prop · GO0322 · 2001-01-01 00:00:00 — Motsvarande bör gälla om ett svenskt företag enligt ett skatteavtal har hemvist i en utländsk stat om företaget beskattas för näringsverksamhet i . Bestämmelserna om kommissionärsförhållanden gäller under förutsättning att kommissionärs- och kommittentföretaget har rätt till avdrag för koncernbidrag som de lämnar till varandra. Förslaget om ändring av koncernbidragsreglerna (jfr avsnitt 5.4) får alltså genomslag även för företag i kommissionärsförhållande. Beträffande regeringens inställning till remissinstansernas synpunkter på begränsningen till företag som hör hemma i en stat inom EES, se avsnitt 5.1. Förslaget föranleder att en ny paragraf, 36 kap. 2 a §, införs i IL. 9.6 Avdrag för egenavgifter Regeringens förslag: Avdrag för beräknade egenavgifter för beskattningsåret skall få göras även för egenavgifter som belöper sig på inkomster i inkomstslaget näringsverksamhet som bedrivs utomlands. Kravet på avsättning i räkenskaperna för att enskilda näringsidkare som är bokslutsföretag skall få göra avdrag för egenavgifter slopas. Promemorians förslag: Det lämnades inte något förslag om avdrag för egenavgifter som avser näringsverksamhet som bedrivits utomlands. Frågan har beretts inom och synpunkter har under hand inhämtats från . förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget att slopa avsättningskravet. anser att ett genomförande av förslaget skulle innebära förenklingar för såväl företagarna som skatteförvaltningen. anser däremot att enskilda näringsidkares skatter och avgifter egentligen borde redovisas i näringsverksamheten. Detta är dock inte förenligt med dagens regler. Eftersom näringsverksamhet inte beskattas självständigt fullt ut bör egenavgifterna inte heller kostnadsföras i näringsverksamheten. anser inte att skattereglerna bör ändras. Förbundet anser att skatter och egenavgifter borde hänföras till näringsverksamheten och inte till den privata sektorn. Avsättning för egenavgifter bör därför göras i redovisningen. Bakgrunden till regeringens förslag Vad som gäller för avdrag för egenavgifter och om återföring av sådana avdrag regleras numera i 16 kap. 29 31 §§ IL. Bestämmelserna skall även tillämpas på särskild löneskatt enligt 2 § lagen (1990:659) om särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster, och allmän löneavgift enligt 2 § lagen (1994:1920) om allmän löneavgift (2 kap. 26 § IL). Själva avdragsbestämmelserna finns i 16 kap. 29 § IL. Enligt första stycket skall debiterade egenavgifter dras av till den del de avser näringsverksamheten. Om avgifterna sätts ned skall motsvarande del av avdraget återföras det beskattningsår då debiteringen ändras. Avdrag skall enligt andra stycket dessutom göras för ett belopp som sätts av för att täcka egenavgifterna för beskattningsåret. Avdraget skall återföras det följande beskattningsåret. Enligt tredje stycket får den som är skyldig att upprätta årsbokslut eller årsredovisning enligt bokföringslagen (1999:1078), BFL bara göra avdrag om en motsvarande avsättning görs i räkenskaperna. Det är endast sådana näringsidkare som är s.k. bokslutsföretag som måste upprätta årsbokslut eller årsredovisning enligt BFL. förstås en fysisk eller juridisk person som är bokföringsskyldig enligt lagen (1 kap. 2 § första stycket 1 BFL). Ett företag är ett bokslutsföretag om den årliga nettoomsättningen normalt uppgår till mer än tjugo prisbasbelopp (1 kap. 2 § första stycket BFL). En fysisk person anses dock inte som bokslutsföretag om han eller hon bedriver flera verksamheter och har skilda bokföringar och nettoomsättningen enligt varje enskild bokföring normalt inte uppgår till mer än tjugo prisbasbelopp (1 kap. 2 § andra stycket och 4 kap. 4 § BFL). Även enskilda näringsidkare som enligt gällande regler skall upprätta bokföringen enligt bestämmelserna i jordbruksbokföringslagen (1979:141) kommer fr.o.m. att i stället omfattas av bestämmelserna i . Enskilda näringsidkare, vars nettoomsättning inte uppgår till