prop · GO03149 · 2001-07-11 00:00:00 — Regleringen innebar att avgiften inte fick vara högre än att han eller hon hade kvar av folkpensio- nen och pensionstillskott samt av nettoinkomster överstigande denna nivå (den s.k. 30/20-regeln). I samband med lagändringen togs denna särreglering bort, eftersom syftet med förändringarna var att införa ett system med en neutral avgiftssättning mellan olika boendefor- mer. Bestämmelsen om förbehållsbelopp utvidgades därför till att om- fatta både särskilt och ordinärt boende. I förarbetena till lagändringen uttalar regeringen att med tillräckliga medel för sina personliga behov avses detsamma som följde av den tidigare 30/20-regeln. Vidare anförs att om den enskilde har andra kostnader än vad som förutsattes vid denna regels tillkomst måste den enskilde förbehållas medel även för dessa kostnader (prop. 1992/93:129 s. 22 f.). I socialtjänstlagen saknas uttryckliga bestämmelser som ålägger kom- munerna att i vissa situationer sätta ned en avgift som fastställts med stöd av 8 kap. 2 § socialtjänstlagen. I anslutning till de lagändringar som gjordes anförde emellertid socialutskottet att de nya avgifts- reglerna inte får ges en schablonmässig tillämpning utan att det alltid måste prövas om en jämkning av avgifterna bör göras med hänsyn till individens behov i det enskilda fallet (bet. 1992/93:SoU12 s. 6). Genom en ändring av 8 kap. 2 § socialtjänstlagen, som trädde i kraft , tydliggjordes att regeln om förbehållsbelopp, förutom kostnader för personliga behov, även omfattar boendekostnad och andra normala levnadskostnader. Vidare tydliggjordes att regeln om förbe- hållsbelopp gäller oavsett om den enskilde bor i ordinärt boende eller i särskilt boende. Det infördes även en tilläggsbestämmelse om att när kommunen fastställer avgifterna skall den försäkra sig om att omsorgs- tagarens make eller sambo inte drabbas av en oskäligt försämrad ekonomisk situation. I förarbetena till dessa lagändringar betonas särskilt att det primärt är kommunens ansvar att utreda om avgifterna måste sättas ned men att en förutsättning dock är att kommunen får kunskap om att det föreligger en sådan situation (prop. 1997/98:113 s. 122, SFS 1998:855). 5.4Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) Rätten att ta ut avgifter för hälso- och sjukvård regleras i 26 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Enligt huvudregeln får avgifter tas ut enligt de grunder som eller kommunen bestämmer. Patienter inom respektive kommunen skall dock behandlas lika. När det gäller sluten vård får landstingen fastställa avgifter i olika inkomstinter- vall. Dessa avgifter får dock aldrig överstiga den i lagen angivna högsta avgiften för sluten vård på per vårddag. Av 26 § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen följer att vissa kom- munala vårdavgifter, tillsammans med avgift för hemtjänst enligt 8 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453) inte får uppgå till så stort belopp att den enskilde inte förbehålls tillräckliga medel för personliga behov, boendekostnad och andra normala levnadskostnader. nämnda bestämmelser är sålunda helt överensstämmande i fråga om den Prop. 2000/01:149 enskildes rätt till det s.k. förbehållsbeloppet. De kommunala vårdavgifter som omfattas av regleringen är dels avgifter för vissa förbrukningsartiklar (sådana som behövs vid bl.a. inkontinensproblem), dels avgifter för sådan långtidssjukvård som en kommun har betalningsansvar för enligt 2 eller 9 §§ lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård. Vidare omfattas avgifter för hälso- och sjukvård upp till läkarnivå för boende i bl.a. sådan boendeform som avses i 5 kap. 5 § andra stycket och 7 § tredje stycket socialtjänstlagen. 