prop · GO03109 · 2001-01-01 00:00:00 — Vem som är målsägande kan t.ex. ändras under utredningens gång, varför det kan uppstå tveksamhet om vem det egentligen är som avses. En situation där användningen av begreppet målsägande skulle kunna leda till en icke avsedd konsekvens är om en förundersökning lagts ned och det i ett senare skede visar sig att en person, som inte varit målsägande i förundersökningen men som blivit skadelidande till följd av den inträffade händelsen, vill göra ett anspråk på skadestånd gällande mot den tidigare misstänkta personen eller behöver uppgifter för att kunna reglera skadan med sitt försäkringsbolag. Om rätten till insyn i den situationen avser endast målsägande torde uppgifter inte kunna lämnas ut till den skadelidande. Mot den bakgrunden bör enligt regeringens mening i stället begreppet skadelidande användas. Termen skadelidande förekommer t.ex. i skadeståndslagen (1972:207), trafikskadelagen (1975:1410) och trafikförsäkringsförordningen (1976:359). Begreppet omfattar alla dem som tillfogats skada oavsett om detta har skett på grund av brott, i samband med brott eller utan att brottslig gärning föreligger. Vad gäller frågan om insyn i en pågående förundersökning kan konstateras att målsägandens anspråk oftast tas till vara av åklagaren. I 22 kap. 2 § anges att om ett enskilt anspråk grundas på ett brott som hör under allmänt åtal, åklagaren på målsägandens begäran är skyldig att i samband med åtalet förbereda och utföra även målsägandens talan, om det kan ske utan väsentlig olägenhet och hans anspråk inte är uppenbart obefogat. Om åklagaren väcker talan är målsäganden berättigad att biträda åtalet. Det kan således antas främst vara när förundersökningen inte leder fram till åtal som det finns ett behov av insyn. I andra fall tillgodoses detta på annat sätt. Som bl.a. , och påpekat, kan det i och för sig förekomma fall där en målsägande är i behov av uppgifter även ur en pågående undersökning. Detta gäller exempelvis om förundersökningen drar ut och målsäganden önskar att få skadeståndet reglerat. Såvitt framkommit förefaller det praktiska behovet av detta emellertid inte vara särskilt stort. I pågående förundersökningar medför också den sekretess som gäller enligt 5 kap. 1 § sekretesslagen, dvs. till skydd för utredningen, att uppgifter inte kan lämnas ut, även om sekretess inte skulle gälla enligt 9 kap. 17 § sekretesslagen. Mot bakgrund av det sagda - och då det skulle medföra betydande praktiska och lagtekniska svårigheter att, inom ramen för detta lagstiftningsprojekt, låta en förbättrad rätt till insyn omfatta även pågående förundersökningar - begränsas regeringens förslag till att avse endast rätt till insyn i avslutade förundersökningar. Insyn i andra brottsutredningar Skadelidande kan ha behov av att få ut uppgifter även ur andra brottsutredningar än förundersökningar. I promemorian föreslås därför att rätten till insyn skall avse även förutredningar, primärutredningar enligt 23 kap. 3 § tredje stycket och förenklade utredningar enligt 23 kap. 22 § . Hovrätten för anser emellertid att osäkerhet råder vad avser sekretessen för uppgifter i andra brottsutredningar än förundersökningar och att det därför är tveksamt att låta regleringen omfatta även dessa. Enligt 9 kap. 17 § första stycket sekretesslagen gäller sekretess, som tidigare framgått, för uppgift om enskildas personliga förhållanden i bl.a. utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål (punkt 1), i angelägenhet som avser användning av tvångsmedel i sådant mål eller i annan verksamhet för att förebygga brott (punkt 2), i angelägenhet som avser registerkontroll och särskild personutredning enligt säkerhetsskyddslagen (1996:627) (punkt 3) samt i åklagarmyndighets, polismyndighets, skattemyndighets, , eller verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott (punkt 4). Enligt regeringens bedömning får den verksamhet som sker inom ramen för förutredningar, primärutredningar