prop · GO03139 · 2001-05-28 00:00:00 — I viss mån berörs emellertid även andra, t.ex. de som lastar ut olja eller reparerar oljetankfartyg (se närmare nedan). Vad som anges i fråga om hamnar skall därför i tillämpliga delar även gälla för övriga berörda aktörer. I enlighet med regeringens förslag i avsnitt 6.9.2 skall hamnarnas avfallshantering stå under tillsyn av den myndighet som regeringen bestämmer. En förutsättning för en effektiv tillsynsverk sam- het torde vara att tillsynsmyndigheten ges möjlighet att utfärda före- lägganden då brister upptäcks. Som anförts ovan avser regeringen att i första hand utse till tillsynsmyndighet. verkets befogenhet att meddela förelägganden inte skall bli mer vidsträckt och omfatta mer än verkets tillsynsområde (dvs. anordningar som uteslutande används av örlogsfartyg skall undantas), bör dock inte utpekas i lagtexten utan i förordning. För att vara verkningsfullt måste ett föreläggande kunna förenas med Möjligheten att förena ett föreläggande med vite innebär naturligtvis inte att detta måste göras regelmässigt. föreläggande utan vite som inte efterlevs, finns det givetvis anledning att därefter förena föreläggandet med vite. I andra fall, bl.a. med beaktande av vilka brister som upptäcks och hur skyndsamt de måste åtgärdas, kan det finnas anledning att förena ett föreläggande med vite. Den omständigheten att hamninnehavaren tidigare brustit i relevanta avseenden kan också spela in vid bedömningen av huruvida ett före- läggande skall förenas med vite eller inte. skall således enligt regeringens förslag göras av beroende på omständigheterna i det enskilda fallet. Ett beslut om föreläggande bör, liksom förbud och föreläggande enligt 7 kap. 46 §§ VlfL, kunna överklagas till länsrätt och därefter till kammarrätt. med sådana överklaganden bör det krävas prövningstillstånd vid över- klagande till kammarrätten. I fråga om vite gäller lagen (1985:206) om viten, av vilken det bl.a. framgår att länsrätt prövar frågan om utdömande Utformning och drift av mottagnings- och behandlingsanordningar I 3 kap. 1 och 2 §§ VlfL finns, i sak och genom bemyndiganden, bestämmelser om var mottagnings- och behandlingsanordningar för förorenat barlast- och tankspolvatten skall finnas och vem som skall svara för dessa. Bestämmelser med stöd i dessa bemyndiganden finns även i 3 kap. 2 och 3 §§ VlfF. Bestämmelserna innebär i huvudsak Anordningar för mottagning och behandling av oljehaltigt barlast- eller tankspolsvatten skall finnas där olja lastas och där oljetank- fartyg repareras, där oljetankfartyg lastas med annat än olja, där fartyg som får föra vatten i bränsletank vanligen lastas, där fartyg som får föra vatten i bränsletank vanligen bunkras och där annat fartyg än oljefartyg Den som ansvarar för respektive verksamhet, i enlighet med vad som närmare anges i bestämmelserna, svarar för att det finns behövliga mottagnings- och behandlingsanordningar. mottagning av barlastvatten eller tankspolsvätska som innehåller last- rester av andra skadliga flytande kemikalier än olja skall finnas där sådana kemikalier lossas, där tankfartyg lastas och där tankfartyg som har använts för transport av sådana kemikalier repareras. ansvarar för respektive verksamhet, i enlighet med vad som närmare anges i bestämmelsen, svarar för att det finns behövliga mottagnings- I 3 kap. 3 § VlfL bemyndigas regeringen eller den myndig- het som regeringen utser att meddela föreskrifter om var anordningar för mottagning av annat avfall som innehåller skadliga ämnen skall finnas samt vem som skall svara för dessa anordningar. I 3 kap. 5 § VlfF före- skrivs att mottagningsanordningar för sådant avfall skall finnas i alla hamnar samt att den som tar ut hamnavgift eller i annat fall fastighets- ägaren svarar för mottagningsanordningen. I 3 kap. 7 § VlfL finns vidare ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen . 2000/01:139 utser att meddela närmare föreskrifter om anordningarnas utformning Sådana föreskrifter skall enligt 3 kap. 11 § VlfF meddelas av . stadgas i 10 kap. 4 § 1 VlfL att den som bryter mot en föreskrift som meddelats med stöd av 3 kap. 7 § VlfL döms till böter eller fängelse . Att svara för en anläggning innebär dels att tillse att anordningen inrättas och dels att den motsvarar föreskrivna krav i fråga om utformning och drift. En möjlighet till preciserade förelägganden, i förekommande fall förenat med vite, framstår då som ett betydligt effektivare medel än en straffsanktion för att säkerställa att en anordning inrättas och därutöver att den motsvarar erforderliga krav. Remissinstanserna har i allt väsentligt tillstyrkt att skall ges möjlighet att meddela vitessanktionerade förelägganden beträffande utformningen och driften av mottagnings- och behandlingsanläggningar. Frågan är då om straffsanktionen, i likhet med vad , i och har förordat, ändå skall vara kvar. Som påpekat före skrivs det i 10 kap. 7 § VlfL att den som bryter mot ett förbud eller före läggande enligt 7 kap. 4 eller 5 §, som har förenats med vite, inte skall dömas till ansvar. Det är visserligen möjligt att även i förevarande fall på samma sätt undvika att både vite och straff döms ut. Frågan är emellertid om det finns tillräckliga skäl att ha kvar en kriminalisering om en vites sanktion införs. Hamnverksamheten bedrivs så gott som uteslutande av juridiska personer, vilka enligt gällande rätt inte kan bli föremål för straffansvar. Det straffrättsliga ansvaret i en verksamhet som bedrivs i kollektiva former ligger normalt hos den eller de som genom ändamåls enligt kontroll av verksamheten har den bästa möjligheten att motverka lagöverträdelser, i första hand styrelsen och den verkställande direktören. I vissa fall kan delegering innebära att det straffrättsliga ansvaret flyttas. Det kan därmed vara svårt i det enskilda fallet att i förväg med säkerhet veta vem som bär det straffrättsliga ansvaret, vilket är till men för såväl rättssäkerheten som effektiviteten i rättstillämpningen. I andra delar av VlfL kvarstår visserligen både möjligheterna till straffansvar och vites- sanktion, exempelvis vid överträdelse av förbud mot fartygs avgång enligt 7 kap. 4 § VlfL då det föreligger konstruktionsbrister. Det är då i huvudsak fråga om straffansvar som typiskt sätt befälhavaren, dvs. en fysisk person, kan antas göra sig skyldig till. Det framstår därför som betydligt mer motiverat att i dessa fall ha både ett straffansvar och en vitessanktion. Enligt regeringens mening finns det vid en sammanvägd bedömning inte tillräckliga skäl att ha kvar straffansvaret för över- trädelser av föreskrifter beträffande mottagningsanordningar, om möjlig- heten till vitessanktionerade förelägganden införs. Regeringen föreslår således att det i 3 kap. 9 § 12 VlfL införs en befogenhet för tillsynsmyndigheten att meddela de förelägganden som behövs för att kraven på en mottagnings- eller behandlingsanordnings utformning och drift skall efterlevas. Lagrådet har i sitt yttrande angett att adressaten i lagtexten generellt bör kunna bestämmas som en hamn- innehavare. Av vad som angetts ovan följer emellertid att det i enstaka fall kan bli fråga om förelägganden mot den som lastar ut olja, driver viss reparationsverksamhet m.fl. Regeringen anser därför att någon bestämd Prop. 2000/01:139 adressat inte bör anges i lagtexten. Åtgärder i samband med mottagande och hantering av avfall I 3 kap. 8 § 3 VlfL har intagits ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen utser att meddela föreskrifter om skyldighet att vidta åtgärder i samband med mottagande och hantering av avfall som innehåller skadliga ämnen från fartyg. I 3 kap. 11 § VlfF föreskrivs att skall meddela sådana föreskrifter. De åtgärder som avses omfattas av Östersjöstrategin och är huvudsakligen av administrativ karaktär. Det kan gälla t.ex. hamnens skyldighet att tillhandahålla kvitto på mottaget avfall, att tillhandahålla ett bristdokument om att ett fartyg på grund av någon brist som är