prop · GO0379 · 2001-01-01 00:00:00 — Det föreslås vidare att det skall finnas utbildning på central nivå som tar sikte på att vidareutbilda poliser i att handlägga barnmisshandelsärenden. Dessa och övriga förslag i betänkandet bereds i . Men förslagen och de uppdrag som aviseras i denna proposition omfattar givetvis även barn och ungdomar som utsatts för brott. Olika åtgärder behövs I regeringens strategi för att öka stödet till brottsoffer ingår även andra komponenter. En betydelsefull sådan är polisens arbete med brottsofferfrågor. Brottsofferarbetet är enligt regeringens mening en viktig del i den polisiära verksamheten. Det är angeläget att polisen är medveten om detta och att denna insikt genomsyrar polisens arbete. Polisen är ofta den första representant för samhället som brottsoffer kommer i kontakt med. Mötet mellan ett brottsoffer och polisen är därför mycket viktigt ur flera olika aspekter. Vad som för den enskilde polismannen kan uppfattas som en rutinhändelse är inte sällan för den drabbade något som endast inträffar en gång i livet och som väcker starka känslor. Det är viktigt att polisen har kunskap om och förståelse för hur sårbar en person kan vara efter att ha varit med om en starkt känsloladdad händelse. Detta har betydelse både för medborgarnas förtroende för rättsväsendet och för polisens, åklagarens och domstolens utredning respektive prövning av det inträffade. Det har i olika sammanhang framförts önskemål till regeringen om att regeringen bör ingripa i polisorganisationen och se till att det inrättas särskilda brottsofferenheter. Det ankommer dock inte på regeringen att lämna synpunkter på hur polisen bör organisera sin verksamhet. Generellt sett bör brottsofferfrågor vara en integrerad del i polisarbetet. är det naturligtvis angeläget att det finns en klar ansvarsfördelning vid varje polismyndighet för brottsofferverksamheten. arbetar emellertid kontinuerligt för att förbättra polisens stöd till brottsoffer och hur detta stöd skall organiseras ankommer det på myndigheten själv att ta ställning till. Organisationen kan också se olika ut inom olika polismyndigheter. i län har t.ex. långt framskridna planer på att inrätta en "brottsofferenhet" med central placering i myndigheten. Ytterligare en betydelsefull komponent i regeringens strategi är vilken, på samma sätt som Brottsofferfonden, tillskapades i syfte att förstärka brottsoffrens ställning. När Brottsoffermyndigheten bildades så var det bland annat för att skapa förutsättningar för bättre överblick, samordning och utveckling av brottsofferområdet. Myndigheten har under de som den funnits på ett påtagligt sätt bidragit till att lyfta fram brottsofferfrågor i olika sammanhang. Inom myndigheten finns numera en omfattande kunskap som det är angeläget att tillvarata i det fortsatta arbetet. Regeringen har därför för avsikt att ge en mycket aktiv roll också i det fortsatta brottsofferarbetet. En annan viktig del av regeringens strategi är att korta handläggningstiderna inom rättsväsendet och öka uppklaringsprocenten vad gäller brott. Regeringen tillsatte i detta syfte en särskild beredning med uppgift att lämna förslag på hur dessa mål skall uppnås (dir. 2000:90). Beredningens uppdrag omfattar till en början ett antal huvuduppgifter. Den skall undersöka möjligheterna att förkorta den genomsnittliga tiden från det att ett brott anmäls till dess dom faller och kan verkställas. Beredningen skall också överväga på vilket sätt den brottsutredande verksamheten ytterligare kan förbättras. Därutöver skall beredningen behandla vissa övergripande frågor om myndigheters lokalisering samt utbildning, kompetensutveckling och personalrörlighet inom rättsväsendet. Som nämnts ovan bedömer regeringen det som nödvändigt att även föreslå vissa lagändringar för att ytterligare öka det lagreglerade stödet för dem som utsatts för brott. När det gäller besöksförbudslagstiftningen fann att lagen fungerar relativt väl men att den bättre bör avpassas efter parternas förhållande