och förenklade utredningar typiskt sett anses utgöra sådan verksamhet som avses i 9 kap. 17 § första stycket 4 och således omfattas av sekretess enligt den bestämmelsen (i den mån uppgifterna inte omfattas av sekretess enligt första stycket 1). Av förarbetena till lagrummet framgår visserligen inte att lagstiftaren vid tillkomsten av bestämmelsen haft sådana situationer i åtanke, vilket såvitt avser förutredningar också påpekats av (se beslut , dnr 3251-1993). Eftersom bestämmelsens ordalydelse så klart täcker den verksamhet som bedrivs inom ramen för nämnda utredningsformer ser regeringen emellertid inte något hinder att tolka bestämmelsen på detta sätt. Det kan också noteras att som exempel på uppgifter som omfattas av sekretess enligt punkt 4, i kommentaren till sekretesslagen nämns uppgifter om enskildas personliga förhållanden som polisen får kännedom om i samband med lägenhetsbråk o.d. där den ingriper för att avvärja brott (m.fl., Sekretesslagen. En kommentar, 1998, s. 9:51). I enlighet med det sagda anser regeringen att även s.k. förutredningar, primärutredningar enligt 23 kap. 3 § tredje stycket och förenklade utredningar enligt 23 kap. 22 § bör omfattas av förslaget. Förutsättningarna för insyn i dessa fall bör vara att utredningen avslutats på annat sätt än med beslut att väcka åtal, strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot. Under vissa förutsättningar får en utredning rörande brott inledas enligt 31 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare när någon kan misstänkas för att ha begått brott. Enligt 37 § samma lag får åklagare också, om det krävs från allmän synpunkt, efter framställning av socialnämnd, länsstyrelse eller vårdnadshavare för den unge, begära prövning hos domstol huruvida den unge som misstänks för att ha begått ett brott, har begått brottet (bevistalan). Detta institut, som är avsett närmast för sådana fall där den unge misstänks för en gärning av mycket allvarlig beskaffenhet, har mycket sällan använts i praktiken. En utredning enligt 31 § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare har andra syften än att undersöka om gärningen formellt varit att betrakta som ett brott om den hade begåtts av en straffmyndig person och syftar inte heller till att ta till vara en skadelidandes anspråk. Även den som är är emellertid skadeståndsrättsligt ansvarig för person- eller sakskada som han eller hon vållat. Liksom när det gäller ungdomar mellan femton och , kan dock skadeståndsbeloppet komma att jämkas. Enligt 2 kap. 2 § skadeståndslagen skall den unge ersätta skadan i den mån det är skäligt med hänsyn till hans ålder och utveckling, handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter. En skadelidande kan således ha samma behov av att få del av uppgifter ur en avslutad brottsutredning enligt 31 § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare som ur en brottsutredning enligt . Regeringen delar därför den uppfattning som redovisas i promemorian, nämligen att den som lidit skada skall få möjlighet att ta del av uppgifterna också ur en sådan utredning när den avslutats. Vad gäller frågan vilka sekretessregler som är tillämpliga gör regeringen samma bedömning som gjorts ovan i fråga om förutredningar, primärutredningar och förenklade utredningar. Vem skall ha rätt till insyn? I promemorian föreslås att möjligheten till insyn bör tillkomma en målsägande personligen. Den omständigheten att den som övertagit anspråket från en målsägande i och för sig tillerkänts processuella förmåner när det gäller möjligheten att få sin talan utförd av åklagaren enligt 22 kap. 2 § , anses inte motivera att denne ges en självständig rätt till insyn. Regeringen ställer sig emellertid tveksam till den slutsatsen. Den som övertagit ett anspråk på skadestånd m.m. torde ha ett lika tungt vägande intresse som den som lidit skadan av att få del av uppgifter ur en brottsutredning för att kunna ta sin rätt till vara. Det kan också noteras att den föreslagna regleringen i 27 kap. 8 § omfattar även den som övertagit skadelidandes rätt (se avsnitt 5.3). Regeringen instämmer därför i Försäkringsförbunds uppfattning att även den som övertagit den skadelidandes rätt skall ges möjlighet till insyn i brottsutredningen. 