att hänföra till hamnen inte har haft möjlighet att fullgöra sin skyldighet att lämna avfall, eller att upprätta statistik över mottagning och hantering av avfall. För Östersjöstrategins genomförande är det angeläget att dessa åtgärder genomförs. Enligt regeringens mening bör därför även i dessa avseenden ges möjlighet att meddela förelägganden, som vid behov skall kunna förenas med vite. Regeringen föreslår därför att det i 3 kap. 9 § 3 VlfL införs en befogenhet för tillsynsmyndigheten att meddela förelägganden beträffan- de mottagande och hantering av avfall. Enligt Östersjöstrategin skall en s.k. avfallshanteringsplan upprättas för hamnen. Avsikten är att planen, som enligt strategin skall innehålla beskrivningar av och information om mottagningsanordningarna och hamnens fysiska hantering av fartygsgenererat avfall, skall utgöra information till fartygen. Planen utgör därutöver ett viktigt instrument för hamnen och kommunen när det gäller planeringen av avfallshanteringen. I 3 kap. 8 § 4 VlfL bemyndigas regeringen eller den myndighet som regeringen utser att meddela föreskrifter om skyldigheten att upprätta avfallshanteringsplaner. I 3 kap. 13 § VlfF föreskrivs att den som ansvarar för en mottagningsanordning skall upprätta en avfalls- hanteringsplan efter samråd med kommunen. Det föreskrivs vidare att får meddela närmare föreskrifter om sådana planer. Även i detta hänseende är det enligt regeringens mening viktigt att Sjöfarts- verket på ett effektivt sätt kan verka för att Östersjöstrategin efterlevs. Verket bör därför ges möjlighet att förelägga den som ansvarar för mottagningsanordningen att upprätta en avfallshanteringsplan och att förena föreläggandet med vite. Regeringen föreslår därför att en bestämmelse med detta innehåll införs i 3 kap. 9 § 4 VlfL. Som påpekats i avsnitt 5.4.2 utövas tillsyn av avfallshanteringen inom kommunen av den nämnd som ansvarar för frågor om miljö- och hälso- skydd och på länsnivå av . Enligt 26 kap. 9 § får en tillsynsmyndighet meddela de förelägganden och förbud som behövs i ett enskilt fall för att samt föreskrifter, domar och Prop. 2000/01:139 andra beslut som har meddelats med stöd av balken skall efterlevas. Föreläggande och förbud får enligt 26 kap. 14 § förenas med vite. Såsom regeringen har anfört bör det inte i egentlig mening föreligga något problem med konkurrerande ansvar beträffande tillsyns- verksamheten. I det enskilda fallet kan emellertid olika myndigheters beslut bli motstridande. Det vore naturligtvis mycket olyckligt om en hamn fick olika och inbördes oförenliga förelägganden av olika tillsyns- myndigheter. Flera remissinstanser, däribland och i , har efterfrågat samrådsskyldighet för att undvika dylika kollisioner. Regeringen har därför funnit att det bör införas en skyldighet för att samråda med den kommun eller den myndighet som enligt regelverk har det operativa tillsynsansvaret över den verksamhet som föreläggandet avser innan ett föreläggande rörande avfallshanteringen utfärdas. Regeringen föreslår att denna skyldighet införs i 3 kap. 10 § VlfL. 6.9.4Förbud för fartyg att avgå från hamn Regeringens förslag: eller annan myndighet som regeringen utser får meddela förbud mot ett fartygs avgång om skyldigheten att lämna avfall inte har fullgjorts. Utredningens förslag : Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: , som är den enda instans som har yttrat sig över förslaget, ifrågasätter detta eftersom den ekonomiska förlust fartyget kan göra om det inte får lämna svensk hamn sannolikt inte står i relation till den påföljd som ägaren/redaren riskerar om inte fartyget fullgjort sin avfallslämning. Skälen för regeringens förslag: Som tidigare nämnts innehåller Östersjöstrategin ett krav på s.k. obligatorisk avfallslämning. Syftet med avfallslämningen är i första hand att förhindra olagliga utsläpp till sjöss. Regeringen föreslår i nästa avsnitt att den som inte fullgör sin skyldighet i detta avseende skall kunna dömas till böter