prop · GP0327 · 2001-10-09 00:00:00 — När det gäller enskilda parter kan vidare denna princip medföra att den alltför starkt påverkar dem att inte inleda en rättgång. Utgången i målet kan framstå som alltför hård mot den förlorade parten. Omständigheterna kan vara sådana att talan har varit befogad. Utgången kan ha berott på omständigheter som från början varit okända för den förlorade parten. Rättsläget kan också ha varit mycket svårbedömt. Visserligen finns det en bestämmelse i 18 kap. 3 § andra stycket som innebär att parterna skall svara för sina egna kostnader, om den omständighet varav utgången berodde inte var känd för den förlorande parten och han inte heller hade bort känna till den. Denna allmänt tillämpliga bestämmelse täcker dock inte alla de situationer som åsyftas med den föreslagna regeln. Enligt regeringens uppfattning måste en talan i mål om skadestånd enligt den nya lagen väckas inom en viss begränsad tid från det att den påtalade handlingen företogs eller vid en underlåtenhet en skyldighet senast skulle ha fullgjorts. Från rättssäkerhetssynpunkt är det angeläget att saken utreds och behandlas skyndsamt. Detta ligger i såväl en högskolas som en student eller en sökandes intresse. Vidare bör den muntliga bevisningen som kan förekomma i mål enligt lagen presenteras i någorlunda nära anslutning till de berörda förhållandena. Den tid inom vilken en talan måste väckas får dock inte vara alltför snäv så att studenten eller sökanden riskerar att lida någon rättsförlust. En student eller en sökande måste få möjlighet att överväga om en talan skall väckas eller ej. En student eller en sökande måste kunna kontakta någon av ombudsmännen eller annan sakkunnig på området. Vidare måste en ombudsman eller annan som bistår den enskilde få tillräcklig tid på sig att utreda saken och därmed kunna ta ställning till om förutsättningar finns för att väcka talan i domstol. En rimlig tid inom vilken en talan bör väckas är enligt regeringens mening . Regeringen föreslår därför att en talan i mål enligt lagen skall väckas efter det att den påtalade handlingen företogs eller en skyldighet senast skulle ha fullgjorts. I annat fall skall talan vara förlorad. En ombudsman som för talan för en student eller en sökande måste väcka talan . Sekretess gäller enligt 9 kap. 21 § sekretesslagen hos bl.a. JämO, DO, HO och HomO i ärenden enligt de arbetsrättsliga lagarna och i verksamhet enligt lagen (1994:749) om . Eftersom tillsynen enligt den föreslagna lagen skall utövas av ombudsmännen och ombudsmännen ges en processförande roll, föreslås att nämnda bestämmelse i sekretesslagen ändras så att sekretess gäller även i ärenden hos ombudsmännen enligt lagen om likabehandling av studenter i högskolan för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde lider skada eller men om uppgiften röjs. Rättegångar i mål rörande tillämpningen av den föreslagna lagen skall enligt vad som är huvudregeln vara offentlig. skall det finnas möjlighet för domstolen att hålla förhandlingar inom stängda dörrar så att känsliga uppgifter om enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden inte röjs. Regler om handlingssekretess hos domstol skall också gälla enligt den föreslagna lagen. att 9 kap. 20 § sekretesslagen (1980:100) ändras så att sekretess gäller hos domstol i mål om tillämpningen av lagen om likabehandling i högskolan för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider avsevärd skada eller betydande men om uppgiften röjs. Det bör påpekas att det inte föreligger någon enhetlighet i 21 § eller mellan 20 och 21 §§ såvitt avser huruvida hänsyn skall tas även till någon närstående till den enskilde. Såsom har aviserats avser regeringen att se över sekretessbestämmelserna hos de olika myndigheterna och återkommer i frågan (se prop. 1997/98:179 s. 80). Lagen om likabehandling i högskolan och de lagändringar som föreslås bör träda i kraft . Införande av den nya lagen om likabehandling av studenter i