prop · GO0386 · 2001-01-01 00:00:00 — Uppsåtet behöver inte avse en viss bestämd gärning, utan det räcker att uppsåtet avser att brott av ifrågavarande slag förr eller senare kommer till stånd. För att någon skall dömas för förberedelse till brott förutsätts att det särskilt har föreskrivits att förberedelse till brottet är straffbart samt att inte endast ringa fara för brottets fullbordan har förelegat. Vid samtliga de brottstyper som är aktuella är förberedelse straffbart. Som nämnts ovan skulle konventionstexten teoretiskt kunna anses innefatta ett krav på kriminalisering av försök till försök, försök till förberedelse och försök till medverkan. Det är dock inte rimligt att ge konventionstexten en sådan innebörd. Konventionen är inte utformad med utgångspunkt från den systematik som svensk rätt är uppbyggd kring. Att svensk rätt är konstruerad så att punkten för fullbordat brott inte alltid föreligger redan vid utförandet av varje enskilt gärningsmoment som räknas upp i artikel 2.1 behöver därför inte innebära att vi inte lever upp till de krav på kriminalisering som ställs i konventionen. Konventionen måste i stället uppfattas som ett krav på att de handlingar som kan tänkas rymmas inom den aktuella bestämmelsen skall vara förenade med straffansvar, oberoende av om gärningen kan bestraffas som ett självständigt brott eller ej. Med hänvisning till den redogörelse som lämnats ovan får enligt vår bedömning anses väl uppfylla detta åtagande. Det torde dessutom förhålla sig så att vår lagstiftning, genom bestämmelsen om ansvar för förberedelse till brott, straffbelägger handlingar på ett stadium än vad konventionen kräver. Avslutningsvis skall anmärkas att konventionen inte innehåller någon definition av begreppet försök eller under vilka närmare förutsättningar ansvar för försök till brott kan komma i fråga. Konventionstexten bör i detta hänseende kunna tolkas med utgångspunkt från nationell rätt. Inte heller i detta avseende är alltså någon lagstiftningsåtgärd nödvändig. Enligt den allmänna medverkansbestämmelsen i 23 kap. 4 § gäller ansvar som är föreskrivet för viss gärning i inte endast den som har utfört gärningen utan även den som har främjat gärningen med "råd eller dåd". Med uttrycket råd eller dåd avses att främjandet skall ha skett med psykiska eller fysiska medel. gäller detsamma även utanför område om det är föreskrivet fängelse för brottet. Enligt normalt språkbruk främjas en gärning när någon har gjort något som underlättar eller i vart fall är ägnat att underlätta gärningens utförande. I har dock uttrycket givits en vidare betydelse och kan även innefatta en medverkan som inte varit någon förutsättning för brottet. I paragrafens andra stycke föreskrivs att den som inte är att anse som gärningsman skall dömas för anstiftan till brottet, om han har förmått annan till utförandet, och annars för medhjälp till detta. Av detta följer att medverkan kan ha tre former enligt svensk rätt, gärningsmannaskap, anstiftan och medhjälp. Mellan dessa olika former gäller en prioritetsordning. Gärningsmannaskap har företräde framför de båda andra medverkansformerna och anstiftan ses som allvarligare än medhjälp. Varje medverkande är självständigt ansvarig, dvs. oberoende av om det är möjligt att straffa någon annan medverkande. Ansvaret är dock beroende av att ett brott objektivt sett har begåtts. Medverkan är straffbart även i förhållande till osjälvständiga brottsformer. Också medverkan till medverkan är straffbart, t.ex. anstiftan till medhjälp till ett brott. regler om ansvar för medverkan täcker konventionens krav på kriminalisering i artikel 2.3.a. Detsamma gäller anstiftan till brott (artikel 2.3.b). När det gäller anstiftan bör nämnas att även stämpling till brott är straffbart för de brott som är aktuella. Med stämpling avses olika gärningsformer som innebär att någon på planeringsstadiet, med uppsåt att utföra eller främja ett brott, sätter sig i förbindelse med andra