i det enskilda fallet. Regeringen delar denna bedömning men anser också, vilket många tragiska händelser visat , att ytterligare åtgärder måste vidtas för att förbättra skyddet för förföljda och våldsutsatta kvinnor. Inom utreds möjligheten att bland annat använda elektronisk fotboja vid överträdelse av besöksförbud. Ändringar i lagen (1988:609) om målsägandebiträde och en ökad satsning på mer stöd till vittnen och målsäganden är viktiga åtgärder, dels för att öka brottsoffrens trygghet och möjlighet att tillvarata sin rätt under den straffrättsliga processen, dels för att söka förhindra att målsäganden och vittnen på grund av exempelvis rädsla undandrar sig att vittna. Likaså måste det anses angeläget att den som utsatts för så allvarliga hot mot sin säkerhet att han eller hon för att skydda sig måste byta identitet inte också skall behöva drabbas ekonomiskt. I denna del lämnar regeringen dock inget förslag eftersom regeringen anser det vara nödvändigt att utreda om ersättning även skall kunna utgå i andra fall där någon på grund av hot tvingas skydda sin identitet (se nedan avsnitt. 5.2 Utbildning för rättsväsendet Regeringens bedömning: , och bör var och en få i uppdrag att i samverkan med genomföra utbildning i brottsofferfrågor för personal som ännu inte genomgått sådan särskild utbildning. , och bör vidare få i uppdrag att i samråd med ta fram handlingsplaner för hur respektive myndighet skall arbeta för att se till att berättigade krav från brottsoffren på polis, åklagar- och domstolsväsendet uppfylls. Myndigheternas handlingsplaner bör redovisas till regeringen i samband med årsredovisningen för . Utredningens bedömning: Utredningen har föreslagit att , och skall få i uppdrag att inom respektive område anordna utbildning i brottsofferfrågor. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig i dessa frågor instämmer i huvudsak med utredningens överväganden. Skälen för regeringens bedömning: En betydelsefull faktor för vilka konsekvenser ett brott kan få för den enskilde individen är de följdhändelser som brottet medför. Händelsen i sig utgör inte alltid det största hotet mot den drabbades framtida psykiska hälsa. Lika avgörande kan bemötandet eller bristen på lämpliga åtgärder och information vara efter det att händelsen ägt rum. Människor i kris måste behandlas på ett sådant sätt att risken för en så kallad sekundär traumatisering minskas. Med sekundär traumatisering avses den psykiska stress som kan uppstå till följd av att omgivningen reagerar på ett för den drabbade negativt sätt. Det sekundära traumat kan uppstå i mötet med exempelvis polis, åklagare eller domare som saknar kunskap om och förståelse för hur sårbar en person är efter att ha varit med om en starkt känsloladdad händelse. Information behövs för att den som utsatts för brott skall kunna ta tillvara sin rätt. Information behövs också för att han eller hon skall kunna återfå kontrollen och kunna handskas med sin situation. Men ett gott omhändertagande är inte bara av central betydelse för offrets rehabilitering. Det är också av största betydelse ur rättssäkerhetssynpunkt. Får människor intrycket av att rättsväsendets representanter nonchalerar eller bagatelliserar vissa typer av brott finns det en uppenbar risk att förtroendet för rättsväsendet minskar. Brister såväl vad gäller hänsynsfullt bemötande som när det gäller att ge relevant information kan svårligen åtgärdas genom ny eller förändrad lagstiftning. Vad som måste komma till stånd är en attitydförändring hos dem som i sitt dagliga arbete möter brottsoffer. Det är därför regeringens övertygelse att utbildning i olika brottsofferfrågor är av stor betydelse för att åtgärda flertalet av de brister som genom sina undersökningar visat alltjämt finns vad gäller samhällets omhändertagande av och stöd till brottsoffer. Sedan betänkande presenterades har utbildning i brottsofferfrågor genomförts, men i varierande omfattning, inom polis-, åklagar- och domstolsväsendet. Längst har Riksåklagaren