prop · GO0334 · 2001-01-01 00:00:00 — Det aktuella direktivet med det åtföljande nationella genomförandet är utan tvekan bland de viktigaste regleringarna med gränsöverskridande förfaranden som förbudsföreläggandedirektivet avser att fånga upp. Regleringen är när det gäller konsumenterna som målgrupp uteslutande avsedd att tjäna som kollektivt skydd för dem i syfte att motverka att de luras av vilseledande reklam. Direktivet har i svensk rätt genomförts i marknadsföringslagen. Marknadsföringslagen tillhandahåller redan de medel som behövs för att förbudsföreläggandedirektivet skall kunna tillämpas här i landet när det gäller vilseledande reklam. Det finns domstol (i första hand) som kan pröva en talan av ett utländskt godkänt organ. Det finns organ som skulle kunna representera konsumentintresset i en talan utomlands mot en utländsk marknadsförare i ett annat EU-land som skickar ifrågasatt vilseledande reklam till med verkan här. Det rör sig härvid antingen om () eller en sammanslutning av konsumenter (eller löntagare). Det är möjligt för domstol att utfärda sådana förbud eller ålägganden som anges i förbudsföreläggandedirektivet samt att meddela interimistiska beslut. 6.5.3 Direktivet om konsumentkrediter I och rådets direktiv /7/EG av om ändring av direktiv /102/EEG om tillnärmning av medlems- staternas lagar och andra författningar om konsumentkrediter (EGT L 101, , s. 17) finns en del artiklar som får anses avse det kollektiva konsumentskyddet. Det gäller artiklarna 3 (reklam eller erbjudanden måste innehålla uppgift om den effektiva räntan), 4 (krav på skriftlig form för avtalet samt innehållet i det skriftliga avtalet), 6 (olika informationskrav i samband med s.k. löpande krediter gällande bl.a. den årliga räntan och tillämpliga avgifter), 7 (återtagande av varor som köpts på kredit), 8 (rätt för konsumenten att säga upp krediten ) och 14 (regleringens tvingande natur till skydd för konsumenten). I konsumentkreditlagen (1992:830) finns nämnda artiklar genomförda genom paragraferna 4 (lagens tvingande natur), 6 och 7 (marknadsföring och information), 9 (kreditavtalet), 20 24 (betalning av skulden ) och 25 (återtaganderätt vid kreditköp). Härutöver finns en bestämmelse om kontantinsats vid kreditköp (14 §). Beträffande sanktioner vid överträdelser av dessa bestämmelser hänvisas till andra lagars sanktionssystem. I fråga om underlåtenhet att lämna information som anges i 6 och 7 §§ eller som annars är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt hänvisas till marknadsföringslagens sanktionssystem (8 § konsumentkreditlagen). Enligt 15 § skall det anses utgöra en sådan handling som avses i 14 § marknadsföringslagen (förbud mot fortsatt marknadsföring av ett visst slag), om en näringsidkare för sin egen eller för någon annans räkning säljer en vara utan att iaktta vad som sägs i 14 § om kontantinsats vid kreditköp. I 26 § anges att, om en näringsidkare använder förbehåll om återtagande vid försäljning av en vara som med hänsyn till sin beskaffenhet eller sitt värde eller på grund av förhållandena på marknaden inte är lämpad som kreditsäkerhet, kan näringsidkaren förbjudas att i liknande fall använda sådana förbehåll. Det anges vidare att i fråga om förbud gäller i övrigt bestäm-melserna i lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. 6.5.4 TV-direktivet När det gäller och rådets direktiv /36/EG om ändring av rådets direktiv /552/EEG om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television (EGT L 202, 30.7.1997, s. 60) har i förbudsföreläggandedirektivets bilaga uttryckligen angetts att det i detta sammanhang endast handlar om artiklarna 10 21. Artikel 21 har utgått. I radio- och TV-lagen (1996:844) finns bestämmelser som genomför artiklarna 10 20 i direktivet. Av artikel 10 framgår bl.a. att TV-reklam och köp-TV skall vara lätta att känna igen och klart avskilda från programtjänsten i övrigt. Vidare regleras i nämnda artikel samt artiklarna 11, 18, 18a, 19 och 19a