prop · GO0398 · 2001-01-01 00:00:00 — Den kräver dock vissa kompletterande bestämmelser, vilka föreslås i lagrådsremissen. Tolkningen av förordningen och behovet av kompletterande bestämmelser har diskuterats vid nordiska departementsöverläggningar. Inom utarbetades departementspromemorian Kompletterande bestämmelser till II-förordningen (Ds 2000:59). I promemorian föreslås det att en ny lag införs med bestämmelser om handläggningen vid de svenska exekvaturdomstolarna, dvs. Promemorians lagförslag finns i bilaga 2. Bland annat med anledning av slöts en överenskommelse om ändringar i konventionen innehållande internationellt privaträttsliga bestämmelser om äktenskap, adoption och förmynderskap (den nordiska äktenskapskonventionen). Överenskommelsen jämte en kommentar som utarbetats vid nordiska departementsöverläggningar finns i bilagorna 3 och 4. Överenskommelser om andra ändringar i den nordiska äktenskapskonventionen och i konventionen mellan , , , och angående indrivning av underhållsbidrag (den nordiska indrivningskonventionen) slöts . Överenskommelserna jämte kommentarer som utarbetats vid nordiska departementsöverläggningar finns i bilagorna 5-7. Inom utarbetades en promemoria om vilka lagändringar som behövs för att införliva de nordiska ändringsöverenskommelserna. Promemorians lagförslag finns i bilaga 8. Promemoriorna har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 9. Remissvaren finns tillgängliga i (dnr Ju2000/6265/L2). och Europeiska unionens råd har antagit direktivet 98/27/EG av om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen. Inom utarbetades departementspromemorian Talerätt vid gränsöverskridande överträdelser inom konsumenträtten - genomförande av förbudsföreläggandedirektivet 98/27/EG, (Ds 2000:32). Efter att ha inhämtat Lagrådets yttrande beslutade regeringen propositionen Talerätt för vissa utländska konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer (prop. 2000/2001:34). antog regeringens förslag till lag (bet. 2000/01:LU3, rskr. 2000/01:84). Direktivet har sålunda genomförts genom lagen (2000:1175) om talerätt för vissa utländska konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer (talerättslagen) som trädde i kraft . Det har därefter uppmärksammats att en komplettering av lagen behöver göras. Lagrådet Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 10. Lagrådets yttrande finns i bilaga 11. Lagrådet har förordat en justering i de föreslagna ändringarna lag. Regeringen har följt förslaget. En redaktionell ändring har också gjorts i de föreslagna övergångsbestämmelserna till lagen om ändring av förordning. Lagrådet har vidare förordat att en föreslagen bestämmelse i lagen med kompletterande bestämmelser till II-förordningen utgår. Regeringen har inte följt det förslaget och återkommer till synpunkten i avsnitt 6.1. Det har inte inhämtats något yttrande från Lagrådet över förslaget till lagen om ändring i talerättslagen. Lagförslaget faller visserligen under Lagrådets granskningsområde, men förslaget innefattar endast en liten och självklar komplettering av lagen. Lagrådets hörande skulle därmed sakna betydelse på grund av frågans beskaffenhet. 4 Svensk domstols behörighet och erkännande och verkställighet av utländska avgöranden Det finns flera författningar som innehåller bestämmelser om svensk domstols internationella behörighet i äktenskapsmål och om erkännande och verkställighet av domar i sådana mål. De allmänna bestämmelserna finns i lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap (IÄL). Reglerna i IÄL är inte baserade på någon internationell konvention, och de gäller endast i den mån något annat inte följer av andra författningar som är grundade på internationella konventioner. I 3 kap. finns bestämmelser om i vilka fall svensk domstol får ta upp ett äktenskapsmål samt frågor om vårdnad och underhållsbidrag som väcks i samband därmed. Kapitlet innehåller också regler