tjugo prisbasbelopp är inte bokslutsföretag och omfattas således inte av avsättningskravet i 16 kap. 29 § tredje stycket IL. Hur avdraget enligt 16 kap. 29 § andra stycket IL beräknas framgår av 30 §. Avdraget skall beräknas på ett underlag som motsvarar överskottet i näringsverksamheten före avdraget minskat med sjukpenning eller annan ersättning som avses i 15 kap. 8 § och inkomst som räknas som inkomst av anställning enligt 2 kap. 3 5, 15 och 16 §§ lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension. Avdraget får uppgå till högst av underlaget. För den som skall betala särskild löneskatt får dock avdraget uppgå till högst . Avdrag skall göras bara för näringsverksamhet här i landet. När det gäller svenska handelsbolag skall enligt 16 kap. 31 § IL avdraget för egenavgifter beräknas för varje delägare för sig och avsättningarna göras hos delägarna. Detta innebär att handelsbolagets nettoinkomst skall fördelas mellan delägarna och sedan får varje delägare göra avdrag för debiterade egenavgifter och avdrag för avsättning för egenavgifter med utgångspunkt i sin andel av bolagets nettoinkomst. Delägarnas rätt att göra avdrag påverkas inte av en eventuell avsättning för beräknade egenavgifter i handelsbolagets räkenskaper (prop. 1981/82:10 s. 63). Eftersom det är handelsbolaget och inte delägaren som har bokföringsskyldighet behöver aldrig delägaren göra avsättning i räkenskaperna för att få dra av egenavgifter. infördes ett system med schablonavdrag för egenavgifter (prop. 1975/76:178, bet. 1975/76:SkU68, SFS 1976:460). Avdraget fick då göras i inkomstslagen rörelse och jordbruksfastighet. En avstämning skedde senare mellan schablonavdraget och de faktiskt påförda avgifterna. hade egenavgifter dragits av som allmänt avdrag i stället för som omkostnad i förvärvskällan. Vid beräkningen av avdraget fick hänsyn inte tas till rörelse som bedrivits utanför . Vad som gällde för delägare i handelsbolag förtydligades (prop. 1976/77:41, bet. 1976/77:SkU12, SFS 1976:1094). Det nuvarande systemet med avdrag för egenavgifter har gällt (prop. 1981/82:10, bet. 1981/82:SkU9, SFS 1981:1150). Schablonavdraget ersattes då med en rätt till avdrag för belopp som sätts av för att täcka de på beskattningsåret belöpande egenavgifterna. Skyldigheten att göra avsättning i räkenskaperna för egenavgifterna infördes med de övriga bestämmelserna. Departementschefen angav följande skäl för skyldigheten (prop. 1981/82:10 s. 52): "Enligt min mening tillgodoses önskemålet om enkelhet i tillämpningen och kontrollen bäst om avdrag för egenavgifter, i likhet med vad som gäller för arbetsgivaravgifter, sker på grundval av den skattskyldiges bokföring. Kravet på att bokföringsskyldigheten skall fullgöras på sätt som överensstämmer med god redovisningssed innebär att den skattskyldige inför bokslutet bör göra en beräkning av de på beskattningsåret belöpande egenavgifterna och i bokslutet sätta av ett belopp för att täcka avgifterna. Det avsatta beloppet återförs till beskattning nästföljande beskattningsår och avräknas då mot de slutligt bestämda avgifterna." Vid skattereform flyttades bestämmelserna över till det nya inkomstslaget näringsverksamhet. bröts den del av egenavgifterna som inte till någon del grundade rätt till socialförsäkringsförmåner ut och fick benämningen särskild löneskatt. Reglerna om avdrag för egenavgifter gjordes tillämpliga även på den särskilda löneskatten. sänktes procentsatsen för schablonavdraget från på grund av att storleken på egenavgifterna sattes ned (prop. 1992/93:131, bet. 1992/93:SkU15, SFS 1992:1343). gjordes ett tillägg om att den som betalade särskild löneskatt skulle göra avdrag med en lägre procentsats (). Tillägget gjordes i förtydligande syfte och innebar ingen ändring av gällande rätt (prop. 1992/93:131 s. 65). När den allmänna löneavgiften infördes års taxering för att finansiera medlemskapet i EU gjordes bestämmelserna om egenavgifter tillämpliga även på den avgiften. höjdes procentsatserna till (prop. 1994/95:122, bet. 1994/95:SkU16, SFS 1994:1921). Schablonavdraget för den särskilda löneskatten ändrades i samband med att själva skatten höjdes (prop. 1997/98:1, bet. 1997/98:FiU1, SFS 1997:950). Bestämmelserna om avdrag för egenavgifter fanns vid utgången av i punkt 19 av anvisningarna till 23 § i den upphävda kommunalskattelagen (1928:370), KL och, såvitt gällde återföring till beskattning, även i punkt 13 av anvisningarna till 22 § KL. finns bestämmelserna alltså i 16 kap. 29 31 §§ IL. föreslog att skyldigheten att göra avsättning i räkenskaperna för egenavgifter skulle slopas av förenklingsskäl (RSV Rapport 1995:10, Förslag till förenklingar i skattelagstiftningen, s. 119 f.). Enligt verket kunde det uppstå problem om den skattemässiga och den bokföringsmässiga avsättningen inte stämde överens eller om det skedde en taxeringsändring. Eftersom få skattskyldiga gjorde avsättningen i bokföringen skulle förslaget innebära en anpassning till hur reglerna i praktiken hade tillämpats. Även föreslog 1996 i sitt slutbetänkande Översyn av redovisningslagstiftningen (SOU 1996:157) att kravet på avsättning i räkenskaperna skulle slopas, dock av andra skäl än . Starka skäl talade enligt kommitténs mening för att näringsidkarens egenavgifter är hänförliga till näringsidkarens privatekonomi. Avgifterna borde därför inte kostnadsföras i näringsverksamheten. Bakgrunden till kommitténs ställningstagande var i huvudsak följande. I redovisningen borde en klar åtskillnad göras mellan näringsverksamhetens ekonomi och näringsidkarens privatekonomi. Eftersom en enskild näringsverksamhet inte är ett särskilt skattesubjekt är det näringsidkaren själv som beskattas för näringsverksamhetens resultat. Både beträffande den löpande kostnadsredovisningen och beträffande eventuell skuldföring i bokslutet borde därför gälla att näringsidkarens inkomstskatt och egenavgifter inte skulle få bokföras i näringsverksamheten. Avdragsrätten vid taxeringen borde sakna betydelse vid redovisningen. Om näringsidkarens personliga skatter och avgifter betalades med medel från näringsverksamheten skulle detta bokföras som privata uttag. Kommitténs slutsats blev därför att avsättningskravet skulle slopas. Skälen för regeringens förslag Avdrag för beskattningsårets egenavgifter Avdrag för beräknade egenavgifter för beskattningsåret får enligt 16 kap. 30 § tredje stycket IL göras bara för näringsverksamhet här i landet. Detta kan medföra problem. En näringsverksamhet kan bedrivas utomlands, t.ex. i ett annat EU-land, under sådana omständigheter att inkomsten skall beskattas i och näringsidkaren omfattas av svensk socialförsäkring. Avdrag för beskattningsårets egenavgifter får då inte göras på de inkomster som hänför sig till näringsverksamheten i utlandet. I en sådan situation får näringsidkaren löpande ligga ute med pengar tills avgiftsuttaget på varje års inkomster slutligt har reglerats. Begränsningen av avdraget till att endast gälla avgifter på inkomster från näringsverksamhet från kan ses som ett etableringshinder enligt EG-rätten. Dessutom kan de som drabbas uppfatta det som en orättvisa som är svår att förklara. Avdrag bör således få göras även för egenavgifter som belöper sig på inkomster från utlandet. Förslaget föranleder ändring i 16 kap. 30 § IL. Kravet på avsättning i räkenskaperna Det finns goda skäl för att slopa kravet på avsättning i räkenskaperna för att avdrag för egenavgifterna skall få göras. En enskild firma är inte någon juridisk person och näringsidkaren är personligen ansvarig för den inkomstskatt och de egenavgifter som är hänförliga till verksamheten. Utgifter som inte hör till näringsverksamhet bör inte heller bokföras där. Efter det att lämnade sitt slutbetänkande har utfärdat en rekommendation om enskild näringsidkares bokföring (BFN R 11). Rekommendationen trädde i kraft och skall tillämpas senast i fråga om det räkenskapsår som inleds närmast efter . Rekommendationen gäller i tillämpliga delar alla enskilda