omfattningen av reklam- och köp-TV-inslagen. Dessa artiklar i direktivet har motsvarigheter i radio- och TV-lagen, dels i 7 kap. om reklam och annan annonsering, dels i 6 kap. 4 § om otillbörligt gynnande av kommersiella intressen. I de övriga berörda artiklarna behandlas främst frågor om sponsring, förbud mot reklam för tobak och sprit samt för medicinska produkter och medicinsk behandling. Också dessa artiklar är genomförda i svensk lagstiftning. och TV har tillsynsansvar i fråga om samtliga berörda regler i radio- och TV-lagen utom bestämmelserna i 7 kap. 3 § (nyhetsuppläsare), 4 § (barnreklam och programledare för barnreklam) och 10 § (reklam för receptbelagda läkemedel och medicinsk behandling som är tillgänglig efter ordination). Beträffande nämnda bestämmelser är i stället KO tillsynsansvarig. har ett medansvar vid tillsynen av efterlevnaden av 7 kap. 10 §. Den slutliga prövningen av överträdelser görs av med stöd av bestämmelsen i 10 kap. 7 § radio- och TV-lagen, enligt vilken en handling som strider mot 7 kap. 3, 4 och 10 §§ nämnda lag skall vid tillämpningen av 4, 14 och 19 §§ marknadsföringslagen anses vara otillbörlig mot konsumenter. Vad gäller frågan om ingripandemöjligheter för och TV som syftar till att säkerställa förbud mot fortsatt reklam i strid mot de radiorättsliga bestämmelserna i 7 kap. radio- och TV-lagen kan ingripandet ske endast i form av utverkande hos förvaltningsdomstol (Länsrätten i ) av en särskild avgift att betalas av den som begår överträdelsen. Däremot saknar nämnden laglig möjlighet att förelägga näringsidkaren vid vite att upphöra med över-trädelsen eller att förbjuda denne att upprepa överträdelsen . 6.5.5 Direktivet om paketresor Rådets direktiv /314/EEG av om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang (EGT L 158, 23.6.1990, s. 59) är genomfört genom lagen (1992:1672) om paketresor samt genom ändringar i resegarantilagen (1972:204). Bestämmelser till skydd för konsumenterna i detta direktiv synes vara artiklarna 3 (beskrivning och information i broschyr etc.), 4 punkterna 1, 2 och 4 (olika informationskrav innan avtal ingås, utformningen av avtal och avtals- villkor samt prisfrågor) samt 7 (säkerhet för återbetalning av erlagda belopp och för hemtransport av konsumenten vid företagets obestånd). Beträffande kraven i artiklarna 3 och 4 finns motsvarigheter i 5 8 §§ paketreselagen. Lagens bestäm- melser kompletteras med regler i föreskrifter och allmänna råd om paketresor (KOVFS 1993:3). Vid brister i informationen gäller marknadsföringslagens bestämmelser (7 § tredje stycket paketreselagen). Med resegarantilagen (1972:204) genomförs artikel 7 i direktivet. Kammarkollegiet är tillsynsmyndighet enligt den lagen. Ärende om ianspråktagande av säkerhet prövas av . 6.5.6 Direktivet om marknadsföring av läkemedel Rådets direktiv /28/EEG av om marknadsföring av humanläkemedel (EGT L 113, 30.4.1992, s. 13) är genomfört genom flera författningar. Det finns bestämmelser dels i marknadsföringslagen (i fråga om tillämpning generellt sett), dels i radio- och TV-lagen (med dess särbestämmelse som ovan redovisas i avsnittet 4.5.4 om TV- direktivet). Vidare finns det i läkemedelslagen (1992:859) en särskild bestämmelse som rör marknadsföring av läkemedel. Enligt 21 § andra stycket skall information som utgör ett led i marknadsföringen av ett läkemedel vara aktuell, saklig och balanserad. Den får inte vara vilseledande. Direktivet innehåller i övrigt bestämmelser om reklam som riktas dels till allmänheten, dels till personer som är verksamma inom hälso- och sjukvård. Motsvarande bestämmelser finns i de av () fastställda "Regler för läkemedelsinformation mm". /KO har tillsyn beträffande vilseledande eller eljest otillbörlig marknadsföring av läkemedel som sker i strid mot marknads- föringslagen eller radio- och TV-lagen. har enligt 23 och 24 §§ läkemedelslagen det allmänna tillsynsansvaret avseende nämnda lag. Det innefattar därför en tillsyn även över efterlevnaden av