högskolan medför att arbetsbelastningen hos JämO, DO, HomO och HO kommer att öka. Ombudsmännen bör därför tillskjutas ytterligare resurser. Vidare innebär förslaget att studenter och sökande kan driva processer i domstol enligt den nya lagen och därvid i vissa fall få rättshjälp. Vissa ökade kostnader för denna kan därför förutses. I vilken utsträckning rättshjälp kommer att utgå i dessa mål är dock svårt att förutse, men kostnaderna bedöms inte vara av någon större omfattning. En ökad arbetsbörda för och kanske i någon mindre utsträckning också för de allmänna domstolarna kan förutses. Regeringen bedömer emellertid att domstolarna och , som ansvarar för överklagandenämndens kansli, inte behöver tillskjutas ytterligare resurser. 19.1Förslag till lag om likabehandling av studenter i högskolan I paragrafen anges lagens ändamål, nämligen att på högskoleområdet främja lika rättigheter för studenter och sökande och att motverka diskriminering på grund av könstillhörighet, etniskt tillhörighet, sexuell läggning och funktionshinder. Vissa grundläggande begrepp av betydelse för lagens tillämpningsområde finns i 2 §. Lagens ändamål har behandlats i avsnitt 7. Denna paragraf innehåller definitioner av vissa grundläggande begrepp av betydelse för lagens tillämpningsområde, och dess närmare innehåll har behandlats i avsnitten 6, 7 och 8. Med högskola avses alla universitet och högskolor som staten är huvudman för och som omfattas av högskolelagen (1992:1434). En förteckning över de statliga lärosätena finns i bilaga 1 till högskoleförordningen (1993:100). Vidare innefattar definitionen de högskolor som kommuner och landsting anordnar enligt högskolelagen. Därtill omfattas enskilda utbildningsanordnare med examenstillstånd. Hänvisningen till lag innebär dels att det är fråga om tillstånd att utfärda högskoleexamina, dels att uttrycket enskild utbildningsanordnare skall förstås på samma sätt som i den lagen och att det alltså är fråga om en enskild fysisk eller juridisk person som anordnar utbildning. Gällande tillstånd framgår av förordningen (1993:956) om tillstånd att utfärda vissa examina. Definitionen av student anknyter till den betydelse som begreppet oftast har enligt de författningar som gäller på högskoleområdet, jfr t.ex. 1 kap. 4 § högskoleförordningen. I förevarande lag inbegrips inte bara studier inom grundläggande högskoleutbildning utan även inom forskarutbildning, vilket innebär att lagen omfattar också doktorander. Lagen skall dock inte gälla den som har anställning som doktorand. Sådana doktorander omfattas av de lagar som gäller för arbetstagare. Den som studerar vid högskolan utan att det är fråga om grundläggande högskoleutbildning eller forskarutbildning faller vidare utanför begreppet student. Sålunda avser lagen exempelvis inte deltagare i uppdragsutbildning eller i s.k. basårsutbildning. I fråga om enskilda utbildningsanordnare är det bara den som är antagen till och bedriver utbildning som kan leda fram till en examen som utbildningsanordnaren får utfärda enligt lagen (1993:792) om tillstånd att utfärda vissa examina som omfattas av begreppet student. Detta innebär att den som deltar i annan utbildning som anordnas av en enskild utbildningsanordnare inte omfattas av lagens bestämmelser och att den delen av den enskilda utbildningsanordnarens verksamhet därmed faller utanför lagens Begreppet sökande avser den som i vederbörlig ordning har anmält att han eller hon vill antas till grundläggande högskoleutbildning eller forskarutbildning vid ett universitet med offentlig huvudman eller till utbildning som kan leda fram till en examen som en enskild utbildningsanordnare får utfärda enligt lagen om tillstånd att utfärda vissa Är det fråga om en högskola med offentlig huvudman skall ansökan ha skett på det sätt som har bestämts i offentligrättslig ordning (jfr 7 kap. 19 § och 9 kap. 7 § högskoleförordningen). högskoleutbildning är det vanligt att Verket för högskoleservice enligt