om erkännande av utländska avgöranden om upplösning av äktenskap. I förhållande till , , och finns bestämmelser i förordningen (1931:429) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap (förordning). Förordningen införlivar nordiska äktenskapskonvention. Bestämmelserna i förordningen har företräde framför IÄL. Förordningen reglerar domstols behörighet att pröva yrkanden om hemskillnad och äktenskapsskillnad och frågor som har samband med ett sådant yrkande, t.ex. vårdnad och underhållsbidrag. I förordningen finns också bestämmelser om domsrätt i vissa fall när det gäller talan om underhållsbidrag som väcks utan samband med ett äktenskapsmål. Förordningen reglerar dessutom vilket lands lag som skall tillämpas och när avgöranden från andra nordiska länder skall erkännas. I förhållande till de stater som har anslutit sig till om erkännande av äktenskapsskillnader och hemskillnader finns bestämmelser som har företräde framför IÄL i lagen (1973:943) om erkännande av vissa utländska äktenskapsskillnader och hemskillnader. Erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden regleras i lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn (lag). Lagen införlivar bl.a. om erkännande och verkställighet av avgöranden rörande vårdnad om barn och om återställande av vård av barn (Europarådskonvention) och gäller i förhållande till de stater som har tillträtt konventionen. förordning och i lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område finns särskilda bestämmelser som i förhållande till , , och har företräde framför lag. När det gäller underhållsbidrag finns det bestämmelser om domsrätt och om erkännande och verkställighet av utländska avgöranden även i om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område och i I-konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område. är en konvention mellan EU:s medlemsstater och EFTA:s medlemsstater samt mellan EFTA:s medlemsstater inbördes, medan I-konventionen är öppen endast för EU:s medlemsstater. Konventionerna gäller som lag i (se lagen [1992:794] om domstols internationella behörighet och om verkställighet av utländska domar enligt samt lagen [1998:358] om domstols internationella behörighet och om verkställighet av utländska domar enligt Brysselkonventionen). antogs rådets förordning (EG) nr 44/2001 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (I-förordningen). Denna förordning skall ersätta I-konventionen och träder i kraft . Lagen (1962:512) om indrivning i av underhållsbidrag, fastställda i , , eller reglerar verkställighet av underhållsbidrag i . Lagen införlivar nordiska indrivningskonvention. 5 II-förordningen 5.1 Utarbetandet av förordningen aktualiserades frågan om enhetliga regler om domsrätt och om erkännande och verkställighet av domar på familjerättens område i samband med att förhandlingar fördes rörande I-konventionen. Familjerättsliga frågor undantogs dock från konventionen, bl.a. med hänsyn till att skillnaderna mellan medlemsstaternas nationella familjerätt då ansågs vara alltför stora. I-konventionen är sålunda tillämplig på privaträttens område men inte på fysiska personers rättsliga ställning, rättskapacitet eller rättshandlingsförmåga och inte heller på makars förmögenhetsförhållanden eller på arv och testamente. Underhållsbidrag omfattas däremot av konventionen. togs de internationella familjerättsliga frågorna upp på nytt i EU. förhandlingar antog rådet konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål () Konventionen undertecknades av företrädare för alla medlemsstater. utformades med förebild av I-konventionen och de förändringar som senare flutit in i I-förordningen. Många av bestämmelserna i har sina direkta motsvarigheter i I-instrumenten. Det finns ändå vissa betydelsefulla skillnader, t.ex. regleringen av domsrätt. Till finns en förklarande rapport. Rapporten återger i stora drag diskussionerna i den rådsarbetsgrupp