prop · GO0398 · 2001-01-01 00:00:00 — Då hindrar visserligen inte artikel 7 men däremot artikel 8 en tillämpning av domsrättsreglerna i IÄL. Anledningen till detta är att tysk domstol är behörig att ta upp målet enligt artikel 2. Som ytterligare ett exempel kan tas ett fall där käranden är svensk och svaranden ungersk medborgare, båda med hemvist i . Inte heller då är svensk domstol behörig att pröva målet enligt domsrättsreglerna i förordningen. Eftersom svaranden varken är medborgare eller har hemvist i en medlemsstat, hindrar artikel 7 inte att domsrättsreglerna i IÄL tillämpas. Inte heller artikel 8 hindrar detta. Enligt artikel 2 är ingen medlemsstats domstolar behöriga att ta upp frågan om äktenskapsskillnad mellan makarna. Behörigheten skall därför enligt artikel 8.1 bestämmas enligt nationell lag. Om talan väcks vid en svensk domstol, får den tas upp enligt 3 kap. 2 § 2 IÄL. Det innebär att talan får tas upp om käranden är svensk medborgare och har hemvist i eller tidigare haft hemvist här sedan han fyllt . Om domstolarna i en medlemsstat är behöriga att ta upp en fråga om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap enligt förordningen, är behörighetsregeln i artikel 3 om föräldraansvar exklusivt tillämplig, förutsatt att barnet är makarnas gemensamma och har hemvist i en medlemsstat. När förutsättningar i ett sådant fall saknas att ta upp frågan om föräldraansvar enligt artikel 3, får nationella regler inte tillämpas. Som ett exempel kan nämnas det fall att båda makarna är svenska medborgare med hemvist i . Den ena maken kan enligt artikel 2 väcka talan mot den andra maken om äktenskapsskillnad i svensk domstol. Frågan om vårdnaden om makarnas gemensamma barn kan enligt artikel 3 tas upp i svensk domstol endast om åtminstone en av makarna har föräldraansvar för barnet och domstolens behörighet har godtagits av makarna samt det är till barnets bästa att talan prövas här i landet. Om svaranden inte godtar att vårdnadsfrågan tas upp i , skall yrkandet i den delen avvisas. Domstolen får inte ta upp frågan med tillämpning av 3 kap. 6 § IÄL. Om barnet däremot hade haft hemvist i en stat utanför EU, skulle bestämmelsen ha kunnat tillämpas. När det gäller tillämpningen av nationella domsrättsregler bör även artikel 8.2 uppmärksammas. Den tar sikte på fall där svaranden varken är medborgare eller har hemvist i en medlemsstat. Mot en sådan svarande får den som har hemvist i en medlemsstat och som är medborgare i en annan medlemsstat på samma sätt som statens egna medborgare åberopa de bestämmelser om domstols behörighet som gäller där. Bestämmelsen får praktisk betydelse vid tillämpningen av behörighetsregler som bygger på kärandens medborgarskap. Exempelvis kommer en kärande som är medborgare i en annan medlemsstat än och som har hemvist i att kunna åberopa 3 kap. 2 § 2 IÄL till stöd för svensk domstols behörighet i ett mål om äktenskapsskillnad mot en svarande som inte har hemvist eller är medborgare i någon medlemsstat. 5.4.2 Handläggningen av frågan om målet kan tas upp Av artikel 9 framgår att en domstol självmant skall pröva sin behörighet enligt II-förordningen. Det krävs alltså ingen invändning från parterna om detta. Om domstolen i den medlemsstat där talan har väckts inte är behörig men i stället en domstol i någon annan medlemsstat är behörig, skall talan avvisas. Det gäller oberoende av om svaranden går i svaromål eller inte. För att domstolen skall få ta upp målet till prövning i sak är det som regel inte tillräckligt att domstolen har prövat sin behörighet. Om svaranden har hemvist i en annan stat än domstolsstaten, måste domstolen också beakta artikel 10. Artikeln avser fall där svaranden har hemvist antingen i en annan medlemsstat eller i en stat som inte är med i EU. Domstolen skall då förklara målet vilande tills det har klarlagts att svaranden har fått del av stämningsansökningen eller motsvarande handling i tillräcklig tid för att kunna förbereda sitt svaromål (artikel 