näringsidkare, både bokslutsföretag och sådana näringsidkare som inte är skyldiga att upprätta årsbokslut. Av rekommendationen framgår bl.a. följande. Skatter som hör till näringsverksamheten skall bokföras i verksamheten. Näringsidkarens inkomstskatteskulder är privata skulder och skall inte bokföras i verksamheten. Om näringsidkarens privata skatter och avgifter betalas med verksamhetens medel skall betalningarna bokföras som näringsidkarens privata uttag. Skatter som hör till näringsverksamheten skall bokföras i verksamheten men näringsidkarens inkomstskatt skall inte bokföras som en kostnad i verksamheten. rekommendation bekräftar ytterligare att näringsidkarens skatter och avgifter hör till den privata sfären och att de inte bör kostnadsföras i näringsverksamheten. Kravet i 16 kap. 29 § tredje stycket IL på att näringsidkaren skall ha gjort avsättning i bokslutet för att få dra av egenavgifterna är således inte förenligt med god redovisningssed. Kravet medför dessutom merarbete för de näringsidkare som är bokslutsföretag. Det skulle innebära en förenkling för dem att slippa göra avsättningen i räkenskaperna. Kravet på avsättning bör därför slopas. Förslaget medför en ändring i 16 kap. 29 § IL. 9.7 Gränsöverskridande omstruktureringar Regeringens förslag: Ett uppskov med beskattningen av en realisationsvinst som uppkommit på grund av ett internationellt andelsbyte enligt den upphävda lagen (1994:1854) om inkomstbeskattningen vid gränsöverskridande omstruktureringar inom EG får vid en efterföljande koncernintern andelsavyttring eller ett andelsbyte behandlas som kapitalvinst vid tillämpning av bestämmelserna om koncerninterna andelsavyttringar i 25 kap. och andelsbyten i 49 kap. inkomstskattelagen (1999:1229). Har den skattskyldige fått uppskov behöver inte kapitalvinsten tas upp som intäkt om det säljande eller avyttrade företaget efter en koncernintern andelsavyttring upplöses genom en fission. Promemorians förslag: Förslagen fanns inte med i promemorian. Frågorna har beretts inom och synpunkter har under hand inhämtats från . Remissinstanserna: i föreslår att bestämmelsen i 25 kap. 7 § andra stycket IL utvidgas till att omfatta inte bara de fall ett skatteavtal tillämpats utan även EG-fördraget. Bestämmelsen anger att om den skattskyldige fått uppskov med beskattningen med tillämpning av ett diskrimineringsförbud i ett skatteavtal, avses med svensk koncern även utländska motsvarigheter. Bakgrunden till regeringens förslag Vid överlåtelse av näringsbetingade andelar inom koncerner har uppskov erhållits med beskattningen av kapitalvinsten. Bestämmelserna fanns ursprungligen i 2 § 4 mom. den upphävda lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt (SIL) och benämndes koncernregeln. Bestämmelserna innebar att någon skattepliktig vinst inte beräknades då näringsbetingade andelar överläts inom en koncern. När en andel såldes av det köpande företaget beräknades skattepliktig reavinst eller avdragsgill reaförlust som om det säljande och det köpande företaget utgjort en skattskyldig. Koncernregeln fick bara tillämpas om det köpande företaget skulle ha beskattats i om det efter förvärvet sålt andelarna. Uppskjuten beskattning kunde också komma ifråga om andelar avyttrades mot ersättning av andelar i det köpande företaget. Bestämmelserna infördes genom skattereform och togs in i 27 § 4 mom. SIL, den s.k. strukturregeln. Bestämmelsen ersatte en äldre dispensregel vid omstrukturering. Som en konsekvens av medlemskapet i den Europeiska unionen (EU) införlivades vissa EG-direktiv i den nationella rätten. På företagsskatteområdet gällde det två direktiv, det s.k. fusionsdirektivet (90/434/EEG) och det s.k. moder-dotterbolagsdirektivet (90/435/EEG) som antogs av Europiska gemenskaperna råd (numera Europiska unionens råd). EG-direktiven riktar sig till de stater som är medlemmar i och förpliktar dem att i sina lagstiftningar införa regler som medför sådana rättsverkningar som åsyftas med direktiven. Syftet med direktiven