prop · GO0349 · 2001-01-01 00:00:00 — Det anges vidare att parterna skall vara beredda att träffa särskilda sekretessavtal med industrin. Här regleras vad en part som mottagit kommersiellt känslig information från annan part får göra med denna information. Det anges att den part som lämnat informationen bestämmer hur den får användas samt att något förfogande därutöver ej får förekomma utan skriftligt tillstånd av den som lämnat informationen. Spridningen av informationen skall enligt bestämmelserna begränsas till tjänstemän som har särskilt behov av informationen i tjänsten och mottagaren skall, såvitt inte annat framgår, utgå från att informationen lämnats endast i upplysningssyfte. Artikeln reglerar tillhandahållandet av sekretesskyddad information och under vilka förutsättningar sådan information kan lämnas vidare. I denna artikel anges de fall då begränsningarna i rätten att förfoga över kommersiellt känslig information inte gäller. I avtalets del 9 Slutbestämmelser (artiklarna 55 60) anges depositarie för avtalet, depositariens åligganden, förutsättningar för avtalets ikraftträdande, särskilda förutsättningar för exekutivkommitténs verksamhet då avtalet har trätt i kraft för vissa men inte alla signatärstater, förutsättningar för ytterligare staters, utöver signatärstaterna, anslutning till avtalet, förutsättningar för dels parternas gemensamma beslut om att upphäva avtalet, dels en parts beslut att frånträda avtalet, förutsättningar för parternas beslut om att ändra avtalet samt former för hur sådana stater som är på väg att ansluta sig till avtalet skall underrättas om sådana ändringar, hur parterna skall registrera sina överenskommelser om administrativa och tekniska detaljer på grundval av avtalet, former för hur två eller flera parter skall söka lösa tvister om avtalets tolkning eller tillämpning. Enligt artikeln skall avtalet ratificeras, godkännas eller godtas. är depositarie för avtalet. Avtalet träder i kraft först för de två första signatärstater som ratificerar/godkänner/godtar avtalet och därefter för övriga signatärstater i den takt som de ratificerar/godkänner/godtar avtalet. uppgifter är i vissa avseenden begränsade intill dess att avtalet trätt i kraft för samtliga sex signatärstater, dock längst efter avtalets undertecknande. Enligt artikeln får andra europeiska stater än signatärstaterna ansluta sig till avtalet efter det att avtalet har trätt i kraft för samtliga sex signatärstater och under förutsättning av enhälligt godkännande av avtalets parter. Andra medlemsstater i EU får ansöka om att få ansluta sig, övriga europeiska stater får inbjudas att ansluta sig. Enligt artikeln skall avtalets parter, om de enas om att upphäva avtalet, komma överens om de åtgärder som krävs för att hantera konsekvenserna av upphävandet. Om en part önskar frånträda avtalet, skall den tillsammans med övriga parter utreda följderna av frånträdet. Varken upphävande eller frånträde skall påverka de skyldigheter som parterna har iklätt sig eller de rättigheter och förmåner som de har förvärvat enligt avtalet. Enligt artikeln får parterna föreslå ändringar i avtalet. En ändring träder i kraft efter det att den godkänts av samtliga parter. Enligt artikeln skall parterna i internationella instrument lägga fast sina överenskommelser om administrativa och tekniska detaljer i det samarbete som genomförs på grundval av avtalet. Enligt artikeln skall parterna, om en tvist uppstår om tolkning eller tillämpning av avtalet, söka uppnå en lösning genom samråd eller annan ömsesidigt godtagbar metod. 