uppdrag biträder en högskola med antagningen, något som dock inte förändrar det grundläggande förhållandet att högskolan är antagningsmyndighet, varför lagen alltså blir tillämplig i sådana fall. enskilda utbildningsanordnare skall ansökan ha skett i den ordning som En mer informell intresseanmälan hos en högskola eller utbildningsanordnare innebär inte att någon skall anses som sökande i lagens mening. Definitionerna av funktionshinder och sexuell läggning motsvarar de definitioner som finns i lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder och lagen (1999:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell läggning. fråga om definitionen av etnisk tillhörighet motsvaras den av definitionen i lagen (1999:130) om åtgärder mot etnisk diskriminering i arbetslivet, dock med den skillnaden att begreppet ras inte har tagits med. Definitionen av etnisk tillhörighet avses emellertid innefatta vad som avses med ras enligt såväl rådets direktiv /43/EG av 2000 om genomförandet av principen om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung som lagen om åtgärder mot etnisk diskriminering i arbetslivet. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 9, anges att en högskola inom ramen för sin verksamhet skall bedriva ett målinriktat arbete för att främja studenters lika rättigheter oavsett deras könstillhörighet, etniska tillhörighet, sexuella läggning eller funktionshinder. I 4 och 5 §§ anges närmare vilka aktiva åtgärder en högskola skall vidta. Att förebygga och förhindra trakasserier Denna paragraf, som har behandlats i avsnitt 11.1, innehåller bestämmelser om att en högskola skall vidta åtgärder för att förebygga och förhindra att någon student utsätts för trakasserier. omfattar alltså bara studenter, inte sökande. De definitioner som anges i paragrafen, med undantag av sexuella trakasserier, motsvarar i huvudsak de definitioner som finns i de arbetsrättsliga lagarna på området. Begreppet sexuella trakasserier innefattar såväl uppträdande grundat på kön som uppträdande av sexuell natur. Till skillnad från vad som gäller enligt jämställdhetslagen (1991:433) ställs det inte upp något krav på att uppträdandet skall vara ovälkommet, eftersom ett uppträdande som kränker en students integritet i högskolestudierna inte i något avseende kan anses välkommet. Något särskilt krav på att uppträdandet skall vara ovälkommet ställs inte heller upp i fråga om etniska trakasserier, trakasserier på grund av sexuell läggning och trakasserier på grund av För att trakasserier skall föreligga fordras ett samband mellan könstillhörigheten, den etniska tillhörigheten, den sexuella läggningen eller funktionshindret och trakasserierna. samma sätt som i 7 § första stycket. Högskolorna skall förebygga och förhindra sådana i paragrafen uppräknade trakasserier som kränker en students integritet i högskolestudierna, ett uttryck som har behandlats närmare i avsnitt I uttrycket ligger att uppträdande av privat karaktär inte omfattas av Detta innebär att högskolan inte har någon skyldighet att motverka och förebygga trakasserier som kan inträffa exempelvis när en lärare och en student eller två studenter träffas privat eller när studenter träffas på en studentkårs pub. Paragrafen skyddar studenter i enlighet med den definition som anges i Däremot görs det ingen särskild begränsning av högskolornas skyldigheter med avseende på vem som uppträder trakasserande. Högskolornas skyldighet att vidta förebyggande och förhindrande åtgärder omfattar exempelvis det fallet att en student trakasserar en Det kan också vara fråga om att en lärare eller någon annan anställd trakasserar en student. Skyldigheterna sträcker sig dock längre än så och tar sikte på konsulter och andra som högskolorna anlitar i sin verksamhet. Paragrafen är tillämplig också när en student genomför en arbetsplatsförlagd praktik inom ramen för högskolestudierna. åtgärder som högskolorna skall vidta måste dock bedömas mot bakgrund av de