prop · GO0379 · 2001-01-01 00:00:00 — Detta tillsammans med det faktum att viktimologi berörs väldigt lite eller inte alls i universitetens grundutbildningar gör, att det kan vara svårt att etablera intresse för viktimologisk forskning hos personer som väljer forskarbanan. När Brottsofferfonden inrättades var syftet att stödja olika projekt och verksamheter som bidrar till att utveckla brottsofferarbetet i vårt land. Fonden kan bland annat stödja forskningsprojekt och finansierar den närmare 30 sådana projekt. Flera forskