prop · GO0321 · 2001-01-01 00:00:00 — I anledning härav har, genom förordningen (2000:306) om ersättning av allmänna medel till bouppteckningsförrättare och likvidator, en rätt till ersättning av allmänna medel för den som enligt 20 kap. 9 § ÄB förordnats att föranstalta om bouppteckning införts för de fall då ersättning för uppdraget inte kan betalas på annat sätt. Enligt gällande regler är det den domstol som har meddelat förordnandet som betalar ut ersättning. Den uppgiften bör till följd av förslaget föras över på skattemyndigheten. Den underrättelseskyldighet som tingsrätten har gentemot t.ex. överförmyndaren bör självfallet föras över på skattemyndigheten. Beslut i frågor om arvsskatt Förslaget att föra över ansvaret för arvsbeskattningen till skatte- myndigheterna innebär att dessa myndigheter också kommer att handlägga ärenden om beskattning på grundval av deklarationer (45 § AGL), efterbeskattning (32 § AGL), eftergift av skatt (56 § AGL) och återvinning av skatt (33 och 59 §§ AGL). Detsamma gäller med arvsbeskattningen sammanhängande arbetsuppgifter och särskilda beslut, såsom anstånd med skattens fastställande (17 § AGL), anstånd med att betala skatt (55 § AGL), omprövning av sådant beslut (61 § tredje stycket) och uttagande av ränta på skatt (52 § tredje stycket AGL). Även förordnande av värderingsman skall enligt förslaget beslutas av skattemyndigheten. Enligt 26 § fjärde stycket AGL får beskattnings- myndigheten, dvs. när det gäller arvsskatt tingsrätten och i fråga om gåvoskatt skattemyndigheten, förordna lämplig person att uppskatta värdet av lös egendom. Ett förordnande skall ges endast om det inte går att genom dödsboets medverkan få fram tillräckligt och tillförlitligt material för en riktig bedömning av värdet. Vidare har ansetts att ett förordnande inte får ges om det gäller egendom av ringa värde. Kostnaden för värderingen betalas av dödsboet eller den för egendomen skattskyldige. handläggs dessa beslut av skattemyndigheten när det gäller gåvoskatt. När arvsskattehandläggningen flyttas från tingsrätterna till skattemyndigheterna bör därför även uppgiften att förordna värderingsman i arvsskatteärenden överföras. Se dock nedan i avsnitt 5.2.2 angående förordnande av värderingsman efter överklagande. 5.2.2 Vad som inte skall föras över till skattemyndigheterna Regeringens förslag: skall kunna vända sig till allmän domstol med en begäran om edgång. Frågor om förordnande av värderingsman som uppkommer efter ett överklagande skall prövas av den domstol som handlägger överklagandet. Regeringens bedömning: Vissa uppgifter bör inte föras över till skattemyndigheterna utan skall även efter reformen handläggas av allmän domstol. Det gäller bl.a. frågor om edgång och ärenden enligt 16 kap. om arvskungörelser. Frågor om utdömande av vite bör i enlighet med viteslagens bestämmelser prövas av länsrätt. Delbetänkandets förslag: Stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: , Kammarrätten i , Länsrätten i län, Länsrätten i och Kammarkol- legiet ifrågasätter om inte edgång bör ske vid länsrätt. Kammarrätten i anför att edgång är ett för förvaltningsdomstol främmande institut varför detta bör ligga kvar på tingsrätt. ifrågasätter förslaget att skattemyndigheten ges rätt att hos tingsrätten begära edgång. , , och Länsrätten i län ifrågasätter om inte också arvkungörelser kan föras över till skattemyndighet. Rapportens förslag: Avviker från regeringens på så sätt att där föreslås att värderingsman skall förordnas av skattemyndigheten även efter överklagande samt att edgång skall kunna ske efter beslut av skattemyndigheten. Remissinstanserna: Kammarkollegiet anför att bestämmelsen om att domstol förordnar om särskild värdering efter överklagande bör finnas kvar. Kammarrätten i anser att förslaget att skattemyndigheten eller efter överklagande skall kunna förordna värderingsman på den skattskyldiges eller dödsboets bekostnad är anmärkningsvärt. Kammarrätten i och Kammarkollegiet anser vidare att edgångsförfarandet även bör förbehållas tingsrätt. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Bouppgivaren eller annan som har tagit befattning med boet är, på begäran av den vars rätt är beroende därav, skyldig att avlägga ed på att de uppgifter han lämnat om boet är riktiga (20 kap. 6 § , ÄB). Om felaktiga uppgifter lämnas under ed kan ansvar för mened inträda. Talan om edgång skall av enskild part anhängiggöras genom ansökan om stämning. Till komplettering av de i 20 kap. 6 § ÄB intagna privaträttsliga reglerna om edgångsplikt finns i 67 § lagen (1941:614) om arvsskatt och gåvoskatt, , en bestämmelse, enligt vilken underrätt vid vite kan tillhålla den som har uppgivit boet eller tagit befattning med boet att avlägga ed på sina uppgifter. Utredningen har i delbetänkandet gjort bedömningen att edgång är ett förfarande som endast bör förekomma i domstol och att nuvarande ordning därför bör behållas. Dock anser utredningen att även skattemyndigheten skall ha möjlighet att vända sig till tingsrätten med en begäran om edgång. I rapporten föreslås å andra sidan att edgång enligt 67 § AGL skall beslutas av skattemyndighet. En del remissinstanser har anfört att edgång bör ske vid allmän förvaltningsdomstol. Regeringen delar utredningens bedömning att edgång naturligen hör hemma i domstol. Förslaget i rapporten om att skattemyndigheten skall ha möjlighet att besluta om edgång bör således inte genomföras. Frågan är då om edgångsinstitutet bör flyttas till allmän förvaltnings- domstol. Talan om edgång enligt kräver stämnings- ansökan och handläggs som ett tvistemål. I allmän domstol förekommer edgång förutom i bouppteckningsärenden även i konkursärenden. För förvaltningsdomstolarna är däremot edgångsförfarandet ett främmande institut. Därför instämmer regeringen i utredningens slutsats att edgång alltjämt bör ske vid allmän domstol. har ifrågasatt förslaget i delbetänkandet att skattemyndigheten ges rätt att begära edgång hos tingsrätten. Domstolen anses vid edgång enligt AGL, liksom enligt ÄB:s bestämmelse, få besluta om edgång endast efter yrkande. Yrkande om edgång enligt 67 § AGL fick ursprungligen framställas av allmän åklagare vid underrätt och advokatfiskal vid hovrätt för att tillvarata det allmännas fiskala intressen. Sedan Kammarkollegiet övertagit de uppgifter som tidigare fullgjordes av advokatfiskal vid hovrätt, torde denna myndighet vara behörig att framställa yrkande om edgång enligt 67 § AGL. Enligt förslaget skall Kammarkollegiets uppgifter när det gäller arvsskatt föras över till skatteförvaltningen. Till följd härav bör skattemyndigheten i egenskap av företrädare för det allmännas fiskala intressen tillerkännas en rätt att framställa yrkande om edgång. Givetvis skall domstolen liksom pröva om det allmännas begäran är lagligen grundad innan ett eventuellt beslut om edgång meddelas. När det gäller bestämmelserna i 16 kap. ÄB om arvskungörelser m.m. samt bestämmelserna i 19 kap. ÄB om boutredning m.m., har Ärvda- balksutredningen i sitt slutbetänkande föreslagit en rad förändringar (SOU 1998:110). Det finns inte anledning att i detta lagstiftningsärende föregripa den fortsatta beredningen av utredningens förslag. Nuvarande ordning, enligt vilken dessa ärenden handläggs vid tingsrätt, bör alltså tills vidare bestå. Enligt 16 kap. ÄB har rätten en skyldighet att självmant utfärda kungörelse om den får kännedom om att det finns en arvinge eller testamentstagare som är okänd eller vistas på okänd ort. Dessa för- hållanden torde vanligen komma till rättens kännedom när bouppteck- ningen ges in för registrering. Eftersom det enligt reformen är skattemyn- digheten som skall registera bouppteckningar, bör det i fortsättningen åläggas skattemyndigheten att underrätta tingsrätten när en sådan situation föreligger. En bestämmelse om sådan underrättelseskyldighet bör tas in i förordning. Enligt förslaget skall vite föreläggas av skattemyndigheten. Utdömande av vite bör dock även fortsättningsvis förbehållas domstol. Frågan om utdömande av vite som förelagts av skattemyndigheten prövas i enlighet med 6 § lagen (1985:206) om viten av länsrätt. Som nämnts ovan skall enligt förslaget värderingsman enligt 26 § AGL förordnas av skattemyndigheten. Sedan överklagande skett är det enligt nuvarande ordning hovrätten som på begäran av Kammarkollegiet meddelar sådant förordnande. Denna bestämmelse kan aktualiseras t.ex. när det allmänna överklagar en lösörevärdering som godtagits av beskattningsmyndigheten utan intyg av särskild värderingsman. Enligt förslaget i rapporten skall värderingsman även efter överklagande förordnas av skattemyndigheten. Kammarkollegiet och Kammarrätten i har anfört att bestämmelsen om att domstol förordnar om särskild värdering efter överklagande bör finnas kvar, eftersom det är dödsboet eller den för egendomen skattskyldige som betalar kostnaden för värderingen. Regeringen delar den bedömningen. I en situation när tvist föreligger är det inte lämpligt att ena parten kan fatta ett beslut som ekonomiskt berör motparten. Därför bör det vara förbehållet domstolen att efter överklagande förordna värderingsman. I likhet med dagens ordning bör det allmänna, genom skattemyndigheten eller , ha rätt att begära att sådant förordnande meddelas. 5.2.3 Avveckling av innehav av lantbruksfastigheter Regeringens förslag: () skall besluta om anstånd med avveckling av innehav av lantbruksfastighet. Anståndsbeslutet och beslut om vitesföreläggande skall överklagas till länsrätt. Prövningstillstånd skall krävas vid överklagande till kammarrätt. Delbetänkandets förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har invänt mot förslaget. Skälen för regeringens förslag Bakgrund Om det i ett dödsbo ingår fast egendom som är taxerad som lantbruks- enhet skall boet ha avvecklat fastighetsinnehavet senast efter utgången av det kalenderår då dödsfallet inträffade (18 kap. 7 § , ÄB). Tillsyn över att avveckling sker utövas av den myndighet regeringen bestämmer. Enligt förordningen (1997:1258) med länsstyrelseinstruktion är denna myndighet . Denna får förelägga dödsboet vid vite att avveckla boet. beslut överklagas till kammarrätten. På ansökan av dödsboet får den tingsrätt som registrerat bouppteck- ningen medge anstånd med avvecklingen om det finns särskilda skäl. Anstånd meddelas för bestämd tid och får förenas med villkor. Medges anstånd skall tingsrätten underrätta . Tingsrättens beslut överklagas enligt allmänna regler till hovrätt. bör ta över uppgiften att besluta om anstånd När bouppteckningshanteringen förs över till skattemyndigheten uppkommer frågan vilken myndighet som skall besluta om anstånd enligt bestämmelsen i 18 kap. 7 § ÄB. Tingsrätten kommer inte längre att ha tillgång till uppgift om att det i ett dödsbo ingår fast egendom som är taxerad som lantbruksenhet. Det kommer däremot skatteförvaltningen att ha. Emellertid saknar avvecklingsfrågan helt samband med skatteförvalt- ningens övriga verksamhet. Den mest tillfredsställande lösningen är enligt regeringens mening att tillsynsmyndigheten, dvs. , även får besluta om anstånd. Det är den som har ansvaret för att avveckling sker och som fattar beslut om att förelägga vite. Förutsättningarna för en helhetssyn i avvecklingsfrågan blir sannolikt bättre genom att all relevant information kan samlas på ett ställe. Genom att ge tillsynsmyndigheten ansvar även för anståndsfrågan uppnås vidare vissa samordningsfördelar i förhållande till dagens system. Till följd av överflyttningen bör den skyldighet som tingsrätten har att underrätta tillsynsmyndigheten när det i ett dödsbo ingår lantbruksenhet överföras till skattemyndigheten. Nuvarande bestämmelse om detta finns i 20 kap. 11 § ÄB. Denna bestämmelse bör tas in i förordning. Enligt nuvarande ordning tillämpas lagen (1996:242) om domstols- ärenden (ÄL) såväl vid tingsrättens som, efter överklagande, överrättens handläggning av anståndsfrågan. En följd av förslaget är att förvaltningslagen (1986:223, FL) i