eller fängelse . Efterlevnaden av Östersjöstrategin förutsätter att fartyg inte, av t.ex. tidsmässiga skäl, väljer att avsegla utan att ha lämnat olja och andra skadliga ämnen till en mottagningsanordning i land. Att straffsanktionen finns är enligt regeringens uppfattning inte alltid tillräckligt för att fram- tvinga en avfallslämning, särskilt inte om det är fråga om ett utländskt fartyg som inte planerar att anlöpa svensk hamn inom överskådlig tid. Att märka är också att möjligheterna att besluta om tvångsmedel med stöd av med anledning av brott mot bestämmelser om avfallslämning torde vara mycket begränsade. Om det upptäcks att ett fartyg som planerar att avgå från hamnen inte har lämnat sitt avfall på föreskrivet sätt bör det därför kunna meddelas förbud för fartyget att avgå. för ett fartyg som hålls kvar i hamnen kan, såsom Advokatsam- Prop. 2000/01:139 fund har påpekat, naturligtvis bli mycket kännbara. Som alltid bör beslut av ifrågavarande slag meddelas efter noggrant övervägande om dess rimlighet. Å andra sidan kan fartyget på ett relativt enkelt sätt undvika att drabbas av höga kostnader genom att fullgöra sin skyldighet att lämna avfallet. Det kan i sammanhanget nämnas att den som ansvarar för en mottagningsanordning är skyldig att se till att anordningen är placerad och utformad så att de fartyg som använder denna inte orsakas onödig försening (3 kap. 7 § VlfL). Ett avgångsförbud med anledning av icke fullgjord avfallslämning bör i likhet med vad som gäller för t.ex. förbud mot fartygs avgång på grund av väsentliga brister i fråga om konstruktion, utrustning eller drift kunna förenas med vite. Eftersom är den myndighet som huvudsakligen utövar tillsyn över fartyg och som har givits en uttrycklig möjlighet att kontrollera om den obligatoriska avfallslämningen har fullgjorts, bör ett beslut om förbud av aktuellt slag meddelas av (jfr 6 kap. 5 § VlfL, 6 kap. 1 § VlfF och 6 kap. 2 § fjärde stycket VlfL, den senare bestämmelsen föreslås dock i denna proposition flyttas till 6 kap. 3 § VlfL). Även annan myndighet, t.ex. , bör kunna meddela sådant beslut om regeringen föreskriver om detta. Om ett beslut om förbud mot fartygs avgång har meddelats av någon annan myndighet än , bör beslutet genast underställas verket. Beslutet bör få överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Regeringen föreslås således att en ny paragraf, 7 kap. 6 b § VlfL, införs där i första hand ges möjlighet att meddela beslut om avgångsförbud mot fartyg om den obligatoriska avfallslämningen inte har fullgjorts. 6.9.5Brott mot skyldigheten att avlämna avfall Regeringens förslag: Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att fullgöra sin skyldighet att lämna avfall från ett fartyg till en mottagningsanordning i land döms till böter eller fängelse . Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har inte något att erinra mot förslaget. vid , och förordar dock en administrativ sanktionsavgift. Sjösportens samarbetsdelegations (SSD) föreslår att fritidsbåtar inte skall omfattas av straffbestämmelsen. Skälen för regeringens förslag: Obligatorisk avfallslämning utgör en viktig beståndsdel i Östersjöstrategin. Innebörden av den obligatoriska avfallslämningen är att fartyg är skyldiga att lämna i princip allt sådant avfall som innehåller olja eller andra skadliga ämnen till en mottagnings- anordning innan de lämnar en hamn. Undantag från skyldigheten får enligt Östersjöstrategin medges för fartyg i reguljära resor som har specialarrangemang för sitt avfall och för fartyg med mindre mängder avfall där det vore oskäligt att kräva att det lämnas i land vid varje hamnanlöp. En bestämmelse om obligatorisk avfallslämning finns även i det EG-direktiv om mottagningsanordningar i hamn för fartygsgenererat avfall och lastrester som antogs (dir. 2000/59/EG). Grundbestämmelserna om den obligatoriska avfallslämningen har införts i 3 kap. 8 § 1 VlfL och 3 kap. 12 § VlfF. har bemyndigats att meddela närmare föreskrifter