skilda rättsliga och faktiska förutsättningar som kan föreligga i Enligt paragrafen skall högskolorna som ett led i sitt aktiva arbete upprätta en plan som skall innehålla en översikt över de åtgärder som behövs för att främja studenters lika rättigheter oavsett deras könstillhörighet, etniska tillhörighet, sexuella läggning eller funktionshinder och för att förebygga och förhindra sådana trakasserier som avses i 4 §. En redogörelse för vilka åtgärder som en högskola avser att påbörja eller genomföra skall anges i planen, och i efterföljande års plan skall en redovisning av hur det planerade åtgärderna har genomförts tas in. Paragrafen, som anknyter till vad som gäller enligt jämställdhetslagen (1991:433), har behandlats i avsnitt 9 och 11.1. Skyldighet att utreda och vidta åtgärder mot trakasserier Paragrafen har behandlats i avsnitt 11.2 och rör en högskolas skyldighet att utreda och vidta åtgärder mot sexuella trakasserier, etniska trakasserier, trakasserier på grund av sexuell läggning och trakasserier på grund av funktionshinder. Denna skyldighet föreligger gentemot studenter. I 4 § definieras vad som avses med trakasserier. Om en högskola låter bli att utreda eller vidta åtgärder mot trakasserier, leder detta i princip till att huvudmannen för högskolan blir skadeståndsskyldig enligt 13 §. För att en högskola skall bli skyldig att utreda och vidta åtgärder mot trakasserier krävs det att högskolan har fått kännedom om att studenten anser sig ha blivit utsatt för sådana trakasserier som lagen omfattar. Detta kan ske genom att studenten vänder sig till högskolan. Något krav på en anmälan från studenten ställs dock inte upp. Det är tillräckligt att högskolans företrädare själva eller genom någon annan får kännedom om att en student anser sig ha blivit utsatt för trakasserier. En högskola som har fått kännedom om att en student anser sig ha blivit utsatt för trakasserier skall utreda de närmare omständigheterna. Vilka utredningsåtgärder som skall vidtas får bedömas från fall till fall och är beroende av händelseförloppet i det enskilda fallet, liksom av högskolans rättsliga och faktiska möjligheter att gå till botten med saken. Utredningen bör främst ske genom att det tas upp ett samtal med den som anser sig trakasserad. Lämpligen bör frågan utredas också genom samtal med den eller de som utpekas som trakasserande. Högskolans agerande måste naturligtvis ske med den diskretion som situationen kräver. Endast i de fall det inte råder någon tvekan om att det inte har förekommit några trakasserier, kan högskolan anses befriad från skyldigheten att vidta utredningsåtgärder. En högskola kan inte låta utredningen stanna vid konstaterandet att ord står mot ord. Högskolan bör bilda sig en egen uppfattning om riktigheten i de uppgivna trakasserierna. I utredningsskyldigheten kan det dock inte anses ingå att också ta slutlig ställning till vem som talar sanning, i de fall helt oförenliga uppgifter lämnas och förhållandena även i övrigt är så oklara att högskolan inte kan fastställa vad som har inträffat. De inblandade bör kunna hänvisas till de utredningsmöjligheter som kan erhållas genom samhällets försorg i form av brottsutredningar. I högskolans utredningsskyldighet ingår dock att följa utvecklingen och medverka i det utredningsarbete som kan följa. En högskola är enligt paragrafen skyldig att i förekommande fall vidta de åtgärder som skäligen kan krävas för att förhindra fortsatta trakasserier. Vad som avses med i förekommande fall har kommenteras i avsnitt 11.2. Det är angeläget att högskolan lyssnar på den utsatta studentens berättelse om hur han eller hon ser på sin situation. Med ledning av detta, och med beaktande av de önskemål studenten kan ha om frågans fortsatta hantering, skall högskolan överväga vilka åtgärder som kan bli aktuella och vidta dem. Behovet av stöd- och hjälpinsatser skall ägnas särskild uppmärksamhet. Det är viktigt att högskolan fortlöpande håller de inblandade