9 Godkännande av ramavtalet Regeringens förslag: godkänner ramavtalet mellan , , , , och om åtgärder för att underlätta omstrukturering och drift av den europeiska försvarsindustrin. Skälen för regeringens förslag: Under det senaste årtiondet har försvarsindustrin och det sammanhang i vilket den verkar förändrats på ett genomgripande sätt. Den nya säkerhetspolitiska situationen i karaktäriseras av ett brett samarbete inom , , Partnerskap för fred och den europeiska unionen. Samarbetet innefattar i hög grad praktisk samverkan i internationella fredsfrämjande operationer, som ställer höga krav på interoperabilitet mellan olika nationers militära materiel. har kostnaderna för utveckling av nya system inom försvarsindustrin ökat kraftigt. Försvarsindustrin har blivit alltmer tekniskt avancerad och beroende av civil kompetens. Anslagen för materielanskaffning, forskning och utveckling har skurits ned avsevärt i . Som en följd av dessa förändringar har försvarsindustrin genomfört omfattande rationaliseringar och inlett samgåenden över de nationella gränserna. Regeringen har för framhållit den stora betydelsen av ökat internationellt samarbete för den framtida materielförsörjningen till det svenska försvaret. Regeringen redovisade i prop. 1999/2000:30 följande bedömning rörande internationell samverkan inom materielområdet: För att uppnå tillräcklig säkerhet för den framtida materiel- och kompetensförsörjningen måste förutsättningarna för mellanstatlig samverkan och ömsesidiga beroenden ytterligare utvecklas och stödet till svensk försvarsindustris exportansträngningar har fortsatt stor betydelse. Ett deltagande i internationell samutveckling från statsmakterna, myndigheterna och industrin bör åstadkommas för sådana system som ingår i det framtida försvarets behov eller där sådan utveckling bidrar till att viktiga kompetensområden kan upprätthållas inom landet. En förutsättning för detta är att den svenska försvars-industrin aktivt deltar i en nationell och internationell om-strukturering. Vidare bör en förändrad fördelning av affärsrisker åstadkommas genom att industrin i högre grad än deltar i finansieringen av utvecklingsprojekt. En ytterligare möjlighet att åstadkomma internationella gemensamma utvecklingsprojekt är långsiktiga åtaganden mellan de samutvecklande länderna i kombination med industrins egensatsning och omstrukturering. Regeringen anser att det avtal som förhandlats fram överensstämmer väl med denna inriktning. Det ger i första hand en grund för omstrukturering och samverkan mellan de sex länderna och industrierna i dem. Det ger i andra hand en grund för att utvidga samverkan till att omfatta andra europeiska länder och industrierna i dem. Regeringen anser vidare att avtalet gynnar förutsättningar att bevara och utveckla den transatlantiska länken. Sammanfattningsvis anser regeringen att avtalet främjar vitala svenska säkerhets- och försvarspolitiska intressen. Regeringen bedömer att avtalet väsentligt förbättrar förutsättningarna för att trygga materielförsörjningen, såväl i fredstid som i nödläge, kris eller krig. En säker materielförsörjning är nödvändig för att upprätthålla trovärdigheten för Försvarsmaktens förmåga att kunna anpassas till nya hot och risker som kan uppstå. För ett militärt alliansfritt land som är det ett vitalt säkerhetspolitiskt intresse att omvärlden har tilltro till vår anpassningsförmåga och därmed till vår förmåga att med egna resurser försvara vårt land. Regeringen anser att det är både önskvärt och nödvändigt att våra materielförsörjningsbehov tryggas genom internationellt samarbete med länder med vilka vi i övrigt har ett nära säkerhetssamarbete. Internationellt samarbete och utvecklandet av ömsesidiga beroenden är förutsättningar för att vi skall kunna bibehålla försvarsindustriell kompetens på strategiska nyckelområden och kunna säkra vår försvarsmakts materielförsörjning med bibehållen trovärdighet för vår säkerhetspolitiska linje. Avtalet underlättar avsevärt tillskapandet av sådana ömsesidiga beroenden och ger därmed förbättrade möjligheter för att kunna anskaffa nödvändig försvarsmateriel även i ett läge som kräver snabb resursuppbyggnad. Avtalet innehåller dessutom åtaganden om leverans- säkerhet som är avsedda att trygga materielförsörjning även i händelse av höjd internationell spänning och ökad efterfrågan på strategiskt viktiga produkter. I förhandlingarna har hänsyn tagits till säkerhetspolitiska