kommit som tillsammans med har genomfört utbildning för i stort sett alla åklagare i landet. Enligt regeringens mening bör liknande utbildningsinsatser genomföras för personal inom polis- och domstolsväsendet samt för annan berörd personal inom åklagarväsendet. Regeringen avser därför att uppdra åt envar av , och att i samverkan med anordna utbildning för den personal inom respektive myndighet som i sitt dagliga arbete kommer i kontakt med människor som utsatts för brott. För att ytterligare understryka vikten av att konkreta resultat uppnås avser regeringen dessutom att uppdra åt nämnda myndigheter att i samråd med ta fram handlingsplaner för hur respektive myndigheter framgent skall arbeta för att tillse att berättigade krav från brottsoffren på polis, åklagar- och domstolsväsendet uppfylls. 5.3 Samverkan 5.3.1 Samordning mellan myndigheter Betydelsen av ett nära samarbete mellan polis, åklagare och domstolar har uppmärksammats allt mer . Detta har bland annat lett till att regeringen påbörjat ett omfattande arbete för att modernisera rättsväsendet. Arbetet omfattar organisationsförändringar, förändrade och nya arbetsmetoder, personalutbildning och annan kompetensutveckling. Arbetet skall i ökad utsträckning utgå från en helhetssyn på verksamheten och, med bibehållen respekt för den inbördes rollfördelningen, långtgående myndighetssamverkan. Medborgarperspektivet är grunden för och skall genomsyra allt arbete. Det gäller såväl i det brottsförebyggande arbetet som i de olika myndigheternas arbete med att lösa tvister, tillgodose rättsanspråk, utreda och lagföra brott, verkställa straff och ge stöd till brottsoffer. En rad olika projekt för att förbättra samverkan har inletts. Som exempel kan nämnas att det vid landets samtliga åklagarmyndigheter i samverkan med berörda myndigheter har inletts så kallade rättskedjeprojekt. Med rättskedjeprojekt menas att myndigheterna inom rättsväsendet, med iakttagande av den inbördes rollfördelningen, är beroende av varandras verksamhet för att tillgodose den enskilde medborgarens krav på minskad brottslighet och ökad trygghet. Målet med projekten är att med bibehållen kvalitet och rättssäkerhet åstadkomma en snabbare genomströmning genom hela rättskedjan från brottsanmälan till slutlig lagföring. Detta kommer att komma såväl brottsoffren som de misstänkta gärningsmännen till godo. De rättsvårdande myndigheterna kan dock endast göra en del av det som sammantaget måste till för att förbättra situationen för brottsoffer. För att åstadkomma ett fullgott omhändertagande måste även andra aktörer involveras i långt större utsträckning än vad som hitintills varit fallet. På det lokala planet finns en rad kommunala inrättningar, privata initiativ, ideella organisationer, lokala brottförebyggande råd och andra aktörer som direkt eller indirekt kan hjälpa och stödja brottsoffer. 5.3.2 Försöksverksamheter för samordning av ideella krafter fattade beslut om att höja avgiften till Brottsofferfonden (prop. 1998/99:100, bet. 1998/99:FiU27, rskr. 1998/99:249). I anslutning härtill genomförde regeringen även en ändring i förordningen (1994:426) om brottsofferfond för att underlätta för ideella organisationer att erhålla bidrag till sin löpande verksamhet. föreslog denna höjning i sitt betänkande och menade att de ca i årligt tillskott till Brottsofferfonden som den skulle innebära borde tillföras de ideella organisationer som arbetar med brottsofferinriktad verksamhet. Samarbete mellan olika organisationer borde enligt utredningen premieras. kontaktades under arbetets gång av såväl () som av med förslag om hur brottsofferarbetet bäst skulle kunna samordnas. föreslog att det borde tillsättas särskilda länsassistenter med uppgift att samordna verksamheten vid brottsofferjourerna i respektive län. Dessa skulle vara anställda av . Tillgängligheten vid landets brottsofferjourer skulle därmed öka menade man. föreslog i stället att samordnarna skulle vara statligt anställda och att de skulle ha ett övergripande