5.2.2 Förutsättningar för uppgifternas utlämnande Regeringens förslag: En skadelidande i en avslutad brottsutredning, som har ett behov av att ta del av uppgifter i utredningen för att få ett anspråk på skadestånd eller på bättre rätt till viss egendom tillgodosett, ges möjlighet att - utan hinder av sekretessen i 9 kap. 17 § sekretesslagen - få ta del av uppgifterna. Uppgifterna skall dock inte få lämnas ut om det för den som uppgifterna rör, eller någon honom närstående, är av synnerlig vikt att de inte röjs. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås att en förutsättning för rätt till insyn skall vara att en målsägande behöver uppgifterna för att få ett enskilt anspråk tillgodosett. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna tillstyrker eller har ingen invändning mot förslaget. anser emellertid att rätten till insyn inte skall förutsätta att målsäganden har behov av uppgifterna för att få ett enskilt anspråk tillgodosett och framhåller att det kan vara angeläget för vissa brottsoffer att ta del av förundersökningen för att kunna bearbeta den traumatiska upplevelsen de varit utsatta för. Även anser att förslaget är alltför begränsat i den delen och menar att en målsägande bör ha rätt till insyn för att kunna få fram underlag för att begära överprövning av ett beslut om nedlagd förundersökning eller för att föra enskilt åtal. Även Riksåklagaren har påtalat att flera frågor som nära anknyter till målsägandens rätt att framställa enskilt anspråk har lämnats obehandlade. Detta gäller inte minst frågorna om insyn till stöd för att väcka enskilt åtal och att begära överprövning. Hovrätten för ifrågasätter om inte uttrycket "synnerliga skäl" med hänsyn till de situationer som avses är väl starkt och menar att det därför möjligen är tillräckligt med "särskilda skäl". Skälen för regeringens förslag: Brottsutredningar innehåller inte sällan integritetskänsliga uppgifter och andra uppgifter vars röjande kan orsaka skada eller men för både allmänna och enskilda intressen. Enligt regeringens mening är det mot den bakgrunden inte rimligt att införa en generell rätt till insyn för skadelidande i förundersökningen. I stället bör det ställas krav på att den skadelidande verkligen är i behov av de efterfrågade uppgifterna som hänsyn tas till eventuella motstående intressen. Den situation där det i första hand bör finnas en rätt för en skadelidande att få del av uppgifter är när han eller hon är i behov av dem för att kunna få ett anspråk på ersättning för skada som uppkommit vid den i förundersökningen eller i annan brottsutredning utredda händelsen tillgodosett. Exempelvis kan en skadelidande ha behov av att få veta vem som vållat en skada för att kunna vända sig till denne med sitt anspråk, antingen direkt eller via domstol. Är den skadelidandes försäkringsbolag inblandat är utbetalningen av försäkringsersättningen inte sällan beroende av att bolaget får tillgång till vissa upplysningar ur förundersökningen. En skadelidande kan också ha behov av att få ut uppgifter för att kunna göra gällande bättre rätt till viss egendom. Sådana omständigheter bör enligt regeringens mening leda till att uppgifterna kan lämnas ut. I promemorian föreslås att rätten till insyn skall begränsas till de fall där den skadelidande behöver uppgifterna för att kunna få ett enskilt anspråk tillgodosett. Ett enskilt anspråk förutsätter emellertid anknytning till en brottslig gärning (jfr 22 kap. 1 § ). Som regeringen närmare utvecklat i avsnitt 5.2.1 bör rätten till insyn inte begränsas till dessa fall, utan behov av rätt till insyn kan finnas även när exempelvis en förundersökning har lagts ned på grund av att den