personer. En form av stämpling är att söka anstifta någon annan att utföra brott. Med brott avses här fullbordat brott i gärningsmannaskap. Artikel 2.3.c tar sikte på medverkan som är kopplad till en grupp personer som handlar i gemensamt syfte. Enligt artikeln måste medverkan vara uppsåtlig och ske antingen i syfte att (with the aim of) - dvs. direkt uppsåt - främja gruppens allmänna brottsliga verksamhet eller syften (furthering the general criminal activity or purpose of the group) eller i vetskap om gruppens avsikt att begå det eller de berörda brotten. Det senare ledet torde utan vidare motsvara enligt svensk rätt straffbara förfaranden, enligt redogörelsen ovan, eftersom det direkt kopplas till de (konkreta) brott som konventionen omfattar. Det första ledet kräver dock närmare överväganden. Enligt 23 kap. 4 § första meningen skall varje medverkande bedömas efter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger honom till last. Vid medgärningsmannaskap sker prövningen av om huvudgärningen är subjektivt täckt på vanligt sätt, dvs. på samma sätt som när det är fråga om en gärningsman. Vid ett främjande måste den subjektiva täckningen hänföra sig till dels huvudgärningen, dels medverkansgärningen. Det sker med andra ord en prövning i två led. Om huvudgärningen, som i dessa fall, är straffbelagd endast som uppsåtligt brott krävs uppsåt för att en medverkande skall fällas till ansvar. Kravet på subjektiv täckning innebär att medhjälparens uppsåt skall täcka det faktum att han främjat en viss gärning med råd eller dåd. Det krävs att medhjälparen har uppsåt i förhållande till de faktiska omständigheter som utgör underlag för bedömningen att ett främjande föreligger. Däremot behöver enligt svensk rätt medhjälparen inte själv anse att han främjar huvudgärningen, än mindre handla i syfte att (direkt uppsåt) främja huvudgärningen. Konventionstexten synes utgå från att medhjälparen skall ha direkt uppsåt (i syfte att), vilket alltså i sig inte medför några svårigheter i förhållande till svensk rätt. Kärnfrågan är dock hur pass konkretiserad främjarens föreställning måste vara beträffande de omständigheter som sammantaget utgör själva huvudgärningen. Frågan är med andra ord om främjarens uppsåt måste avse en viss bestämd gärning eller om den kan avse att en gärning av en viss typ skall förövas eller rentav att det kan vara fråga om brottslighet i största allmänhet. Vad som krävs bestäms av den s.k. täckningsprincipen. Täckningsprincipen (se härom - En kommentar, avsnitt 23:56 f) innebär att uppsåtet skall täcka rekvisiten för en rättsstridig gärning, dvs. i huvudsak brottsrekvisiten för det straffbud som är aktuellt, samt att det inte finns några omständigheter som gör att gärningen är tillåten (exempelvis omständigheter som utgör nödvärn). Täckningsprincipen innebär att det skall göras en jämförelse mellan det verkliga händelseförloppet och det händelseförlopp som gärningsmannen (medhjälparen) föreställt sig. Vid bedömningen av om dessa överensstämmer i tillräcklig grad skall man kunna säga att det är fråga om samma rättsstridiga gärning enligt båda händelseförloppen. I annat fall föreligger bristande täckning. För att täckning skall föreligga krävs ingen fullständig överensstämmelse mellan det verkliga och det föreställda händelseförloppet. I litteraturen brukar dock ofta anges att medverkansuppsåtet måste avse en på något sätt individualiserad huvudgärning (se bl.a. Jareborg, Straffrättens ansvarslära, s. 120 och Strahl, Allmän straffrätt s. 259). , som delar promemorians bedömning att kan tillträda konventionen utan några lagändringar, ifrågasätter om konventionens bestämmelser motsvaras av det i svensk rätt uppställda kravet att en främjares uppsåt skall täcka en konkretiserad gärning. Enligt tingsrätten kan dock de svenska bestämmelserna om ansvar för förberedelse till brott täcka konventionens krav på kriminalisering. Artikel 2.3.c bör enligt vår uppfattning tolkas så, att