regionalt samordningsansvar. En region kunde tänkas utgöra ett större geografiskt område än ett län och på så sätt skulle inte hela tillskottet till Brottsofferfonden behöva tas i anspråk för att finansiera brottsofferassistenter. Enligt Brottsoffermyndigheten skulle ett statligt huvudmannaskap innebära ett slags kvalitetssäkring och det skulle gagna även andra ideella organisationer i deras löpande verksamhet. En nackdel som myndigheten förutsåg med statligt anställda samordnare var att de ideella organisationerna därmed riskerade att förlora något av sin ideella prägel. föreslog därför att den skulle få genomföra en försöksverksamhet med en statligt anställd regional brottsofferassistent. föreslog emellertid, efter en diskussion om olika tänkbara alternativ för att få till stånd en bättre tillgänglighet, samverkan och samordning ute i de olika länen, att de jourer som vill samverka borde gå samman och hos Brottsofferfonden ansöka om medel för att anställa en brottsofferassistent, eller på annat sätt förbättra tillgängligheten. I en skrivelse till föreslog i samarbete med två parallella försöksverksamheter för samordning av ideella krafter. En med som huvudman och en med som huvudman. Förslagen var likalydande med de förslag som lämnats till . Medel beviljades för båda dessa projekt. projekt kom att förläggas till och omfatta län. BOJ:s projekt - en länscentral - förlades till de två länen och . Syftet med projekt var att få till stånd ett ökat samarbete och en bättre samordning mellan de ideella organisationerna liksom mellan dessa och den offentliga verksamheten. Projektet inleddes med att en "brottsoffersamordnare" anställdes och med en inventering av vilka ideella organisationer som var verksamma i området. Syftet var dels att utröna vilken brottsofferinriktad verksamhet som pågick i länet, dels att informera om projektet och om verksamhet. Inventeringen visade att det stora flertalet myndigheter inte hade någon särskild beredskap för att möta brottsoffer. För att få i gång en diskussion om brottsoffers utsatthet och särskilda behov deltog samordnaren i ett antal utbildnings- och informationsträffar vid myndigheterna. Vidare skapades ett särskilt nätverk, dels för samverkan och erfarenhetsutbyte, dels för att anordna gemensamma utbildningstillfällen i brottsofferrelaterade frågor. Genom nätverksträffar skapades kontaktvägar mellan företrädare för verksamheter med anknytning till brottsoffer. Ett annat syfte med nätverket var att initiera handlingsplaner för brottsofferfrågor. Myndigheterna i regionen tillfrågades om de behövde hjälp för att ta fram handlingsplaner. De fick även via en enkät besvara frågor om vilken beredskap som fanns för att möta brottsoffer. Resultatet av enkäten användes sedan som underlag i det fortsatta arbetet. Ett av målen med projektet var att få till stånd en fungerande verksamhet med stöd till vittnen och målsäganden vid tingsrätter inom regionen (, , och ). När projektet startade hade brottsofferjourerna i länet, med undantag av den i , inte resurser för att genomföra ett projekt av den storleksordning som vittnesstödsverksamhet innebär. Med stöd av samordnaren byggdes vittnesstödsverksamhet upp vid de tre tingsrätter i länet där sådan verksamhet inte fanns tidigare. Konkret innebar detta att ett fyrtiotal personer erhöll s.k. vittnesstödsutbildning. Flera av dem rekryterades från högskolan i . Örebroprojekt har utvärderats av fil. mag. (Samordning av brottsoffer- och vittnesstöd i län, ). Han anser, sammanfattningsvis, att har varit ett lyckat projekt, även om det inte kunde genomföras helt enligt projektplanen. Det har lagt en grund för fortsatt arbete på området. Enligt utvärderaren vore det olyckligt om inte projektet övergick i en fortsättning där strukturer och rutiner blir stabilare och där olika aktörer på brottsofferområdet finner varandra i ett något mer formaliserat men lyhört och flexibelt samspel. Målet med inrättandet av en länsassistent var att öka brottsoffers möjlighet