linje, såsom den har definierats av . Parterna har enats om att utforma avtalet så att , om vi så skulle välja, kan förklara sig neutralt och avböja förslag om åtgärder som skulle strida mot en sådan förklaring. Förfaranden vid överföring och export Reglerna i avtalet om förfaranden vid överföring och export syftar dels till att underlätta överföring mellan parterna av sådana komponenter, delsystem och färdiga produkter som tas fram i gränsöverskridande industrisamarbete, dels till att bringa under likformig kontroll all export till icke-part av samarbetsprodukter eller dessas komponenter och delsystem, oavsett från vilken av parterna exporten verkställs. Avtalet förbättrar parternas möjligheter att mellan sig överföra försvarsmateriel och försvarsmaterieltjänster och underlättar därigenom industriell omstrukturering. Industrins effektivitet och internationella konkurrenskraft främjas, som avvecklingen av överkapacitet påskyndas. Vidare bidrar avtalet till att säkerställa att export av ut- rustning som framställts i ömsesidigt samarbete handhas på ett ansvarigt sätt och med respekt för deltagande staters internationella skyldigheter och åtaganden på exportkontrollområdet, särskilt kriterierna i EU:s uppförandekod. Parterna har i exportkontrollavsnittet sökt utforma lösningar som inte medför nya administrativa hinder och som medger en effektivisering av europeisk försvarsindustri med utgångspunkt från tekniska och kommersiella faktorer. En utgångspunkt har således varit att all fysisk utförsel av krigsmateriel från respektive part skall kontrolleras genom redan etablerade nationella regelverk. Parterna har velat undvika krav på kontrollmyndigheter att tillämpa skilda regelsystem beroende på om utförseln rör en samarbetsprodukt eller inte. En annan utgångspunkt har varit att de överenskomna export- kontrollreglerna kan ge viktiga bidrag till den leveranssäkerhet som avtalet syftar till att främja, genom att möjliggöra friare överföring av materiel mellan parterna. Parterna har av denna anledning varit överens om att avtalet bör ha en sådan verkan att överföringen av samarbets- produkter till en annan part behandlas lika oavsett om den mottagande parten är direkt delaktig i industrisamarbetet kring produkten eller inte. I avsaknad av ett sådant resultat skulle samtliga parter känna sig föranlåtna att söka delta med egen industri i samtliga samarbetsprojekt för att tillförsäkra sig bästa möjliga tillgång till samarbetsprodukterna, ett utfall som sannolikt inte skulle gagna framväxten av en effektiv industri- struktur. En viktig förutsättning för denna likabehandling av samtliga parter är att de parter som inte är direkt delaktiga i ett industrisamarbete förbundit sig att inte vidareexportera materielen till en icke-part utan de deltagande parternas samtycke. Även i flera andra avseenden har de gemensamma exportreglernas utformning bedömts kunna påverka förutsättningarna för framväxten av en effektiv industristruktur, och hänsyn har tagits till detta i avtalets utformning. Det har således ansetts viktigt att exportreglerna inte förutsätter en specifik samarbetsform mellan industriföretag vad avser ägande, ansvarsrelationer och arbetsfördelning för att friast möjliga överföring av materiel mellan parterna skall vara aktuell, utan att reglerna medger många olika former av samarbete. Vidare medför lösningen med överenskomna landlistor att förutsättningarna för export till icke-part är desamma oavsett var produktionsverksamheten förlagts. Det innebär att samarbetande industriföretag får samma besked i exportfrågor oavsett var de väljer att förlägga olika delverksamheter. Det är regeringens bedömning att förhandlingsresultatet på det exportpolitiska området fullt ut är förenligt med det svenska regelverket. De landlistor som fastställs projektvis utgör förhandsbesked enligt det svenska regelverket. Förslag till landlistor kommer att underställas det parlamentariskt sammansatta för bedömning. En särskild mekanism har i ramavtalet