det för att ansvar för medverkan överhuvudtaget skall kunna aktualiseras, förutsätts att gruppen faktiskt begår ett sådant brott som avses i konventionen och att den medverkandes agerande bidrar till att detta brott begås. Det bör alltså krävas att en koppling, ett kausalsamband, föreligger mellan den medverkandes bidrag och ett begånget brott. Som nämnts ovan har uttrycket främja en vidare betydelse i än i normalt språkbruk och kan innefatta även en medverkan som inte varit någon förutsättning för brottet. Det torde härigenom till att börja med stå klart att svensk rätt uppfyller konventionens krav när det gäller de objektiva förutsättningarna för medverkansansvar. När det sedan gäller de subjektiva förutsättningarna för ansvar kan konstateras att konventionens krav på uppsåt i förhållande till bidraget stämmer överens med svensk rätt. En oaktsam medverkan till de uppsåtliga brott som är aktuella enligt artikel 2 behöver alltså inte vara straffbar enligt konventionen. När det gäller frågan om den medverkandes uppsåt i förhållande till huvudbrottet bör bedömningen av svensk rätts förhållande till konventionen avgöras med utgångspunkt i konventionens krav på samband mellan bidraget och huvudbrottet. I sammanhanget bör hållas i minnet att konventionen endast tar sikte på brottslighet av ytterligt allvarligt slag och med allmänfarlig karaktär. Med hänsyn härtill finns det skäl att utgå från att den som uppsåtligen främjar den brottsliga verksamheten hos en grupp av personer med vetskap om gruppens inriktning på sådan brottslighet, och därmed bidrar till att ett brott som avses i konventionen begås, normalt torde ha uppsåt till en gärning som är tillräckligt individualiserad för att medverkansansvar skall kunna komma i fråga. Enligt vår bedömning, som delas av samtliga remissinstanser utom , torde kravet enligt svensk rätt på uppsåt i förhållande till huvudbrottet således i de allra flesta fall vara förenligt med konventionen, i vart fall med en tillämpning av reglerna om eventuellt uppsåt. Om medverkansbestämmelserna för något fall inte skulle täcka konventionens krav på kriminalisering torde straffansvar, som också anmärkt, ändå kunna komma i fråga med en tillämpning av bestämmelserna om ansvar för förberedelse till brott. För ansvar för förberedelse krävs inte att gärningsmannens uppsåt avser någon konkret gärning, utan det är tillräckligt att uppsåtet avser brottslighet av viss typ. Ansvar för förberedelse kräver visserligen att gärningsmannen i syfte att främja eller utföra brott har tagit viss befattning med pengar eller med vissa särskilt angivna föremål. Befattning med pengar eller de föremål som anges i bestämmelsen torde emellertid motsvara de i praktiken vanligaste fallen av sådan medverkan som avses i konventionen. Som nämnts ovan har regeringen för övrigt beslutat en proposition i vilken det föreslås att bestämmelsen om ansvar för förberedelse till brott, såvitt gäller befattning med föremål, skall ges en mer generell utformning. Det torde dessutom förhålla sig så att svensk rätt med en tillämpning av bestämmelserna om medverkan och förberedelse till brott straffbelägger handlingar på ett stadium än vad konventionen kräver. Med hänvisning till det som sagts ovan gör vi den bedömningen att det inte kan anses nödvändigt att vidta några särskilda lagstiftningsåtgärder för att skall leva upp till konventionens krav i detta hänseende. Särskilt om artikel 5 Enligt artikeln skall varje konventionsstat vidta de åtgärder som behövs för att säkerställa att sådana handlingar som utgör brott enligt konventionen inte under några omständigheter får rättfärdigas av överväganden av politisk, filosofisk, ideologisk, rasmässig, etnisk, religiös eller annan liknande karaktär. Sådana handlingar skall vara förenade med straff som står i överensstämmelse med handlingarnas allvarliga beskaffenhet. I 24 kap. finns allmänna bestämmelser om grunder för ansvarsfrihet. Också de allmänna bestämmelserna om straffmätning och påföljdseftergift kan nämnas (29 kap.) Enligt dessa bestämmelser kan de omständigheter som nämns i artikeln inte utgöra grund för ansvarsfrihet. När det gäller bedömningen av ett brotts straffvärde skall tvärtom flera av de nämnda omständigheterna anses som försvårande (29 kap. 2 § 7). 