som arbetade fram konventionen. Rapporten är publicerad i (EGT C 221, , s. 27). hade sin grund i artikel K 3 i . Genom Amsterdamfördraget, som trädde i kraft , överfördes åtgärder som rör civilrättsligt samarbete till den nya avdelning IV i EG-fördraget (artiklarna 61-65). Därmed fick man en rättslig grund i fördraget för att anta förordningar och direktiv på detta område. hade inte ratificerats innan Amsterdamfördraget trädde i kraft. Mot denna bakgrund presenterade kommissionen ett förslag till en förordning som skulle ersätta . II-förordningen antogs av rådet och trädde alltså i kraft . Resultaten av de förhandlingar som föregick tas till största delen till vara i II-förordningen. Men eftersom det rör sig om två olika typer av instrument, avviker förordningen med nödvändighet från konventionen i vissa avseenden. Exempelvis finns det inga särskilda regler om behörighet. Det är inte heller möjligt för medlemsstaterna att reservera sig mot bestämmelser i förordningen. Ändringar har också gjorts i syfte att anpassa II-förordningen till I-förordningen. Enligt ett särskilt protokoll till Amsterdamfördraget tillämpas den nya avdelning IV i fördraget inte i förhållande till . Förordningen kommer därför inte att automatiskt gälla för , men diskussioner förs om att utsträcka förordningens regler till att gälla även i förhållande till . Det är ännu inte klart hur detta skall lösas. Avdelning IV tillämpas inte heller på och . Till skillnad från har de medlemsstaterna en särskild möjlighet att ansluta sig till rättsakter. Både och har beslutat om detta för II-förordningen, och förordningen gäller alltså även för dem. 5.2 Förordningens allmänna innehåll Liksom I-förordningen reglerar II-förordningen inte bara erkännande och verkställighet av utländska avgöranden utan också domstols internationella behörighet och vissa andra processuella frågor. Förordningen är indelad i sex kapitel. I kapitel I fastställs förordningens tillämpningsområde. I kapitel II och III finns bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar. Kapitel IV rör vissa allmänna frågor, främst förhållandet mellan förordningen och internationella konventioner på området. I kapitel V och VI finns ikraftträdande- och övergångsbestämmelser. Till förordningen finns fem bilagor. Bilagorna anger dels vilka domstolar som är behöriga att pröva frågor om erkännande och verkställighet (bilagorna 1-3), dels vilka intyg om domar som skall utfärdas (bilagorna 4-5). Förklarande rapporter av den typ som finns för I- och förekommer inte för EG-förordningar och direktiv. Någon förklarande rapport till II-förordningen har alltså inte utarbetats. Den förklarande rapporten till har inte heller någon officiell status när det gäller tolkningen av förordningen. Med tanke på att rapporten faktiskt återspeglar medlemsstaternas intentioner med konventionen och att bestämmelserna i konventionen och förordningen till stor del är identiska bör rapporten ändå kunna ge en viss ledning vid tillämpningen av förordningen. bör det understrykas att förordningen är ett gemenskapsrättsligt instrument, vilket innebär att det kommer att vara uppgift att säkerställa en enhetlig tolkning av den i alla medlemsstater. De nationella domstolarna kommer att vara skyldiga att föra frågor om tolkningen vidare till i enlighet med vad som gäller om detta enligt EG-fördraget (se artiklarna 68 och 234). 