stället blir tillämplig på förfarandet hos . Dessa författningar skiljer sig åt, främst på så sätt att ÄL är mer detaljerad än FL och i högre utsträckning anpassad för ett förfarande med motstående parter. Eftersom de aktuella ärendena är av så enkel beskaffenhet saknar flertalet av bestämmelserna i praktisk betydelse. Vidare gäller FL redan för den övriga tillsyn som utövar. Det finns därför inget som talar emot att låta FL gälla även för ärenden om anstånd. Efter överklagande kommer bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen (1971:291, FPL) att reglera förfarandet. Förfarandet är i allt väsentligt detsamma enligt ÄL och FPL. Förslaget innebär således inte några egentliga förändringar. Dagens reglering innebär att tillsynsmyndighetens beslut om före- läggande av vite överklagas till kammarrätt. Merparten av de målgrupper som kammarrätten tidigare prövade som första domstolsinstans har genom olika reformer flyttats ned till länsrätt. I det nya systemet bör därför tillsynsmyndighetens beslut om föreläggande och anstånd överklagas till allmän förvaltningsdomstol i första instans, dvs. Förändringen innebär att prövning i fortsättningen kan ske i fyra instanser i stället för som tre. Utredningen har i delbetänkandet föreslagit att prövningstillstånd skall krävas vid överklagande till kammarrätt. Regeringen delar denna bedömning. Med ett fåtal undantag har krav på prövningstillstånd införts i ledet länsrätt kammarrätt för de måltyper som flyttats ned från kammarrätt till länsrätt. Det finns ingen anledning att avstå från en sådan ordning i detta fall. När det gäller länsrätts beslut i frågan om utdömande av vite gäller redan ett krav på prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätt. Vidare ligger det i sakens natur att beslut i frågor om anstånd och vitesförelägganden bör få ett slutgiltigt avgörande inom en relativt kort tidsrymd. Ett krav på prövningstillstånd bör därför införas vid överklagande till kammarrätten. 5.3 Handläggningen vid skattemyndigheterna Regeringens förslag: Ärenden om bouppteckningar och arvsskatt skall handläggas vid samtliga tio skattemyndigheter. vid arvsbeskattning skall vara den skattemyndighet inom vars region den avlidne var folkbokförd året före dödsfallet. För gåvoskatt skall den skattskyldiges folkbokföring året före skattskyldighetens inträde avgöra vilken skattemyndighet som är behörig. En skattemyndighet skall få uppdra åt en annan skattemyndighet att fatta beslut i dess ställe i ett visst ärende eller viss grupp av ärenden. Detta under förutsättning att den andra myndigheten medger det och det inte medför avsevärd olägenhet för den som beslutet rör. När ett uppdrag har lämnats, skall vad som sägs om skattemyndigheten i tillämpliga delar gälla den skattemyndighet till vilken ett sådant uppdrag har lämnats. Skatt skall dock betalas in till den myndighet som är behörig enligt ordinarie regler. Den myndigheten skall även pröva frågor om dröjsmålsavgift. Vidare skall förvaring av handlingar ske hos den myndighet som är behörig enligt ordinarie regler. Rapportens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I rapporten föreslås dock att vissa bestämmelser i , ÄB, bl.a. om registrering av bouppteckning, skall föras över till lagen (1941:614) om arvsskatt och gåvoskatt, AGL. Remissinstanserna: Kammarkollegiet anför att bestämmelserna om bouppteckningsregistrering fortfarande bör stå kvar i 20 kap. ÄB. i påpekar att ett tillägg bör göras i 34 § AGL angående den som inte var folkbokförd inom riket. Skälen för regeringens förslag Forumfrågan Enligt nuvarande ordning handläggs bouppteckningsärenden vid samtliga tingsrätter. Ärenden om gåvoskatt handläggs inom skatteförvaltningen på tretton orter i landet. I rapporten föreslås att verksamheten för arvs- och gåvobeskattning skall förläggas till en ort per region enligt skatteförvaltningens regionindelning, dvs. till tio orter totalt i landet. Varje region består av ett eller flera län. Inom de regionala