10.1), alternativt måste det vara klarlagt att alla nödvändiga åtgärder har vidtagits i det syftet. Bestämmelsen hindrar att en dom meddelas i svarandens utevaro när svaranden inte har fått kännedom om den väckta talan eller inte har haft rimlig tid för att förbereda sitt svaromål. Undantag görs för situationer där handlingarna skall översändas till en annan medlemsstat. Då gäller i stället rådets förordning (EG) nr 1348/2000 av om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur. Förordningen träder i kraft . Dessutom finns det, liksom i I-förordningen, en särskild regel när det gäller handlingar som skall sändas till en stat som tillträtt om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur. Enligt konventionen skall det i varje konventionsstat utses en centralmyndighet med uppgift att ta emot utländska framställningar om delgivning och vidta åtgärder som föranleds av detta. Konventionen har ratificerats av , se cirkulär (1969:495) med anledning av tillträde till konventionen. 5.4.3 Litispendens Artikel 11 i II-förordningen innehåller regler om förfarandet när mål om samma sak eller om saker som har samband med varandra väcks vid domstolar i mer än en medlemsstat. Artikel 11.1 handlar om mål mellan samma parter om samma sak (litispendens). Den domstol vid vilken talan väcktes först är ensam behörig att pröva målet. Övriga domstolar skall avvisa talan. För att undvika en negativ behörighetskonflikt skall talan inte avvisas förrän det har klarlagts att den domstol där talan väcktes först är behörig att pröva tvisten. Till dess skall målet vila vid de övriga domstolarna. I artikel 11.2 tas hänsyn till skillnaderna mellan medlemsstaternas rättssystem när det gäller hemskillnad, äktenskapsskillnad och annullering av äktenskap. Bestämmelsen gäller situationer där talan om sådana frågor väcks vid domstolar i olika medlemsstater och målen inte avser samma sak men gäller samma parter. Reglerna om vilandeförklaring och avvisning gäller även då. Om t.ex. en talan om äktenskapsskillnad har väckts i och därefter en talan om hemskillnad väcks i , skall den italienska domstolen avvisa talan till förmån för den svenska domstolen. Vid förhandlingarna ansågs bestämmelsen vara särskilt viktig för de länder, t.ex. och , som saknar regler om hemskillnad och annullering av äktenskap. En särskild fråga är om en tillämpning av artikel 11 förutsätter att domstolen har grundat sin behörighet på domsrättsreglerna i förordningen. Artikeln har utformats med artikel 21 i I-konventionen som förebild, och den artikeln gäller oberoende av parternas anknytning till domstolslandet. Även om domstolarnas behörighet har grundats på nationell rätt, finns det en skyldighet att avvakta hur ett mål mellan samma parter om samma sak hanteras i andra konventionsstater (se prop. 1991/92:128 s. 196). För att säkerställa en enhetlig tillämpning anges det i artikel 11.4 en talan skall anses väckt. Huvudregeln är att talan anses väckt när en stämningsansökan eller motsvarande handling har givits in till domstolen, förutsatt att sökanden inte därefter har underlåtit att vidta de åtgärder som krävs av honom för att få delgivningen med svaranden verkställd. Om delgivning skall ske innan handlingen ges in till domstolen, anses talan i stället väckt när den tas emot av den myndighet som är ansvarig för delgivningen, förutsatt att sökanden inte därefter har underlåtit att vidta de åtgärder som krävs av honom för att få handlingen ingiven till domstolen. 