misstänkta gärningen visat sig inte utgöra brott, t.ex. därför att den inte begåtts uppsåtligen. Regeringen föreslår därför, i enlighet med vad som sagts ovan, att rätt till insyn skall föreligga när den skadelidande behöver uppgifterna för att få ett anspråk på skadestånd eller på bättre rätt till viss egendom tillgodosett. I de fall det är rimligt att anta att avsikten hos den som begär att få ut uppgifterna antingen är att få vetskap om vem ett anspråk skall riktas mot eller att få bevis för sin sak, bör i normalfallet tilltro sättas till dennes påstående att han eller hon behöver uppgifterna. Vad gäller en målsägande inkluderar dennes rätt inte bara enskilda anspråk utan även rätten att i vissa fall väcka enskilt åtal. anser därför att rätten till insyn bör gälla även den situationen. Det är dock endast i ett mycket ringa antal fall som målsägande använder sig av den subsidiära åtalsrätten. Regeringen ser därför inte något behov av att, inom ramen för detta begränsade lagstiftningsprojekt, ge målsägande en insynsrätt för att underlätta för dem att föra ansvarstalan mot den misstänkte. Detsamma gäller frågan om överprövning av beslut om nedlagd förundersökning. Inte heller rätt till insyn i det syfte som har aktualiserat bör enligt regeringens mening behandlas i detta sammanhang. Regeringens förslag begränsas därför till att avse skadelidande som har behov av att ta del av uppgifter i avslutade förundersökningar och andra avslutade brottsutredningar för att ta till vara sin rätt till skadestånd eller bättre rätt till egendom. Den omständigheten att en skadelidande har ett berättigat behov av efterfrågade uppgifter bör dock inte alltid medföra att uppgifterna får lämnas ut. En avvägning bör ske mellan den skadelidandes behov av uppgifterna och motstående intressen av att uppgifterna inte röjs. Vissa intressen som skyddas av sekretesslagen är typiskt sett sådana att behovet av insyn bör ge vika för dem. Detta kan gälla både allmänna och enskilda intressen. Det allmänna kan ha ett starkt intresse av att uppgifterna inte lämnas ut. Exempelvis kan det vara av betydelse för en viss brottsutredning eller för rikets säkerhet att uppgifterna inte röjs. Dessa intressen tillgodoses bl.a. genom sekretessen i 5 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100). Det är dock sällan förekommande att det allmänna har några sådana intressen i en nedlagd förundersökning. I de fall det verkligen är så, torde dessa intressen vara så starka att de inte skall behöva stå tillbaka för den insynsrätt som diskuteras. Om en sådan konflikt ändå skulle uppstå torde den gå att lösa genom att vissa uppgifter maskeras eller på annat sätt utelämnas. Även av hänsyn till enskildas intressen kan det enligt regeringens mening finnas fall där uppgifter inte bör lämnas ut, även om den skadelidande har ett berättigat behov av uppgifterna. För den tidigare misstänkte kan det vara av synnerlig vikt att hans eller hennes identitet inte röjs, om så inte redan skett i samband med att brottsutredningen avslutats. Detta kan bero på beskaffenheten av det misstänkta brottet eller på omständigheter hänförliga till den misstänktes person. Det kan också bero på att det finns risk för trakasserier och repressalier. Även uppgifter i brottsplatsundersökningar, läkarintyg, förhörsutsagor och dylikt kan innehålla så graverande uppgifter för en enskild att de inte bör röjas. Det kan också föreligga en allvarlig risk att andra uppgiftslämnare, exempelvis vittnen, som hörts om känsliga förhållanden, tillfogas allvarlig skada om uppgifter om dem lämnas ut. När den misstänkte är samt när utredningen sker enligt 31 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare kan det finnas skäl att ta större hänsyn till enskilda intressen än annars. Hänsyn bör också kunna tas till närståendes intressen av att uppgifterna inte röjs. Uppgifter om enskildas personliga och ekonomiska förhållanden av det slag som diskuteras skyddas av sekretessen