5.3 Tillämpningsområdet Äktenskapsskillnad, hemskillnad och annullering av äktenskap Av artikel 1.1 a framgår att II-förordningen är tillämplig på äktenskapsskillnad, hemskillnad och annullering av äktenskap. Den är endast tillämplig på själva upplösningen av det äktenskapliga bandet. Däremot omfattas inte t.ex. skulden till äktenskapets upplösning, makarnas förmögenhet, underhållsskyldighet eller andra frågor som kan ha samband med upplösningen av äktenskapet (jfr ingresspunkt 10). Förordningen gäller inte heller fastställelse av ett äktenskaps giltighet. Instituten hemskillnad och annullering av äktenskap avskaffades i men finns fortfarande kvar i flera andra medlemsstater. Enligt förordningen är svenska domstolar i och för sig internationellt sett behöriga att ta upp frågor om annullering och hemskillnad. Av svensk internationell privaträtt lär dock följa att frågorna skulle bedömas enligt svensk rätt. Eftersom svensk rätt saknar regler om annullering och hemskillnad, kan frågorna i praktiken alltså inte avgöras här utan en sådan talan skall avvisas. Däremot skall avgöranden om hemskillnad och annullering som har meddelats i andra medlemsstater erkännas i . Föräldraansvar Förordningen är enligt artikel 1.1 b även tillämplig på frågor om föräldraansvar för makarnas gemensamma barn när sådana frågor uppkommer i samband med mål om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap. Begreppet föräldraansvar definieras inte i förordningen. Vid förhandlingarna var det inte möjligt att komma överens om en gemensam definition. Svårigheterna berodde till stor del på de skillnader som finns mellan medlemsstaternas nationella rättsordningar. I några medlemstater, som t.ex. och , förekommer begreppet över huvud taget inte, och i de stater där begreppet eller liknande uttryck används har det ingen enhetlig innebörd. Svårigheterna hade också att göra med att ett parallellt arbete då pågick inom för internationell privaträtt om att utarbeta konventionen om behörighet, tillämplig lag, erkännande, verkställighet och samarbete i frågor om föräldraansvar och åtgärder till skydd för barn. Där har begreppet föräldraansvar en relativt vid innebörd och omfattar bl.a. offentligrättsliga frågor om omhändertagande av barn och åtgärder till skydd för barnets egendom. I avsaknad av en definition av vad som i förordningen avses med föräldraansvar kommer det att vara upp till i sista hand att avgöra hur begreppet skall tolkas. Det finns dock anledning att utgå från att i vart fall de frågor som regleras i 6 kap. omfattas, dvs. vårdnad om barn, umgänge med barn och barns boende. Dessa måste uppenbarligen anses vara kärnfrågor i föräldrars ansvar för sina barn och ha en sådan nära anknytning till äktenskapsmål som förutsätts i förordningen (jfr ingresspunkt 11). Det står vidare klart att underhåll till make och barn inte omfattas. För sådana frågor gäller i stället I-förordningen. Att II-förordningen är begränsad till civilrättsliga förfaranden (jfr nedan) innebär att den inte heller omfattar omhändertagande av barn och andra offentligrättsliga ingripanden. Mer osäkert är i vad mån förmynderskapsfrågor omfattas. Av artikel 3 framgår att begreppet föräldraansvar i konventionen omfattar förmynderskap. I rapporten till påpekas att begreppet torde ha en i någon mån enhetlig innebörd i och ; frågan om skydd för barns egendom var dock inte föremål för några särskilda diskussioner i den arbetsgrupp som utarbetade . För det fall förmynderskapsfrågor ändå skulle omfattas av förordningen kan det konstateras att det i samband med upplösningen av ett äktenskap i praktiken endast lär bli aktuellt med avgöranden om utseende av förmyndare. Andra förmynderskapsrättsliga frågor, t.ex. förmyndarens behörighet, förvaltningens utövande och tillsynen över förvaltningen, torde däremot knappast uppkomma i det sammanhanget. Förordningen gäller endast föräldraansvar för makarnas gemensamma barn. Vid förhandlingarna var medlemsstaterna eniga om att man som gemensamma barn bör anse gemensamma biologiska barn och barn som har adopterats av båda makarna gemensamt. Några medlemsstater föreslog att konventionen även skulle gälla för den ena eller andra makens barn från tidigare förhållanden men det fanns inte ett tillräckligt stöd för detta. Det finns skäl att utgå från att förordningen även omfattar fall där ett biologiskt barn till ena maken eller ett barn som har adopterats av ena maken adopteras av den andra maken. Även