5.4.4 Interimistiska åtgärder I artikel 12 i II-förordningen finns en bestämmelse om behörigheten för medlemsstaternas domstolar att besluta om interimistiska åtgärder. Förordningen hindrar inte att en domstol i brådskande fall vidtar interimistiska åtgärder avseende personer eller tillgångar i den egna staten i enlighet med den statens lagar. Detta gäller även om en domstol i en annan medlemsstat är behörig att pröva målet i sak. Med interimistiska åtgärder jämställs säkerhetsåtgärder. Artikeln får praktisk betydelse vid interimistiska beslut om vårdnad, boende och umgänge. Huvudregeln, som följer av artikel 3, är att behörigheten att meddela sådana beslut tillkommer den domstol som är behörig att ta upp en ansökan om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap. Genom artikel 12 klargörs det att förordningen inte hindrar att en domstol tillämpar nationella behörighetsgrunder i brådskande fall. För svensk del kan en tillämpning av 3 kap. 12 § IÄL bli aktuell. Bestämmelsen gäller fall där ett äktenskapsmål pågår i en annan stat och ger en svensk domstol behörighet att meddela interimistiska beslut om vårdnad, boende, umgänge, underhåll och kvarboenderätt, trots att några andra yrkanden än interimistiska inte har framställts. 5.5 Erkännande och verkställighet 5.5.1 Tillämpningsområde Bestämmelserna om erkännande och verkställighet finns i kapitel III i II-förordningen. De är utformade med I-konventionen som förebild. Bestämmelserna gäller för varje dom som har meddelats i medlemsstaterna, bara domen faller inom förordningens sakliga tillämpningsområde. Det förutsätts alltså inte att den domstol som har meddelat domen har grundat sin behörighet på domsrättsreglerna i förordningen. Exempelvis skall en svensk dom om äktenskapsskillnad erkännas även om domstolen har grundat sin behörighet på någon av domsrättsgrunderna i IÄL (jfr prop. 1997/98:102 s. 24). Detta gäller även avgöranden om föräldraansvar för makarnas gemensamma barn som har meddelats i samband med äktenskapsmålet. Med dom avses varje avgörande som har meddelats av en domstol i en medlemsstat, oavsett rubriceringen i det enskilda fallet. Även interimistiska beslut omfattas (artikel 13.1). Begreppet dom omfattar inte avgöranden varigenom en talan har ogillats. En utländsk dom, varigenom en talan om äktenskapsskillnad har ogillats, hindrar alltså inte att samma fråga därefter prövas i (se ingresspunkt 15). Bestämmelserna om erkännande och verkställighet gäller också föräldrars avtal om vårdnad som i har godkänts av socialnämnden. Likaså omfattas sådana förlikningar som har ingåtts inför en domstol under ett pågående mål och som är verkställbara i den medlemsstat där förlikningen ingicks. Bestämmelserna om erkännande och verkställighet skall tillämpas även på beslut om rättegångskostnader. 5.5.2 Erkännande II-förordningen bygger, liksom I-förordningen, på att domar som har meddelats i en medlemsstat skall erkännas i de andra medlemsstaterna utan att något särskilt förfarande behöver anlitas (artikel 14.1). Att en utländsk dom erkänns innebär att den jämställs med och får samma rättsverkningar som ett motsvarande svenskt avgörande. I förordningen finns inget krav på att den utländska domen skall ha vunnit laga kraft innan den erkänns i andra medlemsstater. Om frågan om en icke lagakraftvunnen utländsk dom skall erkännas eller inte kommer upp vid en domstol i en annan medlemsstat, får den domstolen låta handläggningen av målet vila i avvaktan på att domen vinner laga kraft (artikel 20). Även om principen om automatiskt erkännande ligger till grund för förordningen är det på samma sätt som enligt I-konventionen möjligt för en berörd part att få fastställt att den utländska domen erkänns eller inte erkänns i en annan medlemsstat. Ett sådant beslut kan vara av intresse t.ex. om parten vill gifta om sig i den staten. Han eller hon kan i så fall ge in en ansökan om fastställelse till den behöriga domstolen i medlemsstaten, i till (se artikel 14.3). En ansökan om fastställelse förutsätter inte att frågan om erkännande är föremål för tvist. Enligt konventionsrapporten avses med "berörd part" inte endast de personer som anges som parter i domen utan även andra personer som kan vara berörda enligt nationell rätt (se punkt 65 i rapporten). För svensk del kan här nämnas att allmän åklagare har rätt att föra talan om äktenskapsskillnad i vissa fall (se 5 kap. 5 § tredje stycket ). Frågan om erkännande av en dom kan också komma upp som en prejudiciell fråga (artikel 14.4). Om frågan om en dom erkänns eller inte är av betydelse i en annan rättegång, får den avgöras i den rättegången. 