prop · GO03105 · 2001-01-01 00:00:00 — Behovet av att stävja brottsliga förfaranden gör sig gällande i ett antal olika verksamheter. En begränsning till vissa typer av juridiskt eller ekonomiskt biträde som är mer frekvent förekommande vid ekonomisk brottslighet låter sig inte enkelt göras. Att låta lagen omfatta allt slags juridiskt eller ekonomiskt biträde undanröjer också den ibland svåra gränsdragningen mellan biträde som har karaktären av rådgivning och annat biträde. Lagen kan därmed bli lättare att tillämpa. Straff- och förbudsbestämmelsernas räckvidd bör alltså utsträckas till att omfatta allt slags yrkesmässigt juridiskt eller ekonomiskt biträde. En sådan utvidgning ger emellertid anledning att överväga om straff- och förbudsbestämmelserna är ändamålsenligt utformade. Denna fråga behandlas under följande rubriker. I samband med att lagens tillägmpningsområde ändras bör också det i lagen använda uttrycket "verksamhet" tas bort. Begreppet har gett upphov till viss tveksamhet om det som som åsyftas är en handling - att lämna biträde - eller en verksamhet i betydelsen rörelse (se , Juridisk tidsskrift 1995-96 nr 3 s. 841 f.) Genom att begreppet tas bort ur beskrivningen av vad som omfattas av lagen klargörs att straffbestämmelsen tar sikte på ett visst handlingssätt och att förbudsbestämmelsen avser ett visst slag av biträde, juridiskt eller ekonomiskt, och inte, som vid näringsförbud, driften av en rörelse. Straffbestämmelsen I 2 § första stycket rådgivningslagen föreskrivs att den som i utövningen av rådgivningsverksamhet av grov oaktsamhet främjar en straffbelagd gärning skall dömas för vårdslös rådgivning till böter eller fängelse i högst . Straffet får inte sättas högre än vad som är föreskrivet för den gärning som har främjats. I samma stycke föreskrivs vidare att det inte skall dömas till ansvar i ringa fall. Genom bestämmelserna i andra stycket avgränsas straffbestämmelsens tillämpningsområde ytterligare. Om främjandet utgör medverkan till brott enligt 23 kap. , skall nämligen straffbestämmelsen i första stycket inte tillämpas. Detsamma gäller om det enligt en särskild bestämmelse gäller att straff inte kan följa på medverkan till den gärning som har främjats. Utmärkande för straffbestämmelsen i rådgivningslagen är att oaktsam medverkan till uppsåtligt brott bestraffas, något som inte kan ske med stöd av den allmänna medverkansbestämmelsen i 23 kap. 4 § . Bestämmelsen kan alltså sägas utgöra ett komplement till de allmänna medverkansreglerna i . I förarbetena nämns att det bör krävas av en rådgivare att denne i sin verksamhet handlar med aktsamhet, framför allt om hans biträde kan tänkas gagna brottslighet av olika slag. Genom att straffbelägga även medverkan som sker av oaktsamhet ville lagstiftaren markera att också de rådgivare som står utanför de redan befintliga kontrollsystemen måste vara försiktiga med att lämna råd som kan underlätta brottslig verksamhet (se prop. 1984/85:90 s. 15). Ett annat skäl att utsträcka medverkansansvaret på detta område till vissa oaktsamhetsfall var att det skulle minska olägenheterna av att det i allmänhet är svårt att styrka att en rådgivare har haft uppsåt att främja brott. Vad som ovan har sagts kan antas gälla för juridiskt eller ekonomiskt biträde i allmänhet. Mot bakgrund av den betydelse juridiskt eller ekonomiskt biträde kan ha för att genomföra brott bör alltså det aktsamhetskrav som ställs på rådgivare ställas på alla yrkesutövare som ägnar sig åt detta slags biträde. Oaktsamhetsrekvisitet i straffbestämmelsen bör alltså kvarstå. Enligt den nuvarande bestämmelsen gäller att oaktsamheten skall ha varit grov för att straffansvar skall kunna aktualiseras. Departementschefen anförde att man därmed får en klarare markering mellan straffbart och straffritt, något som är en viktig rättssäkerhetsaspekt inte minst när det gäller kriminalisering av ett vårdslöst förfarande (se prop. 1984/85:90 s. 15). anförde att med bl.a. denna begränsning står bestämmelsen i god överensstämmelse med kravet på rättssäkerhet (se bet. NU 1984/85:19 s. 9). Enligt regeringens mening bör det också i nu aktuella fall - vid andra former av juridiskt eller ekonomiskt biträde än rådgivning - krävas en kvalificerad oaktsamhet för att straffansvar skall komma ifråga. Vad som enligt regeringens mening bör straffbeläggas är sådana förfaranden som består i att lämna biträde trots att det finns en klar risk för att handlandet främjar ett brott liksom förfaranden som påtagligt avviker från god sed och som typiskt sett är ägnade att främja brott, såsom utfärdandet av värdeintyg utan någon som helst kontroll. Ansvar bör således komma i fråga endast i fall där den som lämnar biträde har gjort sig skyldig till oaktsamhet i mera avsevärd mån. Detta synsätt överensstämmer med vad som sägs i motiven till den nu gällande straffbestämmelsen (se prop. 1984/85:90 s. 35). Kravet på att oaktsamheten skall vara grov bör alltså gälla vid allt slags juridiskt eller ekonomiskt biträde. En annan förutsättning för straffbarhet enligt den nuvarande bestämmelsen är att biträdet skall ha främjat en straffbelagd gärning. I förarbetena till den nuvarande bestämmelsen (se prop. 1984/85:90 s. 35) sägs att vad som i olika fall skall krävas för att en straffbelagd handling skall anses ha främjats genom rådgivningen får avgöras i princip på samma sätt som enligt de allmänna medverkansreglerna i 23 kap. . Medverkansreglerna i har allmänt sett ett mycket vitt tillämpningsområde. Främjande av brott kan ske inte bara genom fysiska åtgärder utan också genom psykisk medverkan, såsom att ge någon råd eller annars stärka gärningsmannen i hans uppsåt. Rådgivningslagens tillämpningsområde har dock ett smalare tillämpningsområde, eftersom det skall vara fråga om juridiskt eller ekonomiskt biträde. Främjande av brott kan föreligga även om medverkansgärningen inte kan sägas vara en förutsättning för brottet. I doktrinen har därvid gjorts gällande att ett främjande föreligger också när en person har försökt att underlätta en gärning men faktiskt har motarbetat den (se m.fl., En kommentar s. 23:52 med hänvisningar). En handling som varken fysiskt eller psykiskt har haft inflytande på brottets tillkomst är dock inte att anse som medverkan. vid m.fl. anser att det finns skäl att begränsa den nu aktuella straffbestämmelsens tillämpningsområde till fall där det oaktsamma biträdet faktiskt har underlättat en straffbelagd gärning. En sådan begränsning skulle kunna motiveras av rättssäkerhetsskäl, eftersom gränsen för det straffbara området är förhållandevis oskarp. Regeringen konstaterar för sin del att en begränsning av straffbarheten till fall där biträdet faktiskt har underlättat en gärning innebär att resultatet i det enskilda fallet blir avgörande för om personen i fråga kan straffas. Resultatet kan bli slumpmässigt. Samma grovt oaktsamma biträde, t.ex. ett utfärdande av ett värdeutlåtande endast på grundval av en uppdragsgivares falska uppgifter, skulle i ett fall kunna leda till att ett brott underlättades - personen i fråga fick låna pengar på grund av uppgifterna i utlåtandet - medan det i ett annat fall skulle kunna leda till att brottsplanen uppdagades - någon fattade misstankar på grund av uppgifterna i utlåtandet. Ett syfte med straffbestämmelsen är att påverka personer att avhålla sig från sådant oaktsamt biträde som typiskt sett kan underlätta brottsliga gärningar. Även i vissa fall där det kan ifrågasättas om medverkan verkligen har underlättat brottets genomförande bör alltså ansvar kunna utdömas. Mot den nu angivna bakgrunden är det enligt regeringens mening inte lämpligt att utforma de aktuella medverkansansvaret på ett annorlunda sätt än vad som gäller för medverkansansvar i allmänhet. Såsom straffbestämmelsen är utformad skall det, som nämnts, inte dömas till ansvar i ringa fall. Enligt förarbetena avses med ringa fall i första hand ett främjande av en straffbelagd handling som i det särskilda fallet framstår som bagatellartad (se prop. 1984/85:90 s. 36). Det sägs vidare att det är tydligt att, om brottet är så ringa att straff för uppsåtlig medverkan inte kunnat ådömas, så skall straffbestämmelsen inte tillämpas. Vidare sägs att ansvarsfrihet också bör föreligga om rådgivarens handlande, låt vara grovt oaktsamt, med hänsyn till omständigheterna framstår som ursäktligt. Behovet av en ansvarfrihetsbestämmelse för ringa fall kvarstår även efter en utvidgning av tillämpningsområdet. Som exempel kan nämnas att en värderingsman av grov oaktsamhet har medverkat till ett brott som ligger på gränsen till det straffbara, t.ex. en mindre förbrytelse mot någon näringsrättslig reglering. Inte heller i denna del föreslås alltså någon ändring. Förbudsbestämmelsen Förutsättningarna för meddelande av förbud regleras i 3 § rådgivningslagen. Förbud får meddelas den som i rådgivningsverksamhet har gjort sig skyldig till brott som inte är ringa. I andra stycket sägs att om förbud meddelas omfattar det också medverkan i annans rådgivningsverksamhet. Den föreslagna utvidgningen av lagens tillämpningsområde innebär dels att ett förbud skall kunna åläggas även den som yrkesmässigt sysslar med annat juridiskt eller ekonomiskt biträde än rådgivning och därvid gör sig skyldig till brott, dels att förbudet skall avse allt slags juridiskt eller ekonomiskt biträde, liksom medverkan i biträde som annan ger. Förbudet kommer alltså att aktualiseras i fler situationer . Någon risk för att förbud kommer att åläggas i situationer där det inte är motiverat torde dock inte föreligga. bör det bedömas på grundval av förhållandena i det enskilda fallet om förbud bör meddelas (se vidare avsnitt 4.2). Vidare bör, liksom , förbud inte meddelas vid ringa brott. Uttrycket "ringa brott" är inte avsett att anknyta till den indelning i svårhetsgrader som finns vid ett stort antal brott utan syftar på brott som vid en samlad bedömning framstår som mindre allvarliga, utifrån de syften som ligger till grund för regleringen (se prop. 1984/85:90 s. 37). Ett förbud kommer också att bli mer omfattande. En person som meddelas ett förbud kommer enligt huvudregeln inte att kunna ägna sig åt något slag av juridiskt eller ekonomiskt biträde eller medverka i annans biträde. Om ett förbud skulle anses alltför långtgående i ett enskilt fall, finns det emellertid möjlighet att undanta viss verksamhet från förbudet (se 3 § andra stycket). Utvidgningen av lagens tillämpningsområde ger därför inte anledning att modifiera förbudsbestämmelsen. Av redaktionella skäl bör dock lagtexten utformas så att förbud kan meddelas den som har begått brott när juridiskt eller ekonomiskt biträde lämnats. Enligt regeringens mening är det lämpligt att utvidga rådgivningslagens tillämpningsområde till att avse allt slags juridiskt eller ekonomiskt biträde. Såväl straffbestämmelsen som bestämmelsen om förutsättningar för förbud och förbudets omfattning bör - såsom har framgått - vara utformade på i huvudsak samma sätt som . För att bättre spegla straffbestämmelsens innebörd bör dock brottsrubriceringen ändras till vårdslöst biträde. Till följd av av utvidgningen av lagens tillämpningsområde bör även namnet på lagen ändras. 4.2 Ändrade regler för när förbud bör meddelas Regeringens förslag: I lagen anges att domstolen vid bedömningen av om förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde bör meddelas skall beakta brottslighetens straffvärde och om den som förbudstalan avser har gjort sig skyldig till brott i samband med juridiskt eller ekonomiskt biträde. Har den som förbudstalan avser i samband med juridiskt eller ekonomiskt biträde gjort sig skyldig till brott för vilket det lägsta föreskrivna straffet är fängelse , skall biträdesförbud meddelas, om inte särskilda skäl talar mot det. Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanerna stöder förslaget eller har ingen invändning mot det. Riksåklagaren anser att det bör övervägas om inte förbud skall vara obligatoriskt när förutsättningarna är uppfyllda. StyrelseAkademien motsätter sig en presumtion för förbud vid viss grov brottslighet. Skälen för regeringens förslag: Syftet med nuvarande regler om rådgivningsförbud är att en rådgivare som klart har dokumenterat sin olämplighet att biträda andra genom att begå brott i rådgivningsverksamheten skall kunna hindras att bedriva sådan verksamhet . De bestämmelser om förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde som föreslås har ett liknande syfte. Det kan mot den bakgrunden synas naturligt att pröva frågan om förbud skall meddelas med hänsyn till risken för att den aktuella personen skall göra sig skyldig till nya brott i verksamheten. Ett sådant synsätt kommer också till uttryck i förarbetena till de nuvarande bestämmelserna. Domstolen skall göra en prognos beträffande återfallsrisken och lägga den till grund för sitt avgörande. Bedöms återfallsrisken som liten, bör något förbud inte meddelas (se prop. 1984/85:90 s. 37). Enligt regeringens bedömning är det emellertid tveksamt att låta ett så svårbedömbart kriterium som återfallsrisken vara avgörande för frågan om förbud skall meddelas. Fall som framstår som likvärdiga med hänsyn till de begångna brottens allvar m.m. riskerar att behandlas olika i nu aktuellt hänseende. Lämpligare är att pröva frågan om förbud på grundval av brottslighetens straffvärde. Vidare bör hänsyn tas till om den aktuella personen har gjort sig skyldig till brott i samband med juridiskt eller ekonomiskt biträde. Detta bör komma till uttryck i lagen. Regeringen bedömer att också en prövning enligt de nu angivna kriterierna kommer att fånga upp de fall där ett förbud är motiverat med hänsyn till de inledningsvis angivna syftena bakom lagstiftningen. Bestämmelserna bör utformas så att förbud regelmässigt meddelas i de fall där den aktuella personen har gjort sig skyldig till grov brottslighet när biträde lämnats. Enligt regeringens mening har personen i dessa fall redan genom brottet visat att han är olämplig att lämna juridiskt eller ekonomiskt biträde. För att säkerställa att förbud meddelas i dessa fall kan det vara ändamålsenligt att införa en särskild presumtionsregel. Den kan lämpligen utformas i anslutning till motsvarande bestämmelse i 3 § andra stycket lagen (1986:436) om näringsförbud, dvs. förbud skall meddelas, om den som talan om förbud avser har gjort sig skyldig till brott för vilket det lägsta föreskrivna straffet är fängelse . Presumtionsregeln kommer därmed att bli tillämplig vid bl.a. grov oredlighet mot borgenärer, grovt bokföringsbrott och grovt skattebrott. En särskild fråga är om förbud alltid skall meddelas den som har gjort sig skyldig till brott av de angivna slagen eller om det bör finnas utrymme att i enstaka fall underlåta att meddela förbud. Utredningen har förordat att presumtionen för meddelande av förbud i dessa fall skall brytas om det finns särskilda skäl och har som exempel nämnt den situationen att gärningen framstår som en engångsföreteelse efter många års klanderfritt bedriven verksamhet. Riksåklagaren har mot detta anfört att den som har gjort sig skyldig till ett så allvarligt brott som förutsätts för tillämpning av presumtionsregeln måste anses ha visat en sådan uppenbar brist på respekt för grundläggande normer i samhället att förbud skall anses påkallat även när det kan anses vara fråga om en engångsföreteelse. Regeringen anser för sin del att omständigheterna i det enskilda fallet kan vara sådana att ett förbud inte är påkallat, trots att det är fråga om brottslighet av det kvalificerade slag som den föreslagna presumtionsregeln tar sikte på. Presumtionen bör därför kunna brytas i undantagsfall. För detta bör krävas särskilda skäl, dvs. utrymmet för att underlåta att meddela förbud i de aktuella fallen bör vara begränsat. Enligt regeringens mening bör det för att presumtionen skall brytas inte vara tillräckligt att den aktuella gärningen framstår som en engångsföreteelse. Det bör dessutom vara fråga om en situation där ett förbud skulle drabba den enskilde särskilt hårt och där den samlade effekten av samhällets reaktion på brottet inte skulle stå i proportion till den enskildes skuld. En annan situation där presumtionen skulle kunna brytas är om domstolen med tillämpning av 23 kap. 5 § dömer till ett lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet. Det kan vara fallet om en person endast i mindre grad har medverkat till någon annans grova brottslighet. 4.3 Överträdelse av förbud Regeringens förslag: Vid överträdelse av ett förbud skall förbudstiden förlängas, om inte särskilda skäl talar mot det. Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag. Remissinstanserna: De remissinstanser som har uttalat sig stöder förslaget. Skälen för regeringens förslag: Den som överträder ett rådgivningsförbud skall enligt 8 § första stycket rådgivningslagen dömas till fängelse i högst . Om brottet bedöms som ringa, är straffskalan i stället böter eller fängelse . Enligt andra stycket kan vid överträdelse av förbudet även beslutas om förlängning av förbudstiden . Det nuvarande sanktionssystemet framstår som ändamålsenligt. Enligt regeringens mening bör det dock införas en bestämmelse om att en överträdelse av förbudet skall föranleda en förlängning av förbudstiden, om det inte finns särskilda skäl mot det. En sådan regel överensstämmer med vad som gäller i fråga om näringsförbud och torde också bidra till respekten för regelverket. 4.4 Förbudstiden Regeringens förslag: Ett förbud skall kunna meddelas för upp till . Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som har uttalat sig stöder förslaget. StyrelseAkademien menar att det saknas bärande skäl för att ett förbud skall kunna meddelas för överstigande . Skälen för regeringens förslag: Förbud får meddelas för av högst . När det gäller frågan om hur lång förbudstid som bör bestämmas i det enskilda fallet sägs i lagens förarbeten att förbudstiden får avgöras med hänsyn till omständigheterna, såsom risken för upprepande och brottets svårhetsgrad (se prop. 1984/85:90 s. 38). Om brottet förskyller fängelse , finns det, enligt vad departementschefen anförde, i allmänhet ingen anledning att meddela förbud än . Regelverket bör enligt regeringens uppfattning utformas så att det finns en möjlighet att i varje enskilt fall bestämma en förbudstid av sådan längd att förbudet inte framstår som ett slag i luften. Vid särskilt grova fall kan en förbudstid vara otillräcklig. Fängelsestraffet kan ju vara längre. Det är visserligen inte givet att förbudstiden skall vara längre än fängelsestraffet. Syftet med förbudet är ju i första hand att hindra oseriösa personer från att ägna sig åt juridiskt eller ekonomiskt biträde. Detta syfte uppnås även genom ett fängelsestraff. Den maximala förbudstiden bör emellertid vara längre än . En sådan förändring skapar utrymme för en mera nyanserad bedömning än vad som är möjligt, särskilt vid grov brottslighet eller när det är fråga om återfall i brott. Den övre gränsen kan lämpligen bestämmas till , samma gräns som gäller för näringsförbud. 4.5 Ansvaret för registret över förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde Regeringens förslag: Ansvaret för registret över förbud förs över från till . Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag. Remissinstanserna: De remissinstanser som har uttalat sig stöder förslaget. Skälen för regeringens förslag: förs register över meddelade rådgivningsförbud av . Anledningen till att denna uppgift en gång lades på var att verket redan förde register över meddelade näringsförbud. Den uppgiften fördes dock över till på grund av den allt större roll som verket har fått som central myndighet för företagsregistren (se prop. 1993/94:171). Det är en i viss mån främmande uppgift för att föra register över meddelade rådgivningsförbud eller, med den här föreslagna terminologin, förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde. Det framstår som ändamålsenligt att en och samma myndighet blir huvudman för såväl detta register som registret över näringsförbud, eftersom syftena med förbuden är likartade. Vidare torde det underlätta för dem som efterfrågar registeruppgifter att dessa finns hos en och samma myndighet. Ansvaret för förandet av registret över förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde bör därför föras över till . 4.6 Kungörande av förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde Regeringens förslag: Beslut om förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde skall kungöras. Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som har uttalat sig stöder utredningens förslag eller har ingen invändning mot det. Datainspektionen anser att kungörande är en onödigt ingripande åtgärd. Skälen för regeringens förslag: Möjligheterna att effektivt övervaka att ett förbud iakttas är i praktiken begränsade. Rådgivning eller annat biträde äger ofta rum i sådana former - muntligen, på tu man hand med klienten eller per telefon - att det kan vara svårt för utomstående att få kännedom om att biträde har lämnats. Det ankommer på polis- och åklagarmyndigheterna att utreda och beivra överträdelser. I förarbetena till rådgivningslagen (se prop. 1984/85:90 s. 29) konstaterade departementschefen att det i många fall måste bli svårt för dessa myndigheter att få kännedom om en överträdelse, delvis därför att det ofta saknas målsägande som kan förväntas anmäla brottet. Därför är det, framhöll departementschefen, desto viktigare att andra myndigheter vid behov aktivt medverkar i kontrollen. Tanken är alltså att kontrollen av efterlevnaden av förbuden huvudsakligen skall ske genom att olika myndigheter, som i sin verksamhet kommer i kontakt med dem som har fått förbud, underrättar polis eller åklagare vid misstankar om överträdelser. En förutsättning för att en sådan kontroll skall fungera är att myndigheter och andra lätt kan få tillgång till uppgifter om meddelade förbud. Bland annat för att tillgodose detta informationsbehov gjordes registret över meddelade rådgivningsförbud offentligt. Som nämnts förutsätter en kontroll som bygger på att myndigheter och andra uppmärksammar och reagerar på överträdelser av meddelade beslut att uppgifter om sådana ges en viss spridning. En åtgärd ägnad att förbättra förutsättningarna för kontrollen kan vara att kungöra besluten om förbud. Detta sker med beslut om näringsförbud. Frågan om kungörande berördes i förarbetena till rådgivningslagen. Departementschefen avfärdade då tanken på ett kungörande utan att ge några närmare skäl (se prop. 1984/85:90 s. 30). Det främsta argumentet mot en ordning med kungörande är givetvis att det inkräktar på den personliga integriteten att sprida uppgifter som med hänsyn till förutsättningarna för meddelande av förbud innebär att den har fått biträdesförbud utpekas som brottslig. Mot detta måste vägas betydelsen av att myndigheter och andra kan skaffa sig kännedom om meddelade förbud, något som indirekt torde vara av största betydelse för att förbuden efterlevs. Man bör också ha i åtanke att uppgifterna i registret över meddelade förbud är offentliga. Enligt regeringens uppfattning talar därför övervägande skäl för att beslut om förbud bör kungöras. En bestämmelse om detta bör ges i lag. Den närmare utformningen av förfarandet bör dock kunna beslutas om i annan ordning. 5 Hinder mot att kringgå näringsförbud Regeringens förslag: Den som har meddelats näringsförbud skall inte få inneha fullmakt att företräda vare sig en enskild näringsidkare i dennes näringsverksamhet eller en sådan juridisk person som han till följd av näringsförbudet inte får vara styrelseledamot i. Förbudet skall dock inte omfatta s.k. ställningsfullmakt. Utredningens förslag: Överenstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte några invändningar mot utredningens förslag. anser att förslaget är alltför långtgående och att det skulle vara tillräckligt att förbjuda användningen av generalfullmakter.