överenskommits för att lägga till eller, om försämrade förhållanden motiverar det, stryka destinationer i tidigare upprättade listor. All utförsel av materiel från sker på grundval av licenser som utfärdas i enlighet med svensk lag. Eftersom befintliga procedurer används för att hantera export från samarbets-projekt kommer den grad av offentlig insyn i den förda politiken som råder att gälla även dessa. I första hand ges den insynen genom uppgifter i regeringens årliga skrivelse till och genom den löpande information som partiernas företrädare i erhåller. Vad gäller leveranssäkerheten innehåller ramavtalets artikel 6 en förpliktelse för parterna att inte lägga hinder i vägen för leveranser från berörda samarbeten till övriga signatärländer. Denna utfästelse är av stor vikt för det svenska försvarets materielförsörjning i tider av kris eller konflikt. De svenska riktlinjerna för krigsmaterielexport lämnar utrymme att medge utförsel från även till ett land som befinner sig i kris eller krig, om denna utförsel är förknippad med samarbetsavtal, och är av vikt för att säkra det svenska försvarets behov, och faller under ett ingånget internationellt avtal. Regeringen bedömer att den typ av projektlicens som föreskrivs i avtalets artikel 12 är förenlig med nuvarande svenska regelverk. Lagen (1992:1300) om krigsmateriel föreskriver (6 §) att krigsmateriel inte får föras ut ur landet utan tillstånd. Lagen och dess förordning innehåller inte några närmare anvisningar vad gäller utformning, innehåll eller giltighetstid för sådana tillstånd. En väl etablerad praxis föreligger enligt vilken licenser av projektkaraktär utfärdas, som inte är knutna till namngivna produkter eller komponenter och som har lång varaktighet (upp till ). Ett viktigt moment inför utfärdandet av sådana licenser är att infordrar slutanvändaråtaganden som svarar mot licensernas omfattning. Det är således väl förenligt med gällande svenska regelverk att i enlighet med förpliktelserna i ramavtalet utfärda licenser som avser all utförsel som sammanhänger med ett noga specificerat projekt. Av vikt för bibehållandet av ett svenskt inflytande över samarbetsprojekt som underställs det aktuella ramavtalet är att tillstånd att delta i ett projekt fordras enligt 8 § lagen (1992:1300) om krigs- materiel och att ägarförändringar medför krav på förnyat tillstånd enligt 3 § samma lag. Rådande praxis vid denna tillståndsgivning kommer att iakttas, t.ex. vad gäller att inte medge att ett svenskt försvarsindustri- företag deltar i projekt med direkt anknytning till kärnvapenutveckling eller produktion. Artikel 12 avser även tillhörande försvarsmaterieltjänster så som denna utförsel kontrolleras enligt respektive parts nationella regelverk. Kontrollen av försvarsmaterieltjänster utövas enligt gällande svenska regelverk genom kontroll av utförsel av reservdelar, särskild underhålls- utrustning, produktions- eller serviceunderlag samt utbildningstjänster. Avtalet avser endast materiel som utvecklas eller produceras i samarbete med utländsk industri. Utöver de svenska reglerna kommer sådan materiel att vara underkastad kontroll också enligt övriga berörda parters regelverk. En viktig effekt av avtalet är att , vid en framgångsrik försvarsindustriell integration, kommer att erhålla insyn i och möjlighet att påverka beslut rörande betydande delar av den samlade försvarsmaterielexporten från ledande producentländer. Artikel 13 föreskriver bruket av listor över tillåtna exportdestinationer som instrumentet för en likformig exportkontroll hos alla sex parter. Landlistor används redan i den svenska krigsmaterielexportkontrollen, i samband med licensavtal avseende upplåtelse av tillverkningsrätt till utländsk part, liksom i samband med samarbetsavtal mellan svensk och utländsk part om tillverkning och marknadsföring. Dessa samarbets-former regleras i 7-8 §§ i den svenska krigsmateriellagen. Det finns i dessa sammanhang ett naturligt behov att i förväg reglera senare export till