är att möjliggöra gränsöverskridande omstruktureringar utan omedelbara inkomstskattekonsekvenser respektive underlätta gränsöverskridande dotterbolagsbildningar. Fusionsdirektivet omfattar i huvudsak fyra olika förfaranden, nämligen internationella fusioner, fissioner, andelsbyten och verksamhetsöverlåtelser. Vart och ett av dessa förfaranden definieras i direktivet. I artikel 2 led a definieras fusion. En fusion innebär att ett eller flera bolags samtliga tillgångar och skulder överförs till ett annat bolag som det eller de överlåtande bolagen upplöses utan likvidation. En fission innebär enligt led b att ett bolags tillgångar och skulder fördelas på två eller flera bolag som det överlåtande bolaget upplöses utan likvidation. Ersättningen skall vid såväl fusion som fission utgöras av andelar med viss möjlighet till kontantersättning. I svensk civilrätt saknas dock bestämmelser om fission av svenska bolag. Vad som avses med en verksamhetsöverlåtelse framgår av led c. Därmed avses ett förfarande varigenom ett bolag, utan att upplösas, överlåter samtliga eller en eller flera av sina verksamhetsgrenar till ett annat bolag mot ersättning i aktier eller andelar i det bolag som tar emot de överförda tillgångarna. Slutligen definieras ett andelsbyte i led d. Ett andelsbyte innebär att ett bolag förvärvar andelar i ett annat bolag av andelsägare i det senare bolaget. Ersättningen skall utgöras av andelar i det övertagande bolaget. Som ersättning får också lämnas pengar motsvarande av det nominella värdet av de andelar som lämnas som ersättning. Bestämmelserna i våra inhemska omstruktureringsregler hade sådana begränsningar som inte var tillåtna enligt fusionsdirektivet. Genom lagstiftning införlivades direktiven i svensk rätt. I lagen (1994:1854) om inkomstbeskattningen vid gränsöverskridande omstruktureringar inom EG (IGOL) infördes bestämmelser som innebar att vissa omstruktureringar kunde genomföras utan några omedelbara skattekonsekvenser. Det gällde internationella fusioner, fissioner, andelsbyten och verksamhetsöverlåtelser. En förutsättning var att två medlemsländer deltog i förfarandet. I fråga om andelsbyten gällde lagen om någon andelsägare är hemmahörande i och om det förvärvande bolaget är hemmahörande i annat land. Med anledning av moder- dotterbolagsdirektivet gjordes vissa justeringar i 7 § 8 mom. Lagstiftningen som infördes var provisorisk och skattelättnaderna begränsades till vad direktiven krävde. Som skäl anfördes att i sitt fortsatta arbete skulle se över de svenska interna reglerna för omstruktureringar. Bestämmelserna i innebar att gränsöverskridande omstruktureringar kunde ske utan omedelbara skattekonsekvenser. Vid fusioner, fissioner och verksamhetsöverlåtelser föreskrevs en kontinuitetsprincip innebärande att det eller de övertagande företagen inträdde i den tidigare ägarens skattemässiga situation. Vid internationella andelsbyten beräknades en reavinst men enligt 23 § IGOL beskattades bara kontantdelen . Reavinsten i övrigt beskattades först när de mottagna andelarna avyttrades. Av 23 § framgick vidare att om de mottagna andelarna avyttrades genom nytt internationellt andelsbyte eller utslocknade på grund av en internationell fusion eller fission fördes uppskovet vidare till andelarna som mottogs vid det senare förfarandet. har därefter sett över dessa frågor och kommit med ett förslag till ändrade regler för omstruktureringar av företag (SOU 1998:1). Förslagen gällde såväl svenska som gränsöverskridande omstruktureringar. Förslagen lades till grund 1998 varvid IGOL upphävdes. Den upphävda lagen skall dock enligt övergångsbestämmelserna i lagen (1998:1618) om upphävande av lagen (1994:1854) om inkomstbeskattningen vid gränsöverskridande omstruktureringar inom EG (upphävandelagen) gälla i fråga om internationella fusioner och fissioner på förfaranden som genomförts före , internationella verksamhetsöverlåtelser på överlåtelser före , och internationella andelsbyten på förvärv före . Några