6.2 Domsrätt Regeringens bedömning: Svensk domsrätt föreligger i alla fall där konventionen kräver det (artikel 6.1) och i så gott som samtliga de fall där en konventionsstat därutöver får fastställa domsrätt (artikel 6.2.) Det behövs således inte någon lagändring för att tillgodose konventionens krav i denna del. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar promemorians bedömning eller har inget att invända mot den. Skälen för regeringens bedömning: Artikel 6.1.a motsvaras av 2 kap. 1 § enligt vilken det skall dömas efter svensk lag och vid svensk domstol för brott som har begåtts inom territorium. Detsamma gäller om det är ovisst var brottet har förövats, men det finns skäl att anta att det har begåtts här. Artikel 6.1.b motsvaras av 2 kap. 3 § 1 . Enligt denna bestämmelse föreligger svensk domsrätt om brottet har begåtts ombord på ett svensk fartyg eller luftfartyg. Den svenska domsrätten sträcker sig dessutom längre och omfattar gärningar som, utanför ett fartyg eller luftfartyg, har begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på ett sådant fartyg. Artikel 6.1.c motsvaras av 2 kap. 2 § första stycket 1 . De nämnda bestämmelserna ger alltså domsrätt för de fall som är aktuella enligt konventionen. Här skall dock något nämnas om det krav på dubbel straffbarhet som finns i 2 kap. 2 § andra stycket . Enligt denna bestämmelse gäller inte bestämmelserna om domsrätt i 2 § om gärningen är fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten. Det finns också i samma stycke en bestämmelse om gärningar som begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat. Från denna bortses dock i det följande eftersom den endast gäller sådana gärningar för vilka det enligt svensk rätt inte kan följa svårare straff än böter. Enligt tredje stycket i samma paragraf får det inte dömas till en påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är stadgat för brottet enligt lagen på gärningsorten. Alla konventionsstater är skyldiga att kriminalisera de handlingar som omfattas av artikel 2. Även i de stater som inte har tillträtt konventionen torde de handlingar som utgör brott enligt konventionen normalt vara kriminaliserade. Skulle mot förmodan så inte vara fallet torde svensk domsrätt ändå föreligga i de allra flesta fall med stöd av 2 kap. 3 § . Enligt denna bestämmelse skall det för vissa uppräknade situationer dömas efter svensk lag och vid svensk domstol utan hinder av kravet på dubbel straffbarhet. De fall som framförallt torde kunna bli aktuella omfattas av punkt 4 (om brottet förövats mot , svensk kommun eller annan menighet eller svensk allmän inrättning), punkt 6 (om brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage, försök till sådana brott, m.m.) och punkt 7 (om det lindrigaste straff som i svensk lag är stadgat för brottet är fängelse eller däröver). Med hänvisning till det sagda bör det inte krävas någon lagändring för att tillgodose konventionens krav i denna del. 6.3 Åtgärder för att utreda en persons närvaro i ett land och för att säkerställa närvaro för åtal eller utlämning Regeringens bedömning: Det behövs ingen lagändring för att uppfylla konventionens krav i artikel 7 och artikel 8. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar promemorians bedömning eller har inget att invända mot den. Skälen för regeringens bedömning: När en konventionsstat mottar information om att en person som har begått ett brott eller misstänks ha begått ett brott enligt konventionen kan befinna sig inom dess territorium skall staten enligt artikel 7.1 vidta de åtgärder "som kan fordras enligt dess nationella lagstiftning" för att utreda de omständigheter som informationen avser. Vidare skall den stat inom vars territorium den som har begått brottet eller misstänks för detta befinner sig, "efter att ha övertygat sig om att omständigheterna motiverar det" vidta de enligt den nationella lagstiftningen lämpliga åtgärderna för att säkerställa den personens närvaro för åtal eller för utlämning (artikel 7.2). Enligt artikel 8 är en konventionsstat, förutsatt att domsrätt föreligger enligt artikel 6 och att utlämning inte sker, undantagslöst och oberoende av om brottet har begåtts inom dess territorium, skyldig att utan onödigt dröjsmål genom förfaranden i enlighet med den statens lagstiftning överlämna ärendet till sina behöriga myndigheter för beslut i åtalsfrågan. Dessa myndigheter skall fatta beslut enligt samma regler som gäller i fråga om varje annat brott av allvarlig karaktär enligt lagstiftningen i den staten. För att en handling skall utgöra brott enligt konventionen krävs att den företas i syfte att antingen förorsaka dödsfall eller allvarlig kroppsskada eller omfattande förstörelse av platser och lokaler som är öppna och tillgängliga för allmänheten. Det är alltså fråga om mycket allvarliga brott med högt straffvärde. Som nämnts ovan under avsnitt 6.2 torde svensk domsrätt föreligga i princip i samtliga fall som kan tänkas bli aktuella enligt konventionen. Om mottar information om att en person som har begått ett brott eller misstänks ha begått ett brott enligt konventionen kan befinna sig inom landet är det naturligt att det finns ett intresse för svenskt vidkommande att utreda förutsättningar för åtal för gärningen i fråga. När en handling utgör brott enligt svensk lag gäller de allmänna bestämmelserna i om polisens brottsutredande verksamhet. Det innebär bl.a. att polismyndighet eller åklagare, om det finns anledning att anta att ett brott har begåtts, kan inleda förundersökning enligt bestämmelserna i 23 kap. . Beroende på omständigheterna i det enskilda fallet kan det också bli aktuellt att beröva en sådan person friheten med stöd av bestämmelserna i 24 kap. . Den som i ett annat land är misstänkt, åtalad eller dömd för brott som kan föranleda utlämning kan också berövas friheten enligt 23 § lagen (1957:668) om utlämning för brott. Med stöd av den sistnämnda bestämmelsen är det möjligt att beröva en person friheten här även innan en formell begäran om utlämning har kunnat överlämnas, förutsatt att en efterlysning har utfärdats. Mot bakgrund av bestämmelsen i artikel 8 om att brott enligt konventionen, när det gäller beslut i åtalsfrågan, skall behandlas som varje annat brott av allvarlig karaktär enligt lagstiftningen i varje medlemsstat kan nämnas att åklagaren enligt svensk rätt är skyldig att åtala brott som hör under allmänt åtal om något annat inte är särskilt föreskrivet (20 kap. 6 § ). Åklagaren kan alltså inte skönsmässigt bedöma om åtal skall väckas eller inte. När det inte pågår en förundersökning är vissa allmänna regler i polislagen (1984:387) tillämpliga. Där anges bl.a. att polisen skall bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal (2 § 3) samt att en polisman under vissa förutsättningar får omhänderta en person för identifiering (14 §). Det kan också nämnas att fullt ut deltar i det internationella polissamarbetet, framförallt inom ramen för EU. Med hänvisning till det som nämnts krävs inte några författningsändringar för att skall uppfylla konventionens krav i artikel 7.1 och 7.2 och artikel 8. 6.4 Utlämning och internationell rättslig hjälp i brottmål Regeringens bedömning: Några lagändringar med anledning av konventionens bestämmelser om utlämning och internationell rättslig hjälp i brottmål behövs inte. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar promemorians bedömning eller har inget att invända mot den. Bakgrund: I lagen (1957:668) om utlämning för brott finns bestämmelser om villkoren för och förfarandet vid utlämning från till andra länder än de nordiska. För utlämning inom tillämpas ett förenklat förfarande som regleras i lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och . Den förstnämnda lagen har tillkommit i nära anslutning till det arbete i som ledde års konvention om utlämning och är anpassad efter denna. De bestämmelser som kommenteras i det följande avser denna lag. Utlämning kan ske beträffande den som i ett annat land är misstänkt, tilltalad eller dömd för gärning som är straffbelagd där (1 §). Svensk medborgare får inte utlämnas (2 §). Enligt 4 § måste den gärning för vilken utlämning begärs motsvara brott, för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse . Har dom meddelats i den främmande staten för gärningen, måste påföljden utgöra frihetsstraff eller annat omhändertagande på anstalt . Regler som begränsar möjligheterna att utlämna när det är fråga om politiska brott har tagits in i 6 §. Utlämning får enligt 7 § inte ske om åtgärden kan medföra risk för att den utlämnade på grund av bl.a. sin härstamning eller religiösa eller politiska uppfattning löper risk att bli utsatt för förföljelse av allvarligare slag. Enligt 8 § får utlämning heller inte ske, om åtgärden skulle vara uppenbart oförenlig med humanitetens krav. 9 § uppställer vissa krav på bevisning i skuldfrågan. I princip fordras dom eller häktningsbeslut från behörig myndighet i den stat som ansöker om utlämning. Fällande dom eller häktningsbeslut som meddelats av domstol eller domare i en stat med vilken har ingått en överenskommelse godtas vanligtvis om det inte i särskilt fall framgår att domslutet eller häktningsbeslutet är uppenbart oriktigt. Om beslutet härrör från en stat med vilken inte har träffat en överenskommelse om utlämning, eller om beslutet har fattats av annan behörig myndighet än domstol eller domare, måste det föreligga sannolika skäl för att personen har begått gärningen. I annat fall får framställningen inte bifallas. I 10 § föreskrivs förbud mot utlämning bl.a. när dom har meddelats här i landet beträffande brott för vilket utlämning begärts. Vidare uppställs förbud mot utlämning när straff för brottet skulle vara förfallet enligt svensk lag. Enligt 11 § utgör också bl.a. meddelad dom här i landet för annat brott än det som utlämningsbegäran avser i vissa fall hinder mot utlämning. När utlämning beviljas skall när så krävs vissa villkor uppställas enligt 12 §. Den utlämnande får inte utan medgivande av regeringen i det särskilda fallet åtalas eller straffas i den främmande staten för annat brott som har begåtts före utlämningen än det för vilket han utlämnas (specialitetsprincipen). Han får heller inte utan regeringens medgivande vidareutlämnas till annan stat. Dessutom får den som utlämnas inte straffas med döden. I 13 § finns bestämmelser om konkurrerande framställningar om utlämning från två eller flera stater avseende samma person. Skälen för regeringens bedömning: De handlingar som enligt konventionen skall vara förenade med straffansvar har alla på något sätt en koppling till - som självständiga brott eller på annat sätt - attentat med sprängämnen eller andra livsfarliga anordningar mot bl.a. allmänna platser, statliga eller andra offentliga anläggningar eller allmänna transportsystem med uppsåt att orsaka dödsfall, allvarlig kroppsskada eller omfattande förstörelse av de nämnda platserna m.m.. De handlingar som enligt konventionen skall vara förenade med straffansvar är kriminaliserade i svensk lag framförallt genom bestämmelserna i kap. 3 och 13. Det är fråga om brottslighet av mycket allvarligt slag. Det kan exempelvis vara fråga om mordbrand och allmänfarlig ödeläggelse där straffskalan för brott av normalgraden är fängelse i lägst två och högst . För de fall som konventionen närmast avser att täcka torde det dessutom ofta förhålla sig så att brotten är att bedöma som grova. För grov mordbrand och grov allmänfarlig ödeläggelse är straffminimum fängelse . Straffmaximum är fängelse eller fängelse på livstid.