5.5Lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade Beträffande avgifter för viss handikappomsorg gäller enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) att avgift får tas ut av person som beviljats assistansersättning enligt lagen (1993:389) om assistansersättning. Övriga insatser inom ramen för LSS skall i princip vara avgiftsfria för den enskilde. Skäliga avgifter får dock tas ut för bl.a. bostad så länge de inte överstiger kommunens självkostnad eller inkräktar på möjligheterna för den enskilde att tillgodose sina per- sonliga behov. 5.612 kapitlet jordabalken (hyreslagen) Hyreslagens tillämplighet vid upplåtelse av bostad i särskilt boende Kapitel 12 i jordabalken (hyreslagen) gäller för avtal genom vilka hus eller delar av hus upplåtits till nyttjande mot ersättning. En upplåtelse av bostad i särskilt boende utgör dock inte alltid ett hyresavtal i hyreslagens mening. Avgörande för denna bedömning kan sägas vara om upplåtelsen ingår som ett underordnat moment i vården och/eller servicen eller inte. För att hyreslagen skall vara tillämplig vid en upplåtelse av bostad i sär- skilt boende måste det alltså föreligga ett hyresförhållande. Detta har enligt praxis i princip ansetts vara fallet vid upplåtelse av lägenhet och enbäddsrum. Däremot har upplåtelse av del i rum normalt sett inte ansetts utgöra ett hyresförhållande i hyreslagens mening (se t.ex. Rätts- fall från bostadsdomstolen, RBD 1994:8, och Rättsfall från hovrätterna, RH 1999:10). Om hyreslagens regler inte är tillämpliga på upplåtelsen kan dock kommunen i stället för hyra ta ut avgift för bostaden inom ramen för 8 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453). När det gäller hyressättning av bostadslägenheter för vilken hyreslagens regler är tillämpliga råder det i princip avtalsfrihet. I hyreslagen finns dock vissa regler som syftar till att skydda en hyresgäst mot oskäligt höga hyror (55 och 55 d §§). Vid en tvist om hyrans storlek kan hyresvärden eller hyresgästen med Prop. 2000/01:149 stöd av 55 § hyreslagen vända sig till behörig hyresnämnd som då har att, inom vissa i hyreslagen angivna ramar (de s.k. bruksvärdesreglerna), fastställa hyran till skäligt belopp. Nyss nämnda regel gäller emellertid inte om hyresavtalet avser ett möblerat rum och hyresförhållandet inte har varat i följd (53 § första stycket första punkten hyres- lagen). Däremot görs ingen begränsning i regelns tillämplighet i fråga om andrahandsuthyrningar. Vid upplåtelse av ett möblerat rum eller ett omöblerat rum och vid upplåtelse i andra hand av annan bostadslägenhet kan hyresgästen få hyrans skälighet prövad hos hyresnämnd med stöd av bestämmelserna i 55 d § hyreslagen. Regleringen innebär att en hyresnämnd kan ålägga en hyresvärd att återbetala hyra i den utsträckning denna inte kan anses ha varit skälig enligt bruksvärdesreglerna i 55 § första och andra styckena hyreslagen. Prövningen i fråga kan endast initieras av hyresgästen, vilken dessutom måste ske senast efter det att hyresgästen har lämnat lägenheten. Med stöd av 55 d § tredje stycket hyreslagen skall hyresnämnden, om sökanden begär det, i ett ärende om återbetalning även fastställa hyrans storlek för den fortsatta uthyrningen. 6Kommunernas äldre- och handikappomsorg en översikt 6.1Äldre- och handikappomsorgens omfattning var ungefär 250 000 personer beviljade hem- tjänst i ordinärt boende eller boende i en särskild boendeform. Antalet motsvarade av åldersgruppen. Ungefär 180 000 per- soner var eller äldre, vilket motsvarar av ålders- gruppen. Något mer än hälften av omsorgstagarna fick hemtjänst i ordinärt boendet och resterande andel i särskilt boende. Av de personer som var beviljade hemtjänst eller som var boende i en särskild boendeform var kvinnor och män. Andelen män respektive kvinnor med omsorgsinsat- ser varierade kraftigt mellan olika åldersgrupper (tabell 1). Andel personer som var beviljade hemtjänst i ordinärt boende eller boende i en särskild boendeform fördelade på ålders- grupper samt kön (procent) Källa: , Vård och omsorg om äldre 1999, 2000:5 var cirka 20 000 personer beviljade hemtjänst i ordinärt boende eller boende i en särskild boendeform enligt social- Av dessa var hälften kvinnor och hälften män. Antal personer som