5.5.3 Skäl att vägra erkännande I artikel 15 i II-förordningen anges när en dom inte erkänns. De förutsättningar som nämns i artikeln är obligatoriska i den mening att domen skall vägras erkännande om någon av dem är uppfyllda. I artikel 15.1 finns förutsättningarna för att vägra erkännande av en dom om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap, och i artikel 15.2 finns förutsättningarna för att vägra erkännande av ett avgörande om föräldraansvar. Gemensamt är att ett avgörande inte skall erkännas om detta uppenbart skulle strida mot grunderna för rättsordningen i den medlemsstat där domen görs gällande (ordre public). I övrigt skiljer sig förutsättningarna åt. En dom om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap skall inte erkännas, om den har meddelats mot en utebliven svarande som inte har delgivits stämningsansökningen i tillräckligt god tid och på ett sådant sätt att han kunnat förbereda sitt svaromål. Detta gäller dock inte när det kan fastställas att svaranden otvetydigt har godtagit avgörandet. Avgörandet skall inte heller erkännas, om det är oförenligt med ett avgörande som har meddelats mellan samma parter i den stat där avgörandet görs gällande. Det saknar betydelse om domen från erkännandestaten meddelats före eller efter ursprungsstatens dom. Vidare skall en dom inte erkännas, om den är oförenlig med en dom som har meddelats mellan samma parter. En förutsättning är dock att det först meddelade avgörandet uppfyller de nödvändiga villkoren för erkännande i den medlemsstat där avgörandet görs gällande. Som exempel kan nämnas att det i meddelas en dom på hemskillnad som uppfyller kraven för att erkännas i . En dom på äktenskapsskillnad mellan samma makar meddelas senare i , och det begärs erkännande av den domen i . I den situationen är domen på äktenskapsskillnad inte oförenlig med den tidigare domen om hemskillnad från och skall därför erkännas i . I motsatt fall, dvs. när det har meddelats en dom på äktenskapsskillnad i och det senare meddelas en dom på hemskillnad i , kommer domstolen i att vägra erkännande av domen från på grund av att den är oförenlig med den dom på äktenskapsskillnad som har meddelats i och som uppfyller villkoren för att erkännas i . Ett avgörande som rör föräldraansvar skall inte erkännas när det, i strid med reglerna i den stat där det görs gällande, har meddelats utan att barnet har fått möjlighet att komma till tals, om det inte är fråga om ett brådskande fall. Avgörandet skall inte heller erkännas, om det har meddelats i någons utevaro och den uteblivne inte har delgivits stämningsansökningen i tillräckligt god tid och på ett sådant sätt att han eller hon kunnat förbereda sitt svaromål, såvida det inte kan fastställas att den uteblivna otvetydigt har godtagit avgörandet. Andra situationer där avgörandet skall vägras erkännande är om någon begär det och hävdar att avgörandet hindrar honom eller henne från att utöva sitt föräldraansvar eller om avgörandet har meddelats utan att personen i fråga har fått möjlighet att yttra sig. Avgörandet skall vidare inte erkännas, om det är oförenligt med ett senare avgörande om föräldraansvar som har meddelats antingen i den medlemsstat där domen görs gällande, i en annan medlemsstat eller i den icke-medlemsstat där barnet har hemvist. När det gäller de två sistnämnda situationerna krävs det att den senast meddelade domen uppfyller de nödvändiga villkoren för erkännande i den medlemsstat där avgörandet görs gällande. Av artikel 17 framgår att domstolens behörighet i ursprungsmedlemsstaten inte får omprövas och att ordre public inte gäller för behörighetsreglerna i artiklarna 2-8. Erkännande av en dom i ett äktenskapsmål får inte heller vägras med hänvisning till att lagen i den medlemsstat där domen görs gällande inte tillåter äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap under samma omständigheter (artikel 18). I konventionsrapporten nämns som exempel situationer där hemskillnad utgör grunden för äktenskapsskillnad. Om äktenskapsskillnad kan beviljas i ursprungsstaten hemskillnad, får domstolen i erkännandestaten inte vägra erkännande med hänvisning till att lagen i den staten kräver hemskillnad och att ett tidigare erkännande därför skulle strida mot ordre public. Artikel 19 slår fast ett förbud mot omprövning av en dom i sak. Liknande bestämmelser finns i I-förordningen och i flera andra instrument om erkännande och verkställighet. Avsikten är att göra klart att domstolarna i erkännandestaten inte skall pröva de frågor som domstolen i ursprungslandet redan har avgjort genom domen. 5.5.4 Verkställbarhetsförklaring Ett avgörande om utövande av föräldraansvar över parternas gemensamma barn som har meddelats i en medlemsstat skall enligt II-förordningen verkställas i andra medlemsstater efter ett särskilt förfarande, ett exekvaturförfarande, i verkställighetsstaten (artikel 21). Förordningen medger verkställighet av både slutliga avgöranden och interimistiska beslut. En förutsättning för verkställighet är att avgörandet är verkställbart i den stat där det har meddelats. Avgörandet måste också ha delgivits den mot vilken verkställighet skall ske. Det finns däremot inget krav på att det skall ha vunnit laga kraft. om äktenskapsskillnad, hemskillnad och annullering av äktenskap kan inte verkställas. Reglerna om exekvaturförfarandet får ändå betydelse, eftersom de gäller även i mål om fastställande av om en dom skall erkännas eller inte (se artikel 14.3 som behandlats i avsnitt 5.5.2). Exekvaturförfarandet är, liksom i I-förordningen, uppdelat i tre stadier. En ansökan ges in till en domstol, vilken prövar verkställbarheten på grund av de handlingar som sökanden åberopar (artikel 22). Det är i detta skede fråga om ett enpartsförfarande, och framställningen skall således inte delges motparten (artikel 24). Om en ansökan om verkställbarhetsförklaring bifalls, kan motparten i stället begära ändring av beslutet . Om en sådan ansökan avslås, kan sökanden begära ändring (artikel 26.1). I detta skede skall förfarandet vara kontradiktoriskt, dvs. domstolen skall höra båda parter (artikel 26.3). Beslutet från det andra skedet av prövningen kan i sin tur överprövas på begäran av den part som beslutet går emot (artikel 27). Vilka domstolar som skall pröva verkställbarheten anges i bilagorna 1-3 till förordningen. För del anges i bilagorna 1 och 2 och i bilaga 3 . Det är således som skall pröva verkställbarheten såväl i det första som i det andra stadiet, medan prövningen i det tredje stadiet ankommer på . Detsamma gäller enligt I-förordningen. En ansökan om verkställbarhetsförklaring får vägras endast på de grunder som anges i artiklarna 15-17. Begränsningarna för erkännande gäller alltså också i fråga om verkställbarhet. Även förbudet mot omprövning av en dom i sak gäller (artikel 24.3). Vissa frågor i förfarandet i övrigt är reglerade i förordningen, bl.a. underrättelser till sökanden (artikel 25), vilandeförklaring av mål (artikel 28), delvis verkställighet (artikel 29), rättshjälp (artikel 30) och ställande av säkerhet (artikel 31). Bestämmelserna har sina motsvarigheter i I-förordningen. I den mån det saknas särskilda förfaranderegler i förordningen, skall nationella regler tillämpas (se t.ex. artikel 23.1). 