i 9 kap. 17 § sekretesslagen. När en skadelidande har ett berättigat behov av uppgifter i en avslutad utredning bör han eller hon kunna få del av uppgifterna utan hinder av sekretess. För att inte allvarligt skada enskilda intressen anser regeringen i enlighet med vad som sagts ovan att uppgifterna dock inte bör lämnas ut när det bedöms vara av synnerlig vikt för den som uppgifterna rör, eller dennes närstående, att de inte röjs. Hovrätten för har ifrågasatt om inte uttrycket "synnerliga skäl" med hänsyn till de situationer som avses är väl starkt och menar att det därför möjligen är tillräckligt med "särskilda skäl". Enligt regeringens bedömning skulle detta dock riskera att leda till att möjligheten att få ut uppgifter blir alltför begränsad. 5.3 Underrättelser enligt 27 kap. 8 § Regeringens förslag: Den underrättelse om att ett beslag kan komma att hävas, som skall sändas till en person som gjort anspråk på beslagtagen egendom, skall också innehålla uppgift om hos vem beslaget har gjorts. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrat sig över förslaget har tillstyrkt det eller inte haft något att invända mot det. Skälen för regeringens förslag: Enligt 27 kap. 8 § skall ett beslag av sådan egendom som någon framställt anspråk på inte hävas förrän efter det att den som framställt anspråket underrättats om att så kommer att ske. Därigenom har den som framställt anspråket getts en möjlighet att själv väcka talan om bättre rätt till egendomen, innan den lämnas tillbaka till den hos vilken beslaget skedde. Av lagtexten framgår att bestämmelsen inte endast avser målsägande utan samtliga som gör anspråk på egendomen. I de flesta fall torde det dock vara antingen målsäganden eller dennes försäkringsbolag som kan tänkas göra sådant anspråk. Den nu redovisade bestämmelsen i 27 kap. 8 § trädde i kraft (prop. 1997/98:168, bet. 1998/99:LU2, rskr. 1998/99:21, SFS 1998:1573). Syftet med att införa underrättelseskyldigheten var att stärka målsägandens rätt och ge denne ökade praktiska möjligheter att få sin rätt prövad. Utredningen om nya regler om godtrosförvärv anförde i sitt betänkande (Vindikation av stöldgods, SOU 2000:56 s. 67) att man erfarit att det omvända skaderekvisitet i 9 kap. 17 § sekretesslagen (1980:100) medfört att en målsägande som vill framställa anspråk på ett föremål som tagits i beslag i vissa fall har nekats att få information om identiteten på den hos vilken beslaget gjorts. Därmed har målsäganden inte kunnat ta till vara sin rätt på det sätt som var avsikten med underrättelseskyldigheten. Regeringens förslag i avsnitt 5.2 ger en skadelidande möjlighet till insyn i avslutade förundersökningar. Med stöd av detta förslag skulle skadelidande, i de fall beslaget hävs i anledning av att förundersökningen läggs ned eller beslut fattas om att åtal inte skall väckas, kunna få upplysning om hos vem beslaget gjorts. En mer praktisk och ändamålsenlig lösning för dessa fall synes enligt regeringens mening emellertid vara att bestämmelsen om underrättelseskyldighet i 27 kap. 8 § kompletteras på så vis att det i bestämmelsen anges att underrättelsen skall innehålla uppgift om hos vem beslaget har gjorts. Enligt 1 kap. 2 § sekretesslagen får uppgift för vilken sekretess gäller enligt denna lag inte röjas för enskild i annat fall än som anges i sekretesslagen eller i lag eller förordning till vilken sekretesslagen hänvisar. Kompletteringen i 27 kap. 8 § kräver därför en hänvisning i sekretesslagen. 5.4 En särskild reglering av möjligheten att lämna ut uppgifter till enskilda rörande trafikolyckor Regeringens förslag: Utan hinder av sekretessen i 9 kap. 17 § sekretesslagen skall polisen på begäran av en enskild som lidit person- eller sakskada vid en trafikolycka få lämna uppgift om identiteten hos en trafikant som haft del i olyckan. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig över förslaget har tillstyrkt eller inte haft något att invända mot det. Skälen för regeringens förslag: I 2 kap. 8 § trafikförordningen (1998:1276) anges att en trafikant som med eller utan skuld haft del i en trafikolycka skall stanna kvar på platsen. I mån av förmåga skall trafikanten hjälpa skadade och medverka till de åtgärder som olyckan skäligen föranleder. På begäran av någon annan som haft del i olyckan eller vars egendom skadats vid olyckan skall trafikanten uppge namn och adress samt lämna upplysningar om händelsen. I andra stycket anges att om egendom har skadats och ingen är närvarande som kan ta emot uppgifter och upplysningar, skall trafikanten möjligt underrätta den som lidit skada eller polis. Har någon person skadats och är skadan inte obetydlig, skall trafikanten möjligt underrätta polis. När en trafikant i enlighet med regleringen underrättar polisen om att han haft del i en trafikolycka där egendom eller person skadats, anses de lämnade uppgifterna normalt vara skyddade av sekretess enligt 9 kap. 17 § sekretesslagen (1980:100). De lämnas därför inte ut till den skadelidande, vilket av många har uppfattats som orimligt. Regeringen delar den uppfattningen. Den i avsnitt 5.2 föreslagna regleringen kan inte alltid tillämpas för att komma till rätta med det aktuella problemet. En trafikants upplysning till polisen om att han orsakat en skada leder nämligen inte alltid till att en brottsutredning enligt 23 kap. görs. För denna situation krävs således en annan lösning än den tidigare föreslagna för att den skadelidande skall få möjlighet att tillvarata sin rätt. För att möjliggöra undantag från sekretessen i dessa fall föreslog regeringen i lagrådsremissen att det i 9 kap. 17 § sekretesslagen skulle införas en bestämmelse som gör det möjligt att i en författning om skyldighet att underrätta en skadelidande vid trafikolycka, i förhållande till enskild göra undantag från sekretessen i 9 kap. 17 § sekretesslagen. Som Lagrådet har konstaterat i sitt yttrande knyter den föreslagna bestämmelsen an till den möjlighet att föreskriva undantag från förbud att röja sekretessbelagda uppgifter som finns i 1 kap. 2 § sekretesslagen. Ett sådant undantag skall anges i sekretesslagen eller i lag eller förordning till vilken sekretesslagen hänvisar. I den föreslagna bestämmelsen hänvisas emellertid till "författning". Lagrådet har påpekat att med författning brukar menas inte bara lagar och förordningar utan också föreskrifter beslutade av förvaltningsmyndigheter och kommuner. Enligt Lagrådet är det därför olämpligt, och rentav i strid med regeln i 1 kap. 2 § sekretesslagen, att använda begreppet författning i den föreslagna lagtexten. Regeringen delar den bedömningen. Den författning som avses med hänvisningen är trafikförordningen. Enligt Lagrådet bör dock hänvisningen i 9 kap. 17 § sekretesslagen inte avse en förordning, eftersom denna är av lägre konstitutionell nivå än sekretesslagen. Resultatet skulle annars bli att blev bunden av innehållet i förordningen utan att det vore fråga om delegation av normgivning i egentlig mening. Mot den bakgrunden förordar Lagrådet att det undantag från sekretessbestämmelserna i 9 kap. 17 § sekretesslagen som regeringen har avsett att ta in i trafikförordningen i stället arbetas in i nämnda paragraf i sekretesslagen. Eventuella bestämmelser som gäller polisens skyldighet att underrätta eller lämna uppgifter till skadelidande kan enligt Lagrådet arbetas in i trafikförordningen. Regeringen har inget att invända mot den av Lagrådet föreslagna lösningen. 6 5 § bötesverkställighetslagen (1979:189) 6.1 Bakgrund Enligt 1 § bötesverkställighetslagen (1979:189) skall bötesstraff verkställas genom uppbörd eller indrivning. Regeringen bestämmer i vad mån uppbörd skall ske. Enligt 3 § bötesverkställighetsförordningen (1979:197) skall, med vissa begränsningar, verkställighet på grund av föreläggande eller på grund av dom eller slutligt beslut som meddelats av tingsrätt eller hovrätt i första hand ske genom uppbörd. är central uppbördsmyndighet.