informerade om vilka åtgärder högskolan har för avsikt att vidta och om de ställningstaganden som högskolan gör. I detta ingår att också lämna besked, om högskolan inte avser att vidta några ytterligare åtgärder. Vilka åtgärder som skäligen kan krävas är beroende av omständigheterna i det enskilda fallet, som t.ex. trakasseriernas art och omfattning. I den mån en lärare eller en annan arbetstagare vid högskolan trakasserar en student, kan högskolan i egenskap av arbetsgivare vidta olika åtgärder inom ramen för vad som följer av bl.a. lagen (1982:80) om anställningsskydd. Om en student utsätter en annan student eller en arbetstagare vid högskolan för sexuella trakasserier, kan han eller hon bli föremål för disciplinära åtgärder enligt vad som följer av 10 kap. 1 § första stycket 4 högskoleförordningen (1993:100). Enligt vad som har anförts i avsnitt 11.3 avser regeringen att utvidga den bestämmelsen så att den omfattar också etniska trakasserier, trakasserier på grund av sexuell läggning och trakasserier på grund av funktionshinder. Som framgått av bl.a. författningskommentaren till 4 § omfattar högskolornas skyldighet att vidta åtgärder mot trakasserier också situationer, där högskolan kan sakna ett mer direkt inflytande över förhållandena, som exempelvis då en student anser sig trakasserad under en arbetsplatsförlagd praktik. Högskolans skyldigheter att utreda de uppgivna trakasserierna och i förekommande fall vidta åtgärder får i sådana fall ske inom ramen för vad som är rättsligt och faktiskt möjligt för högskolan. Det kan utöver kontakter med den berörda studenten t.ex. bli fråga om att kontakta den som ansvarar för den aktuella arbetsplatsen och försöka förmå henne eller honom att medverka i utredningen och om trakasserierna befinns ha ägt rum att vidta åtgärder för att förhindra fortsatta trakasserier. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 10.1, innehåller bestämmelser om förbud mot direkt diskriminering. I 9 och 10 §§ anges när förbudet gäller, dvs. vilka förfaranden som omfattas av förbuden mot diskriminering. Paragrafen tar sikte på såväl studenter som sökande. I första stycket anges att direkt diskriminering föreligger när en student eller en sökande missgynnas i förhållande till en annan verklig eller fiktiv person med annan könstillhörighet, annan etnisk tillhörighet, annan sexuell läggning eller utan funktionshinder i en likartad situation, om missgynnandet har samband med könstillhörigheten, den etniska tillhörigheten, den sexuella läggningen eller funktionshindret. Missgynnandet kan bestå såväl i ett handlande som i en underlåtenhet att handla. Behandlingen skall medföra någon nackdel för den enskilde. Nackdelen kan vara tydlig för envar, t.ex. nekat tillträde till högskoleutbildning, nekad examen eller lägre betyg. Den kan dock vara mer subtil, som t.ex. en utebliven förmån och ändå omfattas av förbudet. Vad som är en nackdel skall bestämmas objektivt. Helt bagatellartade skillnader i bemötande kan inte utgöra diskriminering. Även obehag till följd av trakasserier utgör en nackdel. Behandlingen skall vara mindre förmånlig jämfört med hur en person med annan könstillhörighet, annan etnisk tillhörighet, annan sexuell läggning eller utan funktionshinder i en likartad situation har eller skulle ha behandlats. En jämförelse skall sålunda ske mellan den person som anser sig förfördelad och en eller flera jämförelsepersoner. Något krav på en verklig jämförelseperson ställs inte upp, utan en hypotetisk prövning är tillräcklig; i lagtexten anges därför att jämförelsen skall göras inte bara med hur högskolan behandlar utan också skulle ha behandlat någon. För att en diskriminering skall föreligga skall jämförelsen leda till slutsatsen att behandlingen är eller skulle ha varit olikformig alltefter könstillhörighet, etnisk tillhörighet eller sexuell läggning eller att en person med funktionshinder har behandlats sämre än en person utan sådant funktionshinder, trots att