i fråga om skyldigheten att lämna fartygsgenererat avfall och även att meddela föreskrifter om skyldigheten att lämna lastrester. har enligt 9 kap. 1 § VlfF möjlighet att föreskriva om eller i enskilda fall meddela undantag från bestämmelserna såvitt gäller det fartygsgenererade avfallet. Det finns således en möjlighet för att undanta fritidsbåtar från skyldigheten att lämna avfall vid varje hamnanlöp. Fritidsbåtar torde dessutom omfattas av vad som i Östersjöstrategin anges om möjlighet till undantag för mindre mängder avfall som det vore oskäligt att kräva ilandlämning av vid varje hamnanlöp. I avsnitt 6.6.2 föreslår regeringen att befälhavaren skall ha ett över- gripande ansvar ombord för att förhindra förorening och att detta ansvar skall komma till uttryck i lag. Det innebär att det ligger på befälhavarens ansvar att se till att avfallet lämnas på föreskrivet sätt. Ansvaret kan dock ha delegerats till annat befäl (beträffande ansvarsfördelningen ombord, se avsnitt 6.6.2). Det är naturligtvis mycket angeläget att meddelade föreskrifter följs, eftersom dessa utgör ett led i strävan att förhindra dumpning av avfall till sjöss och dessutom bidrar till en rimlig fördelning mellan hamnarna i fråga om de mängder avfall som skall tas emot. En sanktion bör därför införas mot den som inte fullgör sin skyldighet i detta avseende. Utredningen har föreslagit att en sanktionsavgift skall kunna påföras i dessa fall, men som framkommit i avsnitt 6.8.2 lägger regeringen inte fram något förslag om en ny administrativ sanktions- avgift. I stället bör en straffsanktion införas i enlighet med vad som före- slagits i promemorian om sanktioner och tillsyn med anledning av Öster- sjöstrategin. Regeringen föreslår således att den som uppsåtligen eller av oaktsam- het bryter mot bestämmelsen om obligatorisk avfallslämning döms till böter eller fängelse . Med tanke på de allvarliga konsekvenser som en överträdelse kan medföra, bedöms brottets straff- värde vara sådant att fängelse bör ingå i straffskalan. Havsrättskonven- tionens artikel 230 och begränsningslagen, som i vissa fall innebär en begränsning i fråga om val av påföljd för brott begånget på utländskt fartyg utanför svenskt inre vatten, torde inte bli tillämpliga när det gäller brott mot den obligatoriska avfallslämningen eftersom sådant brott begås i hamn. Problemet med att olika strafflatituder skulle kunna bli tillämp- liga för svenska respektive utländska fartyg kommer därmed inte att aktualiseras. Regeringen föreslår att bestämmelsen införs i 10 kap. 4 § 1 VlfL. Regeringen har i föregående avsnitt föreslagit att eller annan myndighet som regeringen utser skall kunna meddela förbud mot ett fartygs avgång om skyldigheten att avlämna fartygsgenererat avfall inte har fullgjorts och att ett sådant förbud skall kunna förenas med vite. 2000/01:139 10 kap. 7 § VlfL föreskrivs att den som bryter mot ett förbud eller före- läggande enligt 7 kap. 4 eller 5 §, som har förenats med vite, inte skall dömas till ansvar. Detsamma bör gälla i fråga om den obligatoriska avfallslämningen. Att bryta mot ett vitessanktionerat förbud som meddelats med stöd av 7 kap. 6 b § är visserligen inte straffsanktionerat, men med det förslag som regeringen just presenterat skall brott mot den obligatoriska avfallslämningen kunna bestraffas. Den som bryter mot ett vitessanktionerat förbud mot att avgå innan avfallslämningen är fullgjord, bör enligt regeringens mening inte dömas till ansvar för det brott mot den obligatoriska avfallslämningen som handlandet innebär. Regeringen föreslår därför att 10 kap. 7 § VlfL kompletteras på så sätt att även 7 kap. 6 b § anges i den bestämmelsen. 6.9.6Brott mot skyldigheten att anmäla avfallslämning Regeringens förslag: Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att anmäla avlämning av avfall från ett fartyg i enlighet med meddelade föreskrifter döms till böter. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har inget att erinra mot förslaget. Liksom i fråga om den obligatoriska avfallsläm- ningen anser dock vid , och att en administrativ sanktionsavgift är att föredra. Detsamma gäller Natur- vårdsverket . Sjösportens samarbetsdelegations synpunkt att fritidsbåtar inte bör omfattas av sank tionerna gäller även i fråga om anmälnings- plikten. Skälen för regeringens förslag: Den som svarar för en mottagnings- anordning i hamn är enligt 3 kap. 7 § VlfL också skyldig att se till att anordningen är placerad och utformad så att de fartyg som använder denna inte orsakas onödig försening. För att mottagning och hantering av avfall i hamnar skall löpa smidigt behöver hamnen viss framförhållning för att kunna planera sin verksamhet, vilket naturligtvis är till fördel för fartyget eftersom förutsättningarna då ökar för att avfallet skall kunna lämnas utan onödig fördröjning. I 3 kap. 8 § 2 VlfL finns därför ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen utser att meddela föreskrifter om skyldighet att i förväg anmäla avlämning av avfall från fartyg till en mottagningsanordning, s.k. notifiering. Rege- ringen har i 3 kap. 11 § VlfF bemyndigat att meddela före- skrifter. Det kan nämnas att enligt Östersjöstrategin omfattar notifieringsskyl- digheten endast oljetankers med en brottodräktighet över 150, andra fartyg med en bruttodräktighet över 400 och samtliga kemikalietankers. Dessa fartyg skall lämna uppgifter om bl.a. beräknad ankomsttid samt art och mängd avfall som fartyget avser att lämna i land. Anmälan skall göras timmar före det att fartyget räknar med att lämna sitt avfall. I EG-direktivet, dir. 2000/59/EG, om mottagningsanläggningar i hamn anges att befälhavaren på alla fartyg som godkänts för att Prop. transportera högst tolv passagerare, utom fiskefartyg och fritidsbåtar, skall göra en anmälan. Direktivet kompletterar Östersjöstrategins 24- timmarsregel genom att ange att om anlöpshamnen inte är känd 24 timmar före ankomsten skall anmälan göras så snart känd eller, om resan varar , senast när fartyget lämnar föregående hamn. Med anledning av Sjösportens samarbetsdelegations synpunkt om att fritidsbåtar bör undantas från sanktioner kan noteras att fritidsbåtar inte omfattas av anmälningsskyldigheten enligt vare sig Östersjöstrategin eller EG-direktivet. En förutsättning för en väl fungerande avfallshantering är att var och en bidrar med att fullgöra sina åligganden. Det bör därför vara straff- sanktionerat att inte i förväg anmäla avlämning av avfall på det sätt som föreskrivits. Det har ovan redogjorts för vad som framkommit med anledning av utredningens förslag om en ny administrativ sanktionsavgift och regeringens inställning till detta, vilket även har bäring i nu aktuellt avseende. är det enligt 10 kap. 5 § 2 VlfL möjligt att utdöma böter för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 3 kap. 6 § eller mot en föreskrift som meddelats med stöd av denna paragraf, dvs. bestämmelser om skyldighet att lämna uppgifter om lösningsmedel m.m. i barlast- och tankspolvatten. I linje med detta bör den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot de nu aktuella föreskrifterna om notifie- ring också kunna dömas till böter. För att anmälningsskyldigheten skall anses fullgjord bör det inte vara tillräckligt att uppgifter har lämnats, utan dessa bör också vara korrekta i den utsträckning som det är rimligt att begära. Vid en oaktsamhetsbedömning bör således mindre avvikelser i fråga om t.ex. mängden avfall normalt inte medföra att oaktsamhet skall anses föreligga. Regeringen föreslår att en straffbestämmelse avseende anmälnings- skyldigheten införs i 10 kap. 5 § 5 VlfL. Utredningen har föreslagit att årliga rapportering av upptäckta oljeutsläpp skall kompletteras med en redovisning av vilka rättsliga eller andra åtgärder som upptäckta utsläpp lett till. Kustbevak- ningen har i sitt remissyttrande inte haft något att erinra mot förslaget, förutsatt att handläggande myndigheter åläggs att översända erforderligt underlag.