att komma i kontakt med sin lokala jour. Öppettiderna för inkommande telefonsamtal förlängdes från i snitt . Brottsoffer som ringde till den lokala jouren skulle slippa att mötas av en telefonsvarare. Detta var tanken som byggde på antagandet att åtskilliga brottsoffer förmodligen avstår från att lämna ett inspelat meddelande. Brottsofferjouren får då inte möjlighet att bistå dessa. Vid sidan av denna målsättning skulle länscentralen fungera som ett stöd för den allmänna frivilligverksamheten i de lokala jourerna inom de två länen. Projektet påbörjades och pågick till och med . Länscentralen har täckt åtta lokala jourer. Även detta projekt har utvärderats. Utvärderingen har genomförts av vid (En fråga om tillgänglighet. Utvärdering av Brottsofferjourens försök med länscentral i /1999). Han anser, sammanfattningsvis, att det är svårt att dra några slutsatser om huruvida införandet av länscentralen i sig har resulterat i ett ökat antal ärenden. Men det är rimligt att anta att tillgängligheten har blivit bättre. Brottsoffret har mötts av en mänsklig röst som i korta drag har förhört sig om fallet och därefter relativt blivit uppringd av en lokal stödperson. Länscentralens servicefunktion har, menar utvärderaren, även varit till nytta för andra än brottsoffren. Regionens stödpersoner har haft möjlighet att ringa länsassistenterna för att få handledning i besvärliga ärenden. Myndigheter och media har lätt kunnat få information om brottsofferjourernas verksamhet och kunnat erbjudas kontakt med aktuella jourrepresentanter. Utredaren redogör även för vissa problem som fanns när projektet startades. Bland annat var flera av de lokala jourerna oroliga för att länscentralen skulle ta arbete ifrån dem. Vidare ansågs ta dålig hänsyn till de lokala jourernas önskemål, vilket skapade irritation i organisationen. anges dock samtliga lokala jourer vara positiva till verksamheten. Avslutningsvis konstaterar utredaren att försöket med en länscentral var föranlett av önskan att öka jourernas möjlighet att hjälpa brottsoffer i praktiska och medmänskliga frågor. Som emellertid framgår av Brottsofferjourernas egen statistik tilldelas jourerna den övervägande delen av ärendena från polisen. 5.3.3 Fortsatta insatser för bättre samarbete Regeringens bedömning: Polis, åklagare och domstolar bör samverka i frågor som rör stöd till brottsoffer. Det kan också i vissa fall vara önskvärt att sådan samverkan sker med andra myndigheter och med ideella organisationer. Regeringen avser att i regleringsbrevet för uppdra åt , och att verka för att en ökad samverkan i brottsofferfrågor kommer till stånd. bör ges i uppdrag att starta lokal brottsoffersamverkan på ytterligare platser i landet. Utredningens förslag: Utredningen har inga konkreta förslag i denna del. Utredningen har dock framhållit vikten av samarbete mellan myndigheter som kommer i kontakt med brottsoffer. Utredning anser vidare att samarbete mellan olika ideella brottsofferorganisationer bör premieras. Remissinstanserna: Flera remissinstanser har betonat vikten av ett utvecklat samarbete mellan myndigheter och mellan myndigheter och ideella organisationer. Skälen för regeringens bedömning: Ett utvecklat samarbete mellan polis, åklagare och domstolar är av största vikt för att åstadkomma ett gott omhändertagande av brottsoffer. Det kan också vara betydelsefullt att få till stånd samverkan med andra myndigheter, exempelvis mellan polis, åklagare, socialtjänst och ideella organisationer i syfte att utveckla myndigheternas arbete med brottsofferfrågor. Regeringen avser att i regleringsbrevet för uppdra åt , och att verka för att en ökad samverkan i brottsofferfrågor kommer till stånd. De åtgärder som vidtagits skall rapporteras till regeringen i samband med nästkommande årsredovisning. Det ovan redovisade har enligt regeringens mening haft många positiva effekter. Som tidigare framgått ledde projektverksamheten till att vittnesstöd initierades vid tre tingsrätter, att ett nätverk byggdes upp