den särskilda bestämmelsen om information och marknadsföring i 21 §. har också utnyttjat sin ställning som tillsynsansvarig enligt läkemedelslagen genom att bl.a. i ett beslut förelägga ett i stationerat läkemedelsföretag vid vite att upphöra med viss marknadsföring. Beslut som Läkemedels- verket i ett enskilt fall meddelar enligt läkemedelslagen kan överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Så har också skett i det nämnda fallet. I det praktiska arbetet med marknadsbevakning och prövning av överträdelser fungerar också Läkemedelsindustrins informations- granskningsman (IGM) och Läkemedels- information (NBL). 6.5.7 Direktivet om oskäliga villkor i konsumentavtal Rådets direktiv /13/EEG av om oskäliga villkor i konsumentavtal (EGT L 95, 21.4.1993, s. 29) är begränsat till att avse konsumentavtal och avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling. Direktivet, som innehåller såväl civilrättsliga som marknadsrättsliga regler, har följande bestämmelser av intresse. I artikel 2 lämnas bl.a. en definition av vad som kännetecknar "oskäliga villkor". En precisering av i vilka fall ett sådant avtalsvillkor som direktivet omfattar skall anses oskäligt lämnas i artikel 3.1 medan en precisering av när ett avtalsvillkor anses inte ha varit föremål för individuell förhandling görs i artikel 3.2. I artikel 3.3 görs en hänvisning till en bilaga med en vägledande, icke uttömmande lista över kontraktsvillkor som kan betecknas som oskäliga. En regel om vilka omständigheter som skall beaktas vid bedömning av om ett avtalsvillkor är oskäligt finns i artikel 4.1. I artikel 4.2 finns ett undantag från denna regel för vissa centrala delar av avtalet. En föreskrift om utformningen av skriftliga villkor samt en regel om hur ett villkor skall tolkas vid tveksamhet om dess innebörd finns i artikel 5. Vidare finns en regel om påföljd av att ett avtalsvillkor är oskäligt (artikel 6.1) och en bestämmelse om att de nationella rättsordningarna skall innehålla verksamma medel för att bringa oskäliga villkor till upphörande (artikel 7.1) samt föreskrifter om hur reglerna härom skall vara utformade, bl.a. om vem som skall kunna ta initiativ och mot vilka ett förbud eller dylikt skall kunna riktas (artikel 7.2 och 7.3). Direktivet har genomförts i svensk rätt genom lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Lagen är uppdelad på marknads- rättsliga och civilrättsliga bestämmelser. De förstnämnda bestämmelserna (3 9 §§) innebär i huvudsak att får förbjuda vid vite en näringsidkare att i liknande fall använda samma eller väsentligen samma villkor som bedömts vara oskäligt, om förbudet är påkallat från allmän synpunkt eller annars ligger i bl.a. konsumenternas intresse. Talan hos domstolen förs av KO eller, om KO för ett visst fall beslutar att inte väcka talan, av en sammanslutning av bl.a. konsumenter. kan meddela ett interimistiskt beslut. Förbudsföreläggandedirektivet kan utan problem komma till använd- ning vid överträdelser av bestämmelserna om oskäliga avtalsvillkor i konsumentförhållanden. 6.5.8 Direktivet om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende och rådets direktiv /47/EG av om skydd för köparna vad avser vissa aspekter i avtal om nyttjanderätten till fast egendom på tidsdelningsbasis (EGT L 280, 29.10.1994, s. 83) har genomförts i genom lagen (1997:218) om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende. De bestämmelser i direktivet som rör konsumenters kollektiva intresse torde finnas i artiklarna 3, 4 och 6 samt i en bilaga till direktivet. Bestämmelserna avser krav på skriftlig information rörande en hel del aspekter i anslutning till köpet av nyttjanderätten, såsom bl.a. information om rätten att ångra köpet. Vidare föreskrivs att alla de punkter varom information skall finnas tillgänglig i skriftlig form också skall utgöra en integrerad del av avtalet. Medlemsstaterna skall också i sin lagstiftning föreskriva förbud mot förskottsbetalningar av köparen före utgången av den tidsfrist under vilken han kan utöva sin rätt att frånträda avtalet. I den svenska lagen finns informationskrav som motsvarar direktivets i 4 och 5 §§. Enligt 6 § skall marknadsföringslagen tillämpas i fråga om underlåtelse att lämna information enligt 4 och 5 §§. Bestämmelser om avtalet och vad det skall innehålla finns i 7 och 8 §§. 6.5.9 Direktiven om konsumentskydd dels i de fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler (hemförsäljningsdirektivet), dels vid distansavtal (distans-avtalsdirektivet) Rådets direktiv /577/EEG av för att skydda konsumenten i de fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler (EGT L 372, 31.12.1985, s. 31) har tidigare genomförts i svensk rätt genom hemförsäljningslagen (1981:1361). Direktivet och lagen behandlas i anslutning till vad som följer av distansavtalsdirektivet och dess genomförande i svensk lag. och rådets direktiv /7/EG om konsumentskydd vid distansavtal (EGT L 144, , s. 19) är genomfört i svensk rätt genom en ny lag, nämligen lagen (2000:274) om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal (distansavtalslagen). Som framgår av lagens rubrik har hemförsäljningslagens regler inarbetats i den nya lagen. Båda direktiven innehåller regler om krav på information. Hem- försäljningsdirektivet har i artikel 4 regler om informationskrav i skriftlig form som i första hand avser rätten att ångra köpet. Artikel 4 motsvarades tidigare av 4 § hemförsäljningslagen. Den paragrafens första och tredje stycken har med visst tillägg fått sin motsvarighet i 11 § i den nya lagen. Distansavtalsdirektivet innehåller också regler om krav på information (artiklarna 4 och 5). Artikel 4 innehåller bestämmelser om en närings- idkares skyldighet att lämna förhandsinformation till en konsument. Konsumenten skall innan ett avtal sluts få information om bl.a. näringsidkarens identitet, eventuell ångerrätt och varans eller tjänstens väsentliga egenskaper. Konsumenten skall också informeras om priset, inklusive skatter och avgifter, och eventuella leveranskostnader. I den nya distansavtalslagen finns bestämmelser som gäller information vid marknadsföring som syftar till distansavtal (9 §). Bestämmelserna utgör därmed ett komplement till och preciseringar av andra marknadsrättsliga bestämmelser och då framför allt till de bestämmelser som finns i marknadsföringslagen om otillbörlig marknadsföring och reklamidentifi-ering. Enligt reglerna i artikel 5 skall konsumenten på ett tidigt stadium i samband med att avtalet fullgörs och, såvitt avser varor som inte är avsedda att levereras till tredje man, senast vid leveranstillfället få en bekräftelse med viss del av förhandsinformationen. Enligt bestämmelsen skall informationen lämnas skriftligen eller i annan varaktig form som är tillgänglig för konsumenten. Under alla omständigheter måste enligt artikel 5 andra stycket viss information lämnas, nämligen sådan som avser villkoren och förfarandet för att utnyttja ångerrätten, den geografiska adress till leverantörens företag som konsumenten kan vända sig till för reklamation, service efter köpet och om existerande garantier samt villkoren för att säga upp avtalet när dess varaktighet är obestämd eller längre än . I den nya distansavtalslagen finns bestämmelser i 10 § som genomför direktivets nu beskrivna regler. Om en näringsidkare inte ger information i enlighet med 9 11 §§ i den nya lagen, skall enligt 12 § nämnda lag marknadsföringslagen tillämpas. Information enligt 9 11 §§ skall därvid anses vara sådan information av särskild betydelse från konsumentsynpunkt som avses i 4 § andra stycket marknadsföringslagen. 6.5.10 Direktivet om konsumentköp Av och rådets direktiv /44/EG av om vissa aspekter rörande försäljning av konsumentvaror och härmed förknippade garantier (EGT L 171, , s. 12) framgår att bilagan till förbudsföreläggandedirektivet skall kompletteras med det nya direktivet (artikel 10). Aktuella direktivbestämmelser som avser det kollektiva konsumentintresset torde endast vara de som finns i artikel 6 och som handlar om kommersiella garantier. Enligt denna artikel skall det i garantin anges att konsumenten har vissa rättigheter enligt lag, enligt tillämplig nationell lagstiftning om försäljning av konsumentvaror, samt klargöras att dessa rättigheter inte påverkas av garantin. Vidare skall det i garantin förklaras på vanligt begripligt språk vad garantin innehåller och vilka huvudsakliga uppgifter som är nödvändiga för att framställa anspråk enligt garantin, särskilt dennas varaktighet och territoriella omfattning samt garantigivarens namn och adress. Direktivet skall vara genomfört . Det återstår att senare ta ställning till om konsumentköplagen behöver kompletteras med marknadsrättsliga bestämmelser till följd av det nya direktivet. 6.5.11 Direktiv om elektronisk handel och rådets direktiv /31/EG av om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel, på den inre marknaden (direktiv om elektronisk handel) antogs (EGT L 178 s. 1). Direktivet syftar till att åstadkomma en gemenskapsintegration på hög nivå inom det rättsliga området för att man skall få till stånd ett område utan inre gränser för informationssamhällets tjänster när det gäller information, marknadskommunikation och handel som sker via elektroniska media. Vad som skall utgöra informationssamhällets tjänster ges en mycket vid tolkning. Direktivet innehåller allmänna informationskrav som avser bl.a. tjänsteleverantörens namn, geografiska adress och e-postadress. Beträf- fande marknadskommunikation föreskrivs att denna skall vara klart identifierbar som sådan, att den fysiska eller juridiska person för vars räkning marknadskommunikationen utförs också skall vara klart identifierbar samt att säljfrämjande erbjudanden när sådana är tillåtna av den medlemsstat i vilken tjänsteleverantören är etablerad, såsom rabatter, och gåvor, skall vara klart identifierbara som sådana och villkoren för att utnyttja dem lätt tillgängliga och klart och otvetydigt presenterade. Vidare skall tävlingar och säljfrämjande spel, när sådana är tillåtna av den medlemsstat i vilken tjänsteleverantören är etablerad, vara klart identifierbara som sådana och villkoren för deltagande i dem skall vara lätt tillgängliga och framställas klart och otvetydigt. Vad gäller s.k. obeställd marknadskommunikation anges att de medlemsstater som tillåter sådan kommunikation via elektronisk post skall i sin lagstiftning föreskriva att sådan kommunikation från en tjänsteleverantör på deras territorium skall vara klart och otvetydigt identifierbar som sådan, så snart som användaren tar emot den. Medlemsstaterna skall också vidta åtgärder för att säkerställa att tjänsteleverantörer som sänder icke begärd marknadskommunikation via elektronisk post regelbundet konsulterar och respekterar register där fysiska personer som inte önskar erhålla sådan marknadskommunikation kan registrera sig. När det gäller avtal på elektronisk väg finns enligt direktivets krav på vissa uppgifter som skall tillhandahållas, bl.a. kravet på att tjänste- leverantören på ett klart, begripligt och otvetydigt sätt innan avtal kan ingås informerar om de olika efterföljande elektronisktekniska åtgärder som måste vidtas för träffandet av avtalet samt sätten att korrigera handhavandefel. 6.5.12 Direktiv om distansförsäljning av finansiella tjänster Det finns ett förslag till och rådets direktiv om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter som behandlas i en rådsarbetsgrupp. Om och när detta direktiv antas, kommer det att läggas till som en ny punkt i bilagan till förbudsföreläg- gandedirektivet. 7 Hur EG-direktivet bör genomföras 7.1 Beslutande domstolar Regeringens förslag: Talan i skall få väckas av ett s.k. godkänt organ (myndighet eller konsumentorganisation) i ett land inom EES- området för att ta till vara konsumentintressen i det landet. Talan skall få föras vid den domstol som varit behörig om talan endast avsett svenska förhållanden. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig i fråga om beslutande organ har tillstyrkt att talan skall väckas vid domstol och inte hos myndighet. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 2.1 i förbuds- föreläggandedirektivet skall medlemsstaterna utse de av sina domstolar eller administrativa myndigheter som skall vara behöriga att på talan av ett s.k. godkänt organ besluta om åtgärder med anledning av sådana överträdelser av bestämmelser till skydd för konsumenter som har sitt ursprung inom landet. Kommissionen skall låta publicera en lista på de godkända organ som anmälts till kommissionen i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. Ett organ är godkänt om det är ett organ eller organisation som vederbörligen inrättas i enlighet med lagen i en medlemsstat och som har ett berättigat intresse av att säkerställa att de bestämmelser som avses i artikel 1 följs, antingen de är offentliga organ eller organisationer vilkas syfte är att skydda konsumentintressen. Enligt svensk rätt främst marknadsföringslagen prövas talan gällande överträdelser av flertalet av de i bilagan upptagna direktiven av på talan av . Det gäller således redan nu att överträdelser prövas av domstol. Men det förekommer också att förvaltningsmyndigheter prövar nu aktuella frågor. har möjlighet att själv utfärda förbuds- och informationsförelägganden. Det förutsätter dock dels att det skall röra sig om fall som inte är av större vikt, dels att näringsidkaren godkänner föreläggandet eller inom (21 § marknadsföringslagen). Behandling av en överträdelse med ursprung här och med verkningar i ett annat land torde knappast kunna betraktas som ett fall av mindre vikt. Det ligger därför i linje med nuvarande ordning att endast göra domstol behörig att pröva en talan från utlandet. Dessutom ligger det nära till hands att kan ses som ett godkänt organ som för del skall få föra en motsvarande talan i ett annat land. Det är mindre lämpligt att samma organ kan vara både godkänt organ och dömande instans. Beträffande överträdelser av läkemedelslagen samt radio- och TV- lagen är det också hos domstol som det slutliga ställningstagandet till en överträdelse kan träffas. Visserligen har möjlighet att självt utfärda förbudsförelägganden vid vite med stöd av bestämmelser i läkemedelslagen. Det förefaller dock som anförts inte vara lämpligt att en myndighet är dömande instans, även om den bara är första instans med överklagandemöjlighet. Härtill kommer att kan komma att uppträda som ett s.k. godkänt organ, vilken skall kunna fungera som förmedlande länk och kontaktorgan vis- à-vis det utländska organ som för talan här i landet. Det talar i stället för att myndigheten i sådana här fall är den som endast bistår det utländska organet vid dennes talan hos svensk domstol. På anförda skäl bör genomgående den lösningen väljas som innebär att det är domstol och inte myndighet som handlägger detta slag av över- trädelser. 7.3 Tillämplig lag m.m. Regeringens bedömning: Någon bestämmelse om vilket lands materiella regler om konsumentskyddet som skall tillämpas införs inte. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: vid anför att det i rådande läge, där rättsläget är osäkert, torde vara lämpligast att lämna dessa komplicerade frågor om lagval till rättstillämpningen, särskilt som man får räkna med att det kommer fram ytterligare domar i som berör saken. anser också att det bör ankomma på domstolen att avgöra vilket lands lag som skall tillämpas. Förbundet tillägger, att det i de fall en medlemsstat har gått längre än direktivets minimikrav, kan vara lämpligt att tillämpa de materiella regler som gäller i det land där maknadsföringsåtgärden har effekt. anser att frågorna behöver belysas ytterligare. Samfundet anför vidare att det inte är bra ur närings-livsperspektiv med osäkerhet. anser att man måste söka en renodlad lagvalsprincip. Förbundet menar att sändarlands-principen (ursprungslandsprincipen) bör vara huvudregel.