övergångsbestämmelser som tog sikte på efterföljande förfaranden infördes inte. förslag innebar att generella regler skulle införas för såväl svenska som internationella omstruktureringar. Bestämmelser om andelsbyten togs in i lagen (1998:1601) om uppskov med beskattningen vid andelsbyten, och om koncerninterna andelsöverlåtelser i lagen (1998:1602) om uppskov med beskattningen vid andelsöverlåtelser inom koncerner. Bestämmelser om fusioner, fissioner och verksamhetsöverlåtelser togs in i lagen (1998:1603) om beskattningen vid fusioner, fissioner och verksamhetsöverlåtelser. I samband med att IL infördes upphävdes lagarna och bestämmelserna fördes över till 25, 37, 38 och 49 kap. IL. Skälen till regeringens förslag Upphävandelagen I IGOL fanns bestämmelser som innebar att uppskovsbeloppet från ett andelsbyte kunde föras vidare vid efterföljande andelsbyten, fusioner eller fissioner, 23 § tredje stycket. Såsom övergångsbestämmelserna är utformade i upphävandelagen gäller inte dessa bestämmelser efter utgången av . Uppskovsbeloppet kan inte heller föras vidare till bestämmelserna i 25 kap. IL om koncerninterna andelsavyttringar eller till 49 kap. om andelsbyten eftersom IGOL var upphävd när IL infördes, jfr 1 kap. 4 § lagen (1999:1230) om ikraftträdande av inkomstskattelagen (1999:1229). Uppskovsbeloppet skall alltså tas upp som intäkt vid en efterföljande transaktion. En sådan ordning kan inte vara förenlig med fusionsdirektivet. En möjlighet bör därför införas för den skattskyldige att begära att realisationsvinsten som uppkommit genom det internationella andelsbytet behandlas som kapitalvinst vid tillämpning av bestämmelserna i 25 kap. 6 27 §§ IL om andelar som mottagits som ersättning vid ett internationellt andelsbyte avyttras genom en koncernintern andelsavyttring och det finns förutsättningar för uppskov med beskattningen av kapitalvinsten. Bestämmelserna i 25 kap. 6 27 §§ bör också gälla om de mottagna andelarna utslocknar på grund av en efterföljande fusion eller fission. Om det i stället uppstår en kapitalförlust vid den efterföljande transaktionen men förutsättningarna för uppskov i övrigt är uppfyllda bör uppskovsbeloppet ändå kunna behandlas som en kapitalvinst vid tillämpning av nämnda bestämmelser om den skattskyldige begär det. Om de mottagna andelarna i stället avyttras genom ett sådant andelsbyte som avses i 49 kap. IL bör realisationsvinsten behandlas som kapitalvinst vid beräkning av uppskovsbeloppet enligt bestämmelserna i det nämnda kapitlet. Förslaget föranleder ändring i upphävandelagen. Koncerninterna andelsavyttringar och efterföljande fissioner För att bestämmelserna om koncerninterna andelsavyttringar i 25 kap. IL skall bli tillämpliga krävs enligt 14 § att moderbolaget är ett sådant svenskt företag som anges där. Om den skattskyldige har fått uppskov med beskattningen av kapitalvinsten vid en koncernintern andelsavyttring skall kapitalvinsten enligt huvudregeln i 17 § tas upp som intäkt först när det inträffar en omständighet som medför att den avyttrade andelen inte längre existerar eller innehas av ett företag inom samma svenska koncern. Av 7 § andra stycket framgår att om den skattskyldige fått uppskov med beskattningen av kapitalvinsten med tillämpning av en bestämmelse i ett skatteavtal, avses med svensk koncern också utländska motsvarigheter. i föreslår att 25 kap. 7 § andra stycket IL utvidgas till att omfatta inte bara de fall det är ett skatteavtal som tillämpats utan även EG-fördraget. Såsom påpekat diskrimineras koncerner där moderbolaget är en utländsk juridisk person som inte hör hemma i en stat med vilket ingått ett skatteavtal eftersom moderbolaget enligt 14 § skall vara ett svenskt företag. Om moderbolaget är en utländsk juridisk person skall således kapitalvinsten vid den koncerninterna andelsavyttringen tas upp som intäkt . I 49 kap. IL finns bestämmelser om andelsbyten, dvs. ersättningen för de avyttrade andelarna lämnas i form av andelar i det köpande företaget.