skatte- myndigheterna finns det sammanlagt 127 lokala skattekontor. Frågan om var det skall finnas lokala skattekontor är inte författningsreglerad. Däremot regleras i förordningen (1990:1293) med instruktion för skatteförvaltningen regionernas omfattning samt myndigheternas namn och sätesorter enligt följande (3 kap. 6 §). Myndighetens namn och sätesort Län som ingår i verksamhetsort i och i , och i och i , , och i län i i och län i och i och i och Regeringen delar bedömningen att samtliga skattemyndigheter skall handlägga ärenden om arvs- och gåvoskatt. Detta bör regleras genom forumreglerna i AGL. Det är sedan skatteförvaltningen som beslutar vid vilken eller vilka orter inom varje myndighet som ärendena skall handläggas. Enligt nuvarande ordning är i fråga om arvsskatt den tingsrätt beskattningsmyndighet där arvlåtaren (testator) hade att svara i tvistemål som rörde hans person. Denna bestämmelse korresponderar med 20 kap. 8 § , ÄB, där det anges att bouppteckning för registrering skall ges in till rätten i den ort där den döde skolat svara i tvistemål i allmänhet. Enligt 10 kap. 1 § är laga domstol i tvistemål i allmänhet rätten i den ort där svaranden har sitt hemvist. Som hemvist anses den ort där han var folkbokförd föregående år. vid gåvobeskattning är skattemyndigheten i den region där gåvotagaren var folkbokförd när skattskyldigheten inträdde eller om han inte var folkbokförd inom riket, där han var bosatt eller stadigvarande vistades (44 § AGL). I rapporten föreslås att folkbokföringsorten året före dödsfallet skall vara avgörande för vilken skattemyndighet som är behörig. För gåvoskatt föreslås på motsvarande sätt att folkbokföringen året före skattskyldighetens inträde skall styra behörigheten. Vidare föreslås att skattemyndigheten, efter medgivande och om det inte medför avsevärda besvär för den som beslutet rör, skall få uppdra åt en annan skattemyndighet att fatta beslut i dess ställe i ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden. Vid inkomsttaxeringen gäller att det är folkbokföringen året före inkomståret som avgör vilken skattemyndighet som är behörig. Vid gåvobeskattningen är det, som ovan anförts, i stället folkbokföringen när skattskyldigheten inträder som är avgörande för vilken myndighet som är behörig att besluta om skatten. Skattskyldigheten kan inträda när som helst beroende på villkoren för gåvan. Om gåvotagaren flyttat sedan han mottog gåvan måste en utredning företas för att kontrollera om deklarationen getts in till rätt skattemyndighet. Det är av vikt att myndigheten enkelt kan avgöra om det är den eller någon annan skattemyndighet som är behörig att handlägga gåvoskatteärendet. Det är enligt regeringens bedömning lämpligt att även behörigheten att besluta om gåvoskatt knyter an till folkbokföringen året före skattskyldighetens inträde. En ändring av 44 § AGL bör därför ske. Detsamma bör gälla för arvsbeskattningen. Med den nuvarande hänvisningen i 34 § AGL till det forum där arvlåtaren hade att svara i mål som rörde hans person avses hemvistet. Som hemvist anses den ort där han var folkbokförd föregående år eller annars där han uppehåller sig. Genom att det inte längre kommer att finnas någon hänvisning till reglerna för tvistemålsforum är det lämpligt att för beslut om arvsskatt, på samma sätt som vid gåva, uttryckligen reglera vad som gäller om arvlåtaren inte var folkbokförd inom riket året före dödsfallet. Ett tillägg bör därför införas angående att rätt skattemyndighet i så fall är skattemyndigheten i den region där han var bosatt eller stadigvarande vistades vid dödsfallet. Genom en hänvisning i 20 kap. 8 § ÄB till 34 § första och andra stycket AGL kommer samma forumbestämmelser att gälla för de beslut skattemyndigheten fattar enligt 20 kap. ÄB. För allmänna förvaltningsdomstolar finns regler om sammanföring och överlämnande av mål. För länsrätternas del finns bestämmelser i 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar. Möjligheten att