var beviljade hemtjänst i ordinärt boende eller Prop. 2000/01:149 boende i en särskild boendeform fördelade på ålders- Källa: statistik avseende insatser till personer med funktionshinder 1999, 2000:7 Kommunernas taxemodeller kan översiktligt delas in i fyra huvud- modeller: enhetstaxa (lika avgift för alla oavsett insatsernas omfattning och den enskildes inkomst), insatsrelaterad taxa (avgiften beror på typen/omfattningen av beviljad insats), inkomstrelaterad taxa (avgiften grundar sig på den enskildes inkomst), samt insats- och inkomstrelaterad taxa (avgiften baseras på både insats och inkomst). har kommunernas taxor i allt högre utsträckning kommit att baseras på den enskildes inkomst. har enhetstaxor blivit allt ovanligare liksom taxor som enbart tar hänsyn till typen av insats och/eller insatsernas omfattning. Enligt en studie som genomförde tillämpade av kommunerna någon form av inkomstrelate- rad taxa i ordinärt boende och serviceboende. Även Statistiska Central- byrån och har i en studie kommit fram till ungefär samma resultat. Motsvarande studie av dessa myndig- heter visar på en fortsatt ökning av kommuner där inkomsten påverkar avgiften. I av kommunerna fanns då någon form av inkomstrelaterad taxa i ordinärt boende och serviceboende. I särskilt boende var det vanligare med inkomstbaserade taxor som inte tog hänsyn till insatsernas omfattning och något mer ovanligt med enbart insatsrelaterade taxor jämfört med ordinärt boende. Andel kommuner med viss taxetyp i ordinärt respektive särskilt bo- ende (procent) Både insats- och inkomstrelaterad taxa Källa: , Taxor och avgifter för vård och omsorg, 2000:1 Taxor för hemtjänst m.m. Kommunerna har, såsom redovisats i kapitel 5.3, i enlighet med bestäm- melserna i 8 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453) rätt att ta ut avgift för bl.a. hemtjänst, boende i särskild boendeform samt boende i bostad med särskild service personer med funktionshinder. I stort sett samtliga kommuner tog ut avgift för dessa insatser men tillväga- gångssättet varierade mycket. Varje kommun hade i praktiken ett helt I många kommuner fanns t.ex. vid sidan av en ordi- narie hemtjänsttaxa en eller flera separata taxor främst för servicein- Bl.a. debiterades hjälp med städning enligt separat taxa i knappt Andra tjänster som i varierande utsträckning debiterades enligt separata taxor var trygghetslarm, matdistribution, tvätt, fönsterputs, dagligvaruinköp och matlagning i hemmet. separata taxor för insatserna städning, tvätt och trygghetslarm samt kostnad för möbler ökade inte . kommuner förekom även att avgifter för vissa tjänster, förbruknings- artiklar m.m. i särskilt boende med helinackordering debiterades enligt Det gällde främst insatserna städning, tvätt och trygg- hetslarm samt kostnad för möbler och hygienartiklar. att vissa kommuner inte erbjöd hemtjänstinsatser som bistånd enligt Det gällde främst insatserna städning, dagligvaruinköp, ledsagning, avlösning av anhörig samt promenader. Några mått på avgifternas storlek av samtliga omsorgstagare betalade avgift för insatser inom äldreomsorgen. frielse, oftast på grund av att deras inkomster var för låga och/eller boendekostnader för höga. Avgift för hemtjänst för ålderspensionärer Källa: , Taxor och avgifter för vård och omsorg, 2000:1 Som framgår av tabell 4 betalade en ålderspensionär med för åldern normal inkomst och normal hyra () för nio timmars hjälp med serviceinsatser (avser medianvärdet i medelkommunen). En låg- respektive höginkomsttagare betalade cirka 300 respektive för samma volym insatser i samma typ av kommun och vid samma hyresnivå. Vid en högre hyres- nivå () minskade avgiften för denna volym service med mellan beroende på inkomst. Avgift för hemtjänst för ålderspensionärer Källa: , Taxor och avgifter för vård och omsorg, 2000:1 Avgiften för 35 timmars hjälp med service och personlig omsorg uppgick till för en normalinkomst- tagare vid hyresnivån (även här avser beloppet medianvärdet i medelkommunen). En