mellan företrädare för olika myndigheter i regionen och att ett flertal utbildningar i brottsofferrelaterade frågor anordnades. De konkreta åtgärder som genomfördes har i sin tur gett efterverkningar som varit mycket positiva och viktiga för utvecklingen av brottsoffertänkandet. Enbart det faktum att en brottsoffersamordnare fanns på plats och hade kontinuerliga kontakter med myndigheter och ideella organisationer gjorde att diskussioner och aktiviteter utifrån ett brottsofferperspektiv ökade. Projektet har ökat medvetenheten om brottsoffers situation i län som i sin har gett "ringar på vattnet" inom flera offentliga verksamheter. Nätverksarbetet utvecklas kontinuerligt. Det finns förutsättningar för att nätverket kan vara den pådrivande kraft som krävs för att ett brottsofferperspektiv skall föras in i det dagliga arbetet på myndigheter i regionen. Kanaler för erfarenhetsutbyte och samarbete har även skapats mellan den offentliga verksamheten och de ideella organisationerna, vilket medför att det engagemang som finns inom organisationerna bättre tas till vara. En annan positiv effekt som förtjänar att nämnas är att samarbetet med högskolan i lett till att brottsofferjourerna fått en bredare rekryteringsbas även för sin ordinarie verksamhet. Att värva vittnesstödjare från högskolan har dessutom på ett naturligt sätt fört in brottsofferperspektivet i högskoleutbildningarna. Under projektåret ökade utbildningsutbudet i regionen inom brottsofferområdet. Flera större utbildningstillfällen anordnades inom områden där ökad kunskap behövs. Som exempel kan nämnas ett stort seminarium om sexualbrott mot barn. Även i angränsande regioner anordnades evenemang utifrån , som syftade till att öka medvetenheten om brottsoffers situation. Enligt regeringens mening torde en starkt bidragande orsak till framgången vara att det funnits en statligt anställd person som varit pådrivande och som fungerat som en länk mellan myndigheterna och de ideella organisationerna. Regeringen anser att det ligger i linje med uppdrag att även framgent i projektform bedriva liknande verksamhet på orter där det bedöms finnas behov av en extra kraftsamling för att få i gång brottsofferarbetet. Regeringen har för avsikt att diskutera de närmare formerna för ett sådant uppdrag med . När det gäller försöksverksamheten med länscentraler har i kontakter med uppgett att det förs diskussioner mellan förbundet och de lokala jourerna om huruvida länscentraler var den bästa modellen eller inte. Enligt uppgift kommer man förmodligen att välja olika lösningar i olika delar av landet. 5.4 Forskning Regeringens bedömning: bör få i uppdrag att förbereda och utforma ett forskningsprogram för viktimologisk forskning och återkomma till regeringen med förslag om hur ett sådant program skall kunna genomföras. Utredningen bedömning: Utredningen har inte behandlat frågan. Skälen för regeringens bedömning: Viktimologi är en förhållandevis ny akademisk disciplin, som internationellt har ökat . I och övriga nordiska länder har dock den viktimologiska forskningen fortfarande liten spridning. Området är tvärvetenskapligt och spänner över vitt skilda ämnen som kriminologi, sociologi, medicin, juridik och psykologi. Den viktimologiska forskningen brottas med problem som rör strukturella och grundläggande förutsättningar för möjligheten att över huvud taget forska inom detta område. För det första råder det brist på handledare, eftersom det finns få disputerade som verkar inom viktimologins område. Av de 51 forskningsprojekt som pågick vid tiden för den inventering, som genomförde , drevs flertalet av doktorander. Detta leder vidare till nästa problem - att finna finansiering för forskningsprojekten. De traditionella forskningsfinansiärerna har inte möjlighet att ge medel till doktorandprojekt. När då antalet disputerade forskare är lågt blir situationen självfallet bekymmersam. Ett tredje problem är att viktimologin konkurrerar om duktiga forskare med andra mer etablerade forskningsämnen.