgivning i samband med utskicket av föreläggandet. Den misstänkte måste då, till skillnad från , delges handlingarna. anser att delgivning även i det senare fallet, d.v.s. vid kontorsförelägganden, i de flesta fall kan ske i samband med ingripandet på platsen eller vid ett senare förhör. Ett kontorsföreläggande behöver då bara i undantagsfall delges tillsammans med en underrättelse om förenklad delgivning. Mycket talar för lösning. Mot den nu angivna bakgrunden av hur ett system med delgivning av upplysning om förenklad delgivning skulle kunna fungera anser regeringen att det av arbetsgruppen föreslagna systemet bör införas för de brott som omfattas av institutet föreläggande av ordningsbot. Reformen bör däremot inte få omfatta några andra brott. Det är givetvis inte tillräckligt att låta de nya reglerna avse sådana fall där ett föreläggande om ordningsbot faktiskt utfärdas. De stora resursvinsterna hänför sig ju till de fall där den misstänkte förnekar gärningen och något föreläggande för den skull inte får utfärdas (se 48 kap. 15 § RB). Arbetsgruppen föreslår, som redan nämnts, att dessa fall i lagtexten skall beskrivas som fall där upplysning delgetts i samband med delgivning av misstanke om ett brott som kunnat beivras genom föreläggande av ordningsbot. Uttrycket "delgivning av misstanke" har emellertid i det praktiska rättslivet kommit att nära knytas till sådana fall där en förundersökning har nått en viss bevisnivå (jfr 23 kap. 18 § RB). Det synes därför vara mindre lämpligt att använda uttryckssättet i ordningsbotsfall, där det inte bedrivs någon förundersökning enligt RB (jfr 23 kap. 22 § RB). Ett av framfört förslag om att man i lagtexten i stället skall hänvisa till "rapport om" ett brott av nu angivet slag har den svagheten att en polismans rapportering enligt polislagen till närmaste förman ofta behöver anstå något. Enligt regeringen bör man därför låta lagtexten avse utredningen av ett brott som enligt 48 kap. 13 § kunnat beivras genom föreläggande av ordningsbot Regeringen vill understryka att ändringarna i delgivningslagen är avsedda att öppna en möjlighet för domstolarna att använda förenklad delgivning i ordningsbotsfallen. Domstolen måste naturligtvis även i dessa fall pröva om de allmänna förutsättningarna för att förenklad delgivning skall få användas är uppfyllda i det enskilda fallet. Ser exempelvis domstolen, när den skall delge den tilltalade stämning, att det gått från det den tilltalade delgavs upplysning om att förenklad delgivning kunde komma att användas, kan den självklart behöva avstå från att använda förenklad delgivning i målet. Bestämmelser om i vilka fall och i vilka former som misstänkta skall delges upplysning om att förenklad delgivning kan komma att tillämpas i domstol bör tas in i förordning. Siktet bör dock vara ställt på att delgivning av underrättelse som huvudregel skall ske vid ett personligt sammanträffande mellan den misstänkte och polismannen respektive tulltjänstemannen. Det är viktigt att det också kommer att finnas fullgoda blanketter som kan användas av polismännen och tulltjänstemännen. Framtagandet av blanketter bör ankomma på och . En fråga som särskilt behöver uppmärksammas i det sammanhanget är vad som bör gälla för en misstänkt som vill anmäla att han ändrat adress. Det bör stå klart för den misstänkte vart han eller hon skall vända sig och det är enligt regeringen därför lämpligt att adressändring sker till den myndighet som lämnade upplysning om att förenklad delgivning kan komma att användas i domstol. Det bör vidare ingå i instruktionen för dem som har rätt att ge förelägganden om ordningsbot att upplysning om förenklad delgivning inte bör ges i de mycket sällsynta undantagsfall där det finns anledning att anta att en talan om ett enskilt anspråk kommer att föras (jfr 48 kap. 15 § RB). 5.6 Vissa forumregler Regeringens förslag: Regeringen ges möjlighet att föreskriva att ett ärende om företagsrekonstruktion, skuldsanering eller felparkering skall handläggas av en annan tingsrätt än den tingsrätt som enligt de nu gällande reglerna är behörig, om de båda tingsrätterna har sina domkretsar inom samma län. Regeringens bedömning: Det finns inte skäl att nu ge en tingsrätt vidgade möjligheter att lämna över ett mål till en annan tingsrätt. Det finns inte heller skäl att nu ändra reglerna om forum för konkursärenden. Promemorieförslaget: En tingsrätt skall under vissa förutsättningar kunna lämna över ett mål till en annan tingsrätt inom samma län. Ett konkursärende skall handläggas av den tingsrätt som regeringen bestämt för det län eller del av län till vilket ärendet enligt nu gällande regler är anknutet i forumhänseende. Ett ärende om felparkeringsavgift, skuldsanering eller företagsrekonstruktion skall handläggas av den tingsrätt som regeringen bestämt för län eller del av län. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker förslagen. Förslagen eller vissa av förslagen avstyrks dock av ombudsmän () såvitt gäller överlämnande av mål, , , , , såvitt gäller domstolsärenden, Riksåklagaren såvitt gäller brottmål samt . och säger sig vara tveksamma. Skälen för regeringens förslag: Överflyttning av vissa mål Enligt den nu gällande ordningen kan en tingsrätt som är behörig att handlägga ett tvistemål eller ärende inte lämna över det till en annan tingsrätt. En domstol som är behörig att handlägga ett brottmål kan dock enligt 19 kap. 7 § RB lämna över det till en annan tingsrätt, men för detta krävs särskilda skäl. I det remitterade förslaget ges en tingsrätt som är behörig att handlägga ett tvistemål eller brottmål möjlighet att överlämna det till en annan tingsrätt i samma län, om detta är till fördel för handläggningen av målet och den mottagande tingsrätten samtycker. Något överlämnande skall dock endast i vissa familjerättsliga situationer få ske i tvistemål där parterna träffat avtal om ett visst forum eller där det finns en särskild forumregel som utesluter att de allmänna bestämmelserna i om forum tillämpas. Förslaget är avsett att utjämna sådana arbetstoppar som kan uppstå i en tingsrätts verksamhet och som inte hinner motverkas genom organisationsändringar. Förslaget skall underlätta pågående och framtida samverkansprojekt mellan olika tingsrätter. Den ökade flexibilitet som åstadkoms genom möjligheten till överlämnande skall bidra till ett effektivare utnyttjande av rättsväsendet i dess helhet och målen skall därmed kunna handläggas snabbare. Remisskritiken är omfattande och tar sikte på en mängd frågor. Åtskilliga remissinstanser menar att förslaget präglas endast av myndighetsperspektivet och att medborgarperspektivet därmed kommit i skymundan. Man pekar i det sammanhanget på de problem och kostnader som kan uppstå för parterna även vid resor inom ett och samma län. Några remissinstanser menar att parterna i målet alltid måste beredas tillfälle att yttra sig innan ett mål kan lämnas över från en domstol till en annan och att parterna måste ha möjlighet att säga nej, åtminstone om de är ense och det inte föreligger speciella skäl. JO menar att förslaget är alltför lösligt för att kunna godtas från rättssäkerhetssynpunkt. Även andra remissinstanser befarar att förslaget leder till oordning. Också risken för dubbelarbete framhålls. Remisskritiken har övertygat regeringen om att det inte nu bör införas någon möjlighet för en behörig tingsrätt att flytta över ett mål till en annan tingsrätt i samma län. Regeringen vill nämna att det kan finnas skäl att se närmare på om det bör införas en utökad möjlighet för en tingsrätt att i ett speciellt fall överlämna ett mål oavsett om detta sker över en länsgräns. En sådan reform skulle emellertid ha ett helt annat syfte än de förslag som har diskuterats och den skulle med all sannolikhet kräva helt andra lösningar. Forum för vissa ärenden Ett konkursärende inleds enligt 2 kap. konkurslagen (1987:672) genom att en gäldenär eller någon som anser sig ha en fordran mot honom eller henne ger in en konkursansökan till en tingsrätt. Behörig tingsrätt är den där gäldenären bör svara i tvistemål som angår betalningsskyldighet i allmänhet. Ingen tingsrätt är alltså undantagen från rätten och skyldigheten att pröva konkursärenden. En näringsidkare som har betalningssvårigheter kan enligt lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion få till stånd ett särskilt förfarande för att rekonstruera sin verksamhet. En ansökan får enligt 2 kap. 1 § den lagen göras av gäldenären eller av en borgenär. I fråga om forum gäller samma grundregel som för konkurs. Ärendet hos tingsrätten omfattar hela rekonstruktionsförfarandet. Det handläggs enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Skuldsanering innebär att en fysisk person helt eller delvis befrias från de skulder som han eller hon har. Frågor om skuldsanering handläggs i första hand av en kronofogdemyndighet. Myndigheten kan enligt 21 § skuldsaneringslagen (1994:334) överlämna ärendet till tingsrätten i den ort där gäldenären är bosatt. Enligt 29 § samma lag kan vissa beslut av myndigheten överklagas till samma tingsrätt. Även skuldsaneringsärenden handläggs i domstolen enligt ärendelagen. Ärenden om överträdelser av det allmännas föreskrifter som rör parkering eller stannande av fordon handläggs enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift i första hand av polismyndighet. verksamhetsområde är länet. Faktiskt synes dock många polismyndigheter låta arbetet med felparkeringsärendena ske lokalt på flera orter inom myndighetens verksamhetsområde. Den som ålagts att betala en avgift kan överklaga till den tingsrätt inom vars domkrets överträdelsen har ägt rum. Ärendet handläggs enligt ärendelagen. är motpart i ärendet. Enligt promemorieförslaget skall ansökningar om konkurs eller företagsrekonstruktion göras hos den tingsrätt som regeringen bestämt för det län eller del av län där gäldenären bör svara i tvistemål som angår betalningsskyldighet i allmänhet. Skuldsaneringsärenden skall enligt förslaget, när de går vidare från kronofogdemyndighet, handläggas av den tingsrätt som regeringen bestämt för det län eller den del av län där gäldenären är bosatt. Felparkeringsärenden skall, när de går vidare, handläggas av den tingsrätt som regeringen bestämt för det län eller den del av län där överträdelsen har ägt rum. I promemorian sägs bl.a. att förslagen ligger i linje med tankarna på att bedriva verksamhet i flera domstolar med gemensam domkrets.