föra samman mål på kammarrättsnivå regleras i 8 a § samma lag (jfr prop. 1997/98:101). I taxeringsförfarandet finns en möjlighet att föra samman taxeringsärenden till en skattemyndighet. Härigenom kan man undvika en ordning som tvingar skattskyldiga att argumentera i samma fråga vid olika skattemyndigheter. Vidare kan skatteförvaltningens resurser utnyttjas mer effektivt genom att utredning och beslutsfattande kan samordnas på en enda skattemyndighet (prop. 1989/90:74). Regeringen anser att en sådan möjlighet bör införas även för skattemyndigheternas handläggning av arvs- och gåvoskatteärenden. En regel som gör det möjligt att flytta behörigheten mellan två skattemyn- digheter föreslås därför. Den skattemyndighet som är behörig får uppdra åt en annan skattemyndighet att fatta beslut i dess ställe. Uppdraget förutsätter att den andra skattemyndigheten samtycker och att över- flyttningen kan ske utan avsevärd olägenhet för den som beslutet rör. Uppdraget får avse ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden. När ett uppdrag har lämnats, skall vad som sägs om skattemyndigheten i tillämpliga delar gälla den skattemyndighet till vilken ett sådant uppdrag har lämnats. Skatt skall dock betalas in till den myndighet som är behörig enligt ordinarie forumregler. Den myndigheten skall även pröva frågor om dröjsmålsavgift. Vidare skall förvaring av handlingar ske hos den myndighet som är behörig enligt ordinarie forumregler. Bestämmelserna har tagits in i 34 § tredje stycket och 44 § fjärde stycket AGL. Genom en hänvisning i 20 kap. 11 § ÄB till förfarandet enligt AGL gäller vad som sagts i tillämpliga delar även i fråga om beslut enligt 20 kap. ÄB. Förfarandet vid skattemyndigheten m.m. Enligt nuvarande ordning tillämpas lagen (1996:242) om domstols- ärenden, ÄL, vid tingsrättens handläggning av bouppteckningsärenden och ärenden om arvsskatt. Vid handläggningen av gåvoskatteärenden, som ju sker vid skattemyndigheten, tillämpas däremot förvaltningslagen (1986:223), FL. När ärenden om bouppteckning och arvsskatt skall handläggas av skattemyndigheten kommer således FL att gälla vid handläggningen. FL och ÄL har vissa likheter. I båda lagarna finns bestämmelser om bl.a. rättelse och omprövning. ÄL är dock mer detaljerad och innehåller bestämmelser även om sådant som avvisning av en bristfällig ansökan, sammanträde och bevisning. Dessa bestämmelser är i hög utsträckning anpassade för ett motpartsförfarande och i flertalet avseenden inte av någon betydelse i bouppteckningsärenden. Förfarandet i ett bouppteckningsärende regleras praktiskt sett nästan uteslutande av bestämmelserna i och AGL. Förfarandet kommer därför i allt väsentligt att vara detsamma och överflyttningen innebär således inte några större förändringar i detta avseende. Härtill kommer att ärenden om gåvoskatt handläggs enligt FL hos skattemyndigheten. I 3 § FL anges att om en annan lag eller en förordning innehåller någon bestämmelse som avviker från denna lag, gäller den bestämmelsen. I 60 § AGL finns exempelvis en särskild bestämmelse om en överklagandetid för vissa beslut. Denna särskilda bestämmelse i AGL tar således över den grundläggande regeln om överklagandetid i 23 § andra stycket FL. I rapporten föreslås att bestämmelserna i om registrering av bouppteckning flyttas till AGL. Övriga bestämmelser om bouppteckning, liksom bestämmelserna om dödsboanmälan, skall enligt förslaget finnas kvar i ÄB. Flera remissinstanser har varit kritiska mot förslaget. Enligt regeringens mening innebär förslaget att systematiken i ÄB bryts. Det är angeläget att understryka vikten av att alla grundläggande regler om bouppteckning och arv tillämpas även i den nya beslutsordningen. Detta säkerställs bäst om samtliga dessa bestämmelser står kvar i ÄB. Den pågående översynen av AGL och ÄB bör vidare inte föregripas. Regeringen gör således bedömningen att det inte är lämpligt att i detta sammanhang flytta över bestämmelserna om registrering av bouppteckning till AGL.