låg- och höginkomsttagare i samma typ av kommun och med samma hyra betalade cirka 400 respek- tive för samma volym insatser. Vid den högre hyresnivån () var avgifterna för låg- och medelinkomst- tagarna drygt 100 respektive lägre medan högin- komsttagarens avgift var oförändrad. Avgifter för heldygnsomsorg och kost för ålderspensionärer i särskilt boende Källa: , Taxor och avgifter för vård och omsorg, 2000:1 För kost, vård och omsorg dygnet runt i särskilt boende (exkl. hyra) betalade en person med normal inkomst och en för detta boende normal hyra () i avgift i medelkom- munen (medianvärdet). Låginkomsttagaren betalade och höginkomsttagaren . Vid hyresni- vån var avgifterna lägre beroende på inkomst. Dessa avgifter avser insatser som kommunen ger enligt både socialtjänstlagen och hälso- och sjukvårdslagen. Högsta avgift som kan respektive faktiskt debiteras Källa: , Taxor och avgifter för vård och omsorg, 2000:1 Medianvärdet för den högsta avgift som enligt kommunernas taxeregler kunde debiteras för hemtjänst uppgick till och för heldygnsomsorg och kost till . Inom dessa mediankommuner var skillnaderna mellan (teoretiskt) möjliga och faktiskt debiterade avgifter mycket liten. Av tabellen fram- Prop. 2000/01:149 går också att skillnaderna var mycket stora mellan högsta möjliga avgiftsnivå och högsta faktiska avgiftsnivå i kommuner med hög maximal avgift. Jämfört med har kommuner med lägst avgiftstak höjt sina tak . Kommuner med de högsta taken har i huvudsak bibehållit sina nivåer. Boende- och avgiftsutredningen konstaterar i sitt betänkande (SOU 1999:33) att många kommuner valt att tillämpa begreppet självkostnad i enlighet med vad som gällde i äldre lagstiftning (socialhjälpslagen). Kostnaden för en viss tjänst får därvid utgöra taket för vad kommunen kan debitera i avgift. är det självkostnaden definierad på detta sätt som avses med de högsta avgiftsnivåer som anges i kommunernas taxor. Även kommuner som inte anger något belopp för högsta avgift tillämpar i regel denna tolkning av begreppet. Självkostnaden för en plats i särskilt boende kan överstiga . Medianvärdet för högsta avgift i korttidsboende uppgick till . Medianavgifterna i de kommuner där avgift togs ut för dagverksamhet, trygghetslarm och hemsjukvård uppgick till 50, 100 respektive . Avgift för hjälp- medel och/eller utprovning av sådana debiterades i ett mindre antal kommuner. Ingen kommun tog ut avgift för inkontinensartiklar. Medianvärdet för lägsta avgiftsnivå uppgick till i ordinärt boende och i särskilt boende. När även kosten inräknas i det särskilda boendet uppgick medianavgiften för lägsta avgift till . Skillnaderna i avgifter inom en kommun mellan personer med hög respektive låg inkomst ökade . Anledningen är främst att andelen kommuner där inkomstens storlek påverkar avgiften ökade från samt att inkomstens storlek fått en större påverkan på avgiften. I kommuner med höga avgiftstak var ibland skillnaderna i avgift för samma insats betydande mellan personer med olika inkomst. Även avgiftsskillnaderna mellan kommunerna ökade mellan och . Inkomster och utgifter som beaktas i avgiftssättningen Av kommuner med inkomstrelaterade taxor utgick en majoritet från aktuella skattepliktiga inkomster. I flertalet kommuner räknades kapitalinkomster in i avgiftsunderlaget. Det var något vanligare att man utgick från taxerade kapitalinkomster jämfört med aktuella kapital- inkomster. Ungefär var tionde kommun tillämpade någon form av scha- blonberäknad intäkt av kapital. En vanlig modell för detta var att kom- munen använde sig av samma regelverk som vid beräkningen av hur förmögenheten påverkar reduceringen av bostadstillägg för pensionärer (). Förmögenheten kunde även påverka avgiftssättningen på annat sätt, t.ex. vid prövning av jämkning. Bortsett från bostadstillägg räknades bidrag och andra ersättningar endast i begränsad utsträckning in i avgiftsunderlaget (Tabell 8). Avgiftsgrundande inkomster bland kommuner med inkomstrelate- Prop. 2000/01:149 