makarnas gemensamma barn tillkommet efter givarinsemination torde omfattas. Civilrättsliga och andra officiellt erkända administrativa förfaranden Av artikel 1.1 framgår att förordningen gäller civilrättsliga förfaranden. Därmed utesluts religiösa förfaranden och offentligrättsliga förfaranden, för svensk del t.ex. omhändertagande av barn enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Med civilrättsliga förfaranden jämställs andra icke-judiciella förfaranden som är officiellt erkända i en medlemsstat (artikel 1.2). I konventionsrapporten nämns som exempel att beslut om äktenskapsskillnad i kan fattas av Statsamt och Overpræsidium och att frågor om vårdnad och umgänge i kan lösas genom avtal som godkänns av sociala myndigheter. Liknande möjligheter finns numera även i . Enligt 6 kap. 6, 14 a och 15 a §§ kan föräldrar avtala om vårdnad, boende och umgänge. Avtalet gäller om det godkänns av socialnämnden. Domsrättsreglerna i förordningen omfattar sålunda även socialnämndens behörighet att i samband med en äktenskapsskillnad godkänna avtal om t.ex. umgänge, och ett avtal som har godkänts av socialnämnden erkänns och kan verkställas enligt förordningen. Med domstol avses i förordningen samtliga behöriga myndigheter i medlemsstaterna. Med medlemsstat förstås samtliga medlemsstater med undantag av . Bakgrunden till detta är att den nya avdelningen IV i EG-fördraget om civilrättsligt samarbete inte gäller för (se avsnitt 5.1). 5.4 Domstols behörighet 5.4.1 Behörighetsreglerna Kapitel II i II-förordningen innehåller regler om domstols behörighet. I artikel 2 anges när domstolarna i en medlemsstat är behöriga att ta upp frågor om äktenskapsskillnad, hemskillnad och annullering av äktenskap. Behörighetsgrunderna är inte utformade på samma sätt som i I-förordningen, dvs. med ett allmänt forum och kompletterande särskilda behörighetsregler. I stället anges det ett antal behörighetskriterier som alla är alternativa till varandra utan någon inbördes rangordning. Kriterierna är utformade med tanke på att det skall finnas en verklig och nära anknytning mellan parterna och den medlemsstat där frågan prövas. Man har eftersträvat regler som är flexibla och anpassade till människors rörlighet inom EU. I de domsrättsgrunder som nämns i artikel 2.1 a bestämmer i första hand hemvistet om det finns behörighet. Behörighet tillkommer domstolarna i den medlemsstat där - makarna har hemvist, - makarna senast hade hemvist om en av dem är bosatt där, - svaranden har hemvist, - någon av makarna har hemvist om ansökningen är gemensam, - sökanden har hemvist om sökanden har varit bosatt där innan ansökningen gjordes eller - sökanden har hemvist om sökanden har varit bosatt där innan ansökningen gjordes och sökanden är medborgare i den medlemsstaten. Enligt artikel 2.1 b föreligger domsrätt för domstolarna i den stat där båda makarna är medborgare. Hänsyn har tagits till det speciella domicilbegrepp som finns i och . Domsrätten bygger beträffande dessa medlemsstater inte på makarnas medborgarskap utan på deras domicil. Att domsrättsgrunderna är alternativa innebär att en make kan välja att väcka talan i olika staters domstolar, beroende på omständigheterna i det enskilda fallet. Som exempel kan nämnas ett fall där båda makarna är medborgare i men har haft gemensamt hemvist i . Efter separationen flyttar mannen till . Om hustrun vill väcka talan om äktenskapsskillnad mot mannen, är såväl svenska som tyska och spanska domstolar behöriga. Mannen har samma valmöjlighet, förutsatt att han har haft hemvist i . Artikel 3 innehåller regler om domstols behörighet att ta upp frågor om föräldraansvar för makarnas gemensamma barn i samband med att den prövar en ansökan om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap. Huvudregeln är att den domstol som är behörig att pröva upplösningen av äktenskapet också är behörig att ta upp en fråga som rör föräldraansvar. Det