5.5.5 Gemensamma bestämmelser Artiklarna 32-35 i II-förordningen innehåller bestämmelser som gäller både för ansökningar om erkännande och för ansökningar om verkställbarhetsförklaring. Sökanden skall ge in en kopia av domen och ett intyg om domen. Intyget skall på begäran utfärdas av den domstol eller myndighet som har meddelat domen. Det skall utformas i enlighet med de standardformulär som finns bilagda till förordningen (artikel 33). Bilaga IV gäller för frågor om upplösning av äktenskap. Bilaga V gäller för frågor om föräldraansvar. Beträffande innehållet i formulären finns endast anledning att kommentera punkt 8 i bilaga IV, enligt vilken domstolen skall ange det datum då domen får rättslig effekt i den medlemsstat där den har meddelats. I vissa medlemsstater får nämligen en dom på äktenskapsskillnad eller hemskillnad inte verkan redan när den vinner laga kraft utan först sedan vissa administrativa åtgärder har vidtagits. För svensk del skall anges den dag då domen vinner laga kraft (jfr 5 kap. 6 § ). När det gäller bilaga V kan bara anmärkas att punkt 8 avser intyg om verkställbarhet och delgivning. Att "ja" har antecknats för frågan om domen kan verkställas enligt ursprungsmedlemsstatens lag (punkt 8.1.1) tar alltså sikte på om domen är verkställbar och innebär i sig inte att domen också får verkställas fullt ut. Förordningen innehåller också liknande bestämmelser som i I-förordningen om ingivande av handlingar i fråga om en dom som har meddelats i någons utevaro (artikel 32.2), avsaknad av handlingar (artikel 34) och legalisering (artikel 35). 5.6 Förhållandet till internationella konventioner Förordningens företräde framför internationella konventioner Artiklarna 36-40 rör tillämpningen av II-förordningen i förhållande till olika internationella konventioner. Huvudregeln är att förordningen ersätter alla vid förordningens ikraftträdande gällande konventioner som har ingåtts mellan två eller flera medlemsstater och som avser frågor som regleras i förordningen (artikel 36.1). Förordningen innehåller ingen heltäckande förteckning över vilka konventioner som avses, men det finns en särskild bestämmelse om förordningens förhållande till vissa särskilt viktiga konventioner (artikel 37). Av denna framgår att förordningen har företräde framför bl.a. om skydd för barn och Europarådskonvention. Enligt artikel 37 har förordningen företräde endast i förbindelserna mellan medlemsstaterna. Förordningen upphäver således inte en medlemsstats folkrättsliga förpliktelser mot en konventionsstat som inte är med i EU. Det innebär t.ex. att för medlemsstaterna kommer Europarådskonvention att gälla fullt ut när det gäller erkännande och verkställighet av vårdnadsdomar som har meddelats i konventionsstater utanför EU. I artikel 38.1 klargörs det i och för sig självklara förhållandet att konventionerna skall fortsätta att gälla beträffande frågor på vilka förordningen inte är tillämplig. Så kommer t.ex. reglerna om erkännande och verkställighet av vårdnadsavgöranden Europarådskonvention att vara tillämpliga beträffande sådana vårdnadsdomar från andra medlemsstater som inte har meddelats i samband med ett äktenskapsmål eller avser barn som inte är makarnas gemensamma. Artikel 39 föreskriver att två eller flera medlemsstater får träffa avtal för att komplettera bestämmelserna i förordningen eller för att underlätta dess tillämpning. Några sådana tillämpningsavtal har ännu inte träffats. Undantag för de nordiska medlemsstaterna nordiska äktenskapskonvention finns domsrättsregler för äktenskapsskillnad och hemskillnad och för frågor om vårdnad om barn som prövas i samband därmed. Konventionen innehåller också bestämmelser om erkännande av domar som har meddelats i konventionsstaterna. Enligt II-förordningen kan och förklara att den nordiska äktenskapskonventionen skall gälla helt eller delvis i förbindelserna mellan länderna i stället för förordningen (artikel 36.2); deltar inte i det civilrättsliga samarbetet enligt avdelning IV i EG-fördraget (se avsnitt 5.1). En sådan förklaring innebär att och kan tillämpa domsrätts- och erkännandereglerna i äktenskapskonventionen. En förklaring förutsätter att principen om icke-diskriminering på grund av nationalitet mellan unionens medborgare iakttas. Vidare skall domsrättsreglerna i varje framtida avtal mellan de nordiska länderna rörande frågor som regleras av förordningen vara i linje med förordningens regler. Regeringen beslutade om förklaring enligt artikel 36.2. har avgivit en motsvarande förklaring.