tredje land, på samma vis som parterna i det nu aktuella avtalet avser att i förväg ge industrin tydliga anvisningar om exportmöjligheterna för en produkt. Det förutsätts att listan över tillåtna exportdestinationer upprättas på ett tidigt stadium av ett projekt, för att ge deltagande industriföretag vägledning för sin verksamhet. Grundvalen för parternas diskussion skall vara ett listförslag från berörda industrier, baserad på deras bedömning av realistiska avsättningsmarknader för samarbetsprodukten, mot bakgrund av exempelvis fastställda eller förväntade anskaffningsplaner, tekniska krav på produkten, samt förväntad konkurrens. I artikel 13 moment 3 fastslås att skyddet av parternas försvars- intressen utgör en av de faktorer som skall beaktas vid fastställandet av tillåtna exportdestinationer. Detta motsvaras i det svenska regelverket av skrivningen i lagens 1 §, andra stycke, som uttryckligen anger att försvarsintressen skall beaktas i samband med prövningen av ärenden på följande sätt: tillstånd enligt denna lag får lämnas endast om det finns säkerhets- eller försvarspolitiska skäl för det och det inte strider mot utrikespolitik . I artikel 13 moment 4 ges tydliga anvisningar om att ansvaret för utfärdande av en exportlicens åvilar den part inom vars jurisdiktion exportkontraktet faller. Detta gör det möjligt för samverkande industrier att inom ramen för ett projekt bestämma att slutsammansättningen av en produkt skall ske i ett land, men att en partner i ett annat deltagande land ändå kan fungera som avtalsslutande part gentemot en viss exportkund. Detta är av betydelse för att industrier inom ramen för ett samarbete skall kunna utnyttja de relationer som tidigare byggts upp med olika presumtiva kunder utan att göra avkall på kravet på en effektiv produktionsstruktur. Eftersom överenskomna exportregler bygger på tillämpningen av hittillsvarande, territoriellt bundna nationella export- kontrollregelverk medför den valda lösningen att den fysiska exporten av en samarbetsprodukt måste verkställas från det land som beviljat utförseltillståndet, även om det innebär att den färdiga produkten först måste överföras internt från den part där slutsammansättning sker, till den part som utfärdar utförseltillståndet. Den interna överföringen regleras i artikel 12. Bestämmelsen i artikel 13 moment 3 om möjligheten att stryka länder från listan över tillåtna destinationer och i moment 4 om utfärdande av exportlicens på grundval av nationella regler innebär att den lista över tillåtna exportdestinationer som upprättas för en samarbetsprodukt inte representerar någon garanti för senare utförseltillstånd gentemot berörda industrier. Den ordning som beskrivs i ramavtalet motsvarar det svenska systemet med förhandsbesked till företagen. Beskeden grundas normalt på en prövning som även innefattar hörande av det parlamentariskt sammansatta . Förhandsbeskeden har redan tidigare, när så bedömts ändamålsenligt, kunnat ta formen av landlistor. I de sammanhang som ramavtalet reglerar blir förfarandet likartat. kommer att höras då det är aktuellt att förhandla om en landlista med andra parter och rådets överväganden kommer att vara vägledande för det svenska agerandet i förhandlingen på samma sätt som de är vägledande för myndigheten utfärdande av förhandsbesked. Det generella åtagande som görs i Artikel 13 mom 2 och 5 om strikt iakttagande av en överenskommen lista av tillåtna exportdestinationer, jämte åtagandet i mom 6 att inhämta slutanvändaråtaganden vid export till icke-part, medför att anvisningen i förarbetena till lagen (1992:1300) om krigsmateriel (prop. 1991/92:174 s. 73-74) att slutanvändarintyg bör infordras vid varje enskild utförsel får anses vara uppfyllt på ett sätt som medger förenklade procedurer för kontroll av överföringar mellan parterna. Artikel 13 moment 7 öppnar möjligheten att tillämpa avtalet även på befintliga internationella samarbetsprojekt, om enighet därom kan nås mellan de berörda parterna. För del föreligger