rad taxa 1) Schablonberäknad intäkt av kapital Skattefri del av vårdbidrag 1) Inkomstrelaterade taxor för avgifter i ordinärt boende förekommer i 239 kommuner, motsvarande i särskilt boende är 202 kommuner. Källa: ,Taxor och avgifter för vård och omsorg, 2000:1 Tillgängliga uppgifter om kommunernas användning av brutto- respek- tive nettoinkomster vid fastställande av avgifter finns endast för . Det året tillämpades de båda beräkningssätten i ungefär lika stor omfatt- ning. hämtade tre fjärdedelar av kommunerna regelmässigt in upp- gifter om bostadskostnaden vid avgiftssättning, jämfört med en femtedel . I en majoritet av kommunerna påverkade emellertid bostads- kostnaden avgiften endast inom det särskilda boendet. En femtedel av kommunerna efterfrågade uppgifter om enskildas kostnader för hälso- och sjukvård, tandvård, läkemedel och hjälpmedel i samband med avgiftssättning. Detta skedde dock nästan uteslutande först i samband med prövning om rätt till nedsättning av avgiften. tog av kommunerna hänsyn till hela hushål- lets (båda makarnas) ekonomiska situation vid avgiftssättningen när den ena personen bor kvar i den tidigare gemensamma bostaden och den andra har flyttat till en särskild boendeform. Var fjärde kommun beräk- nade avgifterna på det sätt som är förmånligast för båda makarna, jämfört med var tionde . Detta innebär att om det är omsorgstagaren som har den högsta inkomsten så räknas båda makarnas inkomster ihop och delas med två och om det är makens inkomst som är högst så beräknas avgiften enbart på grundval av omsorgstagarens inkomst. I av kommunerna togs vid avgiftssättningen hänsyn till make eller sambos situation då den ena av två makar får hemtjänst i det ordinära boendet. De flesta kommuner tog hänsyn till hushållets gemensamma inkomst om båda makarna får hemtjänst. Ungefär var sjätte kommun hade vidtagit åtgärder med anledning av den nya bestämmelsen i 8 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453) om kommunernas skyldighet att uppmärksamma situationen för maka eller sambo till person med stort omsorgsbehov. Lika många kommuner planerade någon form av åtgärder. De kommuner som genomfört ändringar i sina taxesystem hade i ungefär hälften av fallen ändrat sina regler för när nedsättning av avgiften kunde ske. var det också vanligare att kommunerna själva initierade en ekonomisk prövning av make eller sambos situation jämfört med . infört förbehållsbelopp för kvarboende när maken eller sambon flyttar till Prop. 2000/01:149 särskilt boende. Några kommuner hade också infört förmånligare regler Vissa kommuner beaktade yngre funktionshindrade personers särskilda kostnader på så sätt att förbehållsbeloppet för denna grupp bestämdes till en högre nivå än för andra omsorgstagare alternativt att taxan för denna grupp var lägre (kapitel 6.3). Tillgängliga uppgifter tyder på att det enbart skett mindre förändringar av kommunernas taxesystem . De redovisade förhållandena i kapitel 6.2 är således i allt väsentligt aktuella även . har vid ett antal tillfällen samt även och () följt upp hur kommunerna tillämpar socialtjänstlagens bestämmelser om förbe- hållsbelopp. Den senaste uppföljningen genomfördes av SCB på Social- styrelsens uppdrag och baserar sig på kommunernas taxekonstruktioner . Redovisningen nedan bygger i allt väsentligt på resultatet från denna undersökning. hade av kommunerna fastställt förbehållsbe- lopp för äldre i ordinärt boende, vilket är en ökning med cirka 2 procent- enheter jämfört med . Andelen kommuner som hade ett fastställt förbehållsbelopp i särskilt boende uppgick till vilket var samma nivå som . Förbehållsbeloppens nivåer bestämdes på olika sätt. Det var vanligt att kommunen beslutade beloppet till en fastlagd an- del av antingen prisbasbeloppet eller den enskildes inkomst. Många kommuner utgick också ifrån rekommendationer beträffande nivån på försörjningsstödet enligt socialtjänstlagen (fastställer regeringen i förordning en riksnorm för socialbidragets nivå