de befunnit sig i en likartad situation. Med likartad situation avses t.ex. att de jämförda personerna har sökt samma utbildning och att de har i huvudsak lika meriter. För att en person med funktionshinder och utan sådant funktionshinder skall kunna befinna sig i en likartad situation, får inte funktionshindret inverka på de sakliga förutsättningarna för utbildningen. För att direkt diskriminering skall anses föreligga fordras också ett samband mellan könstillhörigheten, den etniska tillhörigheten, den sexuella läggningen eller funktionshindret och missgynnandet. Det ställs inte upp något krav på diskriminerande avsikt i betydelsen en vilja att orsaka en student eller en sökande skada eller nackdel för att orsakssamband skall anses föreligga. Könstillhörigheten, den etniska tillhörigheten, den sexuella läggningen och funktionshindret behöver inte heller vara ensam orsak eller ens den viktigaste orsaken till en viss behandling, utan det är tillräckligt att missgynnandet är en av flera omständigheter som orsakat en högskolas handlande. Detta har kommit till uttryck i lagtexten genom att det anges att missgynnandet har samband med könstillhörigheten, den etniska tillhörigheten, den sexuella läggningen och funktionshindret i stället för på grund av. En förutsättning för direkt diskriminering är dock att högskolan har haft insikt eller borde ha haft insikt om könstillhörigheten, den etniska tillhörigheten, den sexuella läggningen och funktionshindret för att det nödvändiga sambandet skall anses föreligga. Av paragrafen följer att högskolan har bevisbördan för att det saknas samband mellan missgynnandet och könstillhörigheten, den etniska tillhörigheten, den sexuella läggningen eller funktionshindret, se avsnitt 10.3. Bestämmelsen i andra stycket medger att undantag får göras från diskrimineringsförbuden. Avsikten med undantaget är att inte hindra en högskola från att ta hänsyn till väsentliga samhälleliga och sociala intressen, såsom främjande av jämställdhet mellan kvinnor och män och lika rättigheter och möjligheter oavsett etnisk tillhörighet. Att vid lika meriter välja t.ex. en manlig sökande före en kvinnlig sökande till lärarutbildningen för att förbättra rekryteringen av studenter från det underrepresenterade könet är ett exempel på när det kan föreligga ett berättigat intresse av att särbehandla någon. Detta föreskrivs också under vissa förutsättningar uttryckligen i högskoleförordningen (7 kap. 10 § andra stycket). Jfr också dom i målet o.a. mot Fogelqvist, mål C-407/98, 2000 s. . Vidare bör hänsyn kunna tas till regional- och socialpolitiska intressen vid rekrytering, t.ex. att motverka social snedrekrytering och till handikappolitiska mål. Särskilda bestämmelser om detta kan för högskolor med offentlig huvudman tas in i högskoleförordningen (1993:100). Paragrafen innehåller bestämmelser om förbud mot indirekt diskriminering. Den har behandlats i avsnitt 10.1. Liksom i fråga om direkt diskriminering anges i 9 § när förbuden mot indirekt diskriminering gäller, dvs. vilka förfaranden som omfattas av diskrimineringsförbuden. Däremot är 10 § inte tillämplig vid indirekt diskriminering. Indirekt diskriminering föreligger när en student eller en sökande missgynnas genom att en högskola tillämpar en bestämmelse, ett kriterium eller ett förfaringssätt som framstår som neutralt men som i praktiken särskilt missgynnar personer med en viss könstillhörighet, etnisk tillhörighet eller sexuell läggning eller personer med ett visst funktionshinder. Detta gäller dock inte om bestämmelsen, kriteriet eller förfaringssättet objektivt kan motiveras av ett berättigat mål och medlen är lämpliga och nödvändiga för att uppnå målet. Först skall således avgöras om en bestämmelse, ett kriterium eller ett förfaringssätt särskilt missgynnar personer med en viss könstillhörighet, etnisk tillhörighet eller sexuell läggning eller personer med ett visst funktionshinder. Därefter skall en intresseavvägning göras.