endast ett begränsat antal projekt av denna karaktär. Artikel 14 berör samarbetsprojekt som initieras av försvarsindustrin. En möjlighet införs att tillämpa reglerna i artiklarna 12 och 13 även på sådana projekt. Det kan i detta sammanhang bli aktuellt att från svensk sida ta ställning till industriprojekt som svensk industri har förut- sättningar att vara delaktig i, men vars slutprodukt det svenska försvaret inte har något intresse av utan i första hand är avsedd för andra parters försvarsmakter. Frågan om svensk industris deltagande i sådana projekt är förenligt med det svenska regelverket kan besvaras på följande sätt. utförsellag infördes tillståndsplikt för utveckling av krigsmateriel för annans räkning. Som villkor för tillstånd krävdes att verksamheten skulle främja en teknisk utveckling som kunde nyttiggöras för den svenska försvarskraften. I 8 § lagen (1993:1300) om krigsmateriel vidgades denna tillståndsplikt till att omfatta gemensam utveckling eller tillverkning av krigsmateriel mellan svensk tillverkande industri och utländska företag. I lagens förarbeten (jfr prop. 1991/92:174, s. 40) sammankopplas detta nya tillståndskrav med riktlinjernas anvisning om att "tillstånd till utförsel av krigsmateriel, eller till annan samverkan med någon i utlandet avseende krigsmateriel, bör medges endast om sådan utförsel eller samverkan.....bedöms erforderlig för att tillgodose det svenska försvarets behov av materiel eller kunnande eller i övrigt är säkerhetspolitiskt önskvärd". Denna anvisning påbjuder en utvärdering av varje projekts relevans för försvaret. Den praxis som utvecklats innebär att även projekt som i första hand innebär utveckling för annans räkning medges, om det kan visas att den bidrar till tryggandet av en långsiktigare svensk materielförsörjning. Artikel 16 förutser förenklade licensförfaranden för överföringar inom ramen för underleverantörsrelationer. Förenklingarna definieras inte närmare utan parterna är fria att införa sådana förenklingar som är möjliga inom ramen för respektive nationellt regelverk. Artikel 16 omfattar också, i moment 2, en presumtion om minimerat bruk av slutanvändarintyg utfärdade på regeringsnivå i detta sammanhang. Det existerande svenska regelverket innehåller en stark presumtion för att slutanvändaråtagande alltid skall inhämtas (jfr prop. 1991/92:174, s. 73). Olika former av slutanvändarintyg har emellertid utvecklats för olika exportsituationer. Vid export av ett helt materielsystem eller större delsystem begärs normalt ett fullständigt slutanvändarintyg av mottagaren. Detta intyg betraktas från svensk sida som en bindande mellanstatlig förpliktelse för mottagarlandet. Vid export av mindre komponenter eller insatsvaror i bulk infordras olika typer av industriintyg med innebörd att vidareexport ej får ske i obearbetat skick av den svenska komponenten/insatsvaran. Den svenska delen, integrerad i en utländsk produkt, får sedan exporteras enligt det landets regler. Förenligheten av detta förfaringssätt med de svenska riktlinjerna och lagens bestämmelser har, liksom många andra delar av regelverket, ingående prövats av konstitutionsutskott (jfr t.ex. bet. 1995/96:KU30). Den inriktning som kommer till uttryck i ramavtalets artikel 16 moment 2 bedöms vara väl förenlig med rådande svenska regelverk. Artikel 17 innehåller bestämmelser avseende nationellt producerad försvarsmateriel. Detta fall inkluderas för att främja leveranssäkerhet mellan parterna. Parterna har antagit att en försvarsindustriell omstrukturering kommer att leda till nedläggning av nationell produktionskapacitet. De produkter som berörs av sådana nedläggningar måste därefter importeras. Importalternativet behöver inte vara en samarbetsprodukt utan kan lika gärna vara en nationell produkt med ursprung i en enskild part. Den utfästelse om effektivisering av nationella licensförfaranden som återfinns i detta sammanhang bedöms inte implicera krav på att gå längre än vad respektive nationellt regelverk medger.