för vissa utgifter som den enskilde har). Förbehållsbelopp relaterade till enskildas inkomst var mer vanligt förekommande i särskilt boende jämfört med ordinärt boende. Ett skäl till detta var att många kommuner tillämpade taxor som följer den s.k. 30/20-regeln (se kapitel 5.3) eller andra regler med liknade konstruktion och innehåll. uppgick förbehållsbeloppet för ensamstående (medianen) till i ordinärt boende och i särskilt boende med heldygnsomsorg och kost. För sammanboende per- soner uppgick beloppet till i ordinärt boende (inkl. kost) respektive i särskilt boende (exkl. kost). Spännvidden mellan kommunerna var stor när det gäller förbehållsbe- loppens nivåer. I ordinärt boende skiljde det mellan lägsta och högsta förbehållsbelopp i de fall kost skulle betalas med förbehållsbeloppet. I särskilt boende uppgick skillnaden till i de fall kost inte skulle betalas med förbe- Prop. 2000/01:149 hållsbeloppet. Orsakerna till nivåskillnaderna var varierande. gällde dock att de endast i begränsad utsträckning kunde förklaras med skillnader i de kostnader beloppen avsågs täcka, skillnader i vad som täcktes av avgiften för eller skillnader i vad som låg utanför förbehållsbeloppet och därmed kunde leda till att avgiften sattes ned. Förbehållsbeloppens nivåer har ökat endast marginellt medan de kommunala avgifterna liksom levnadskostnaderna ökat något. Under den tidigare mätperioden 19951997 minskade för- behållsbeloppen i ordinärt boende i vissa kommuner. Den sänkta social- bidragsnormen kan vara ett skäl till denna utveckling. I många kommu- ner låg förbehållsbeloppens nivåer i ordinärt boende fortfarande års nivåer. Variationerna var stora mellan kommunerna beträffande vad förbehålls- beloppet skulle räcka till i såväl ordinärt som särskilt boende. I ordinärt boende skulle dock beloppet i nästan alla kommuner täcka kostnader för färdtjänst, fotvård, tandvård, läkarvård, läkemedel samt möbler. I de flesta kommuner skulle förbehållsbeloppet även täcka kostnader för rehabilitering, hushållsel och fönsterputs. I ett mindre antal kommuner skulle beloppet täcka kostnader för trygghetslarm och tvätt. I särskilt boende skulle beloppet i nästan alla kommuner räcka till läkemedel, läkarbesök, tandvård, fotvård och möbler. I de flesta kommuner skulle beloppet täcka kostnader för rehabilitering och möbler. I ett mindre antal kommuner skulle insatser som tvätt, fönsterputs och trygghetslarm finan- sieras via förbehållsbeloppet. Förbehållsbelopp för yngre personer med funktionshinder Av kommunerna hade ett högre förbe- hållsbelopp för yngre personer med funktionshinder i ordinärt boende. Andelen kommuner med högre förbehållsbelopp för denna grupp i ordi- närt boende ökade . I dessa kommuner hade yngre personer med funktionshinder i ordinärt boende ett förbehållsbelopp som i medeltal var högre än andra gruppers förbehållsbelopp men detta tillägg varierade kraftigt mellan olika kommuner. Jämfört med hade yngre funktions- hindade personers förbehållsbelopp ökat mer än förbehållsbeloppen för andra grupper. Förbehållsbeloppen för yngre personer med funktions- hinder omfattade i stort sett samma poster som för äldre omsorgstagare. Ett alternativ till högre förbehållsbelopp för yngre personer med funk- tionshinder är lägre avgifter. av kommunerna hade en lägre taxa för funktionshindrade personer . Jämfört med var andelen kommuner med lägre taxa för denna grupp oförändrad. Tillgängliga uppgifter tyder på att de redovisade förhållandena vad gäller förbehållsbelopp äger giltighet även för perioden . 6.4 Enskildas ekonomiska situation () har, utöver taxor, avgifter och förbehålls- belopp, även följt utvecklingen av äldreomsorgshushållens ekonomiska situation. Med hjälp av befintliga registerdata har SCB på upp- drag kartlagt äldreomsorgstagarnas ekonomiska situation i för- hållande till då gällande nivå för försörjningsstödet enligt socialtjänst- lagen. av hemtjänsttagarna låg detta år under nivån för försörjningsstödet när hyran var betald.