gäller när barnet har hemvist i den staten. En kompletterande regel finns för det fall där barnet inte har hemvist i domstolslandet men i någon annan medlemsstat. Domstolen får då ta upp frågan om föräldraansvar, om åtminstone en av makarna har föräldraansvar för barnet och domstolens behörighet har godkänts av makarna och är till barnets bästa. Behörigheten att pröva frågor om föräldraansvar upphör när frågan om upplösning av äktenskapet har avgjorts slutligt, dvs. när en dom om detta har vunnit laga kraft. Om frågan om föräldraansvar ännu inte har avgjorts , består behörigheten till dess frågan om föräldraansvar har avgjorts genom en lagakraftvunnen dom. Ett förfarande rörande föräldraansvar skall alltså kunna pågå fram till ett slutligt avgörande; att äktenskapsfrågan har avgjorts bör inte inverka menligt på de förväntningar parterna kan ha på att frågan om föräldraansvaret kan avgöras där förfarandet inletts. Behörigheten enligt artikel 3 upphör också när förfarandet har avslutas av något annat skäl, t.ex. om målet skrivs av på grund av återkallelse. Förutom de generella behörighetsreglerna i artiklarna 2 och 3 finns det kompletterande behörighetsregler om genkäromål och omvandlande av beslut om hemskillnad till äktenskapsskillnad (artiklarna 5 och 6). Vidare hänvisas till att medlemsstaterna skall utöva sin behörighet i enlighet med om de civila aspekterna på internationella bortföranden av barn (artikel 4). Konventionen har ratificerats av och införlivats med svensk rätt genom lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn. Gränsdragningen mellan behörighetsreglerna i förordningen och i medlemsstaternas nationella rätt II-förordningens regler om domsrätt är i viss utsträckning exklusivt tillämpliga i medlemsstaterna. Det innebär att eventuellt avvikande regler i nationella rättsordningar inte får komplettera förordningens behörighetsregler. För svensk del finns avvikande regler i lagen om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap (IÄL). En ansökan om äktenskapsskillnad får enligt 3 kap. 2 § 2 IÄL tas upp av svensk domstol, om käranden är svensk medborgare och har hemvist i eller tidigare haft hemvist här sedan han fyllt . Enligt 3 kap. 6 § får vidare frågor om vårdnad om barn tas upp i samband med ett mål om äktenskapsskillnad. Till skillnad från vad som gäller enligt förordningen finns det inga begränsningar om att barnet skall vara makarnas gemensamma eller att det skall ha hemvist i ett visst land. I förhållande till de andra nordiska länderna finns avvikande domsrättsregler förordning (se avsnitt 4). Hur gränsen skall dras mellan domsrättsreglerna i II-förordningen och motsvarande regler i medlemsstaternas nationella rätt framgår av artiklarna 7, 8 och 9. I artikel 7 anges att en talan mot en make som har hemvist i en medlemsstat, är medborgare i en medlemsstat eller i fråga om och har domicil i en av dess stater får väckas vid en annan medlemsstats domstolar endast i enlighet med behörighetsreglerna i förordningen. Av artikel 8.1 framgår att, när ingen medlemsstats domstol är behörig enligt förordningen, behörigheten i varje medlemsstat skall bestämmas enligt den statens lag. Om en talan som har väckts avser ett fall som domstolen inte är behörig att ta upp enligt förordningen och en domstol i en annan medlemsstat är behörig enligt förordningen, skall den förstnämnda domstolen förklara sig obehörig (artikel 9). Om t.ex. käranden är medborgare i , svaranden är medborgare i och båda makarna har hemvist i , är svensk domstol inte behörig att pröva en talan om äktenskapsskillnad mellan parterna enligt artiklarna 2-6 i förordningen. Av artikel 7 följer att svensk domstol är förhindrad att tillämpa de avvikande domsrättsreglerna i 3 kap. 2 § 2 IÄL. Inte heller om t.ex. käranden är medborgare i med hemvist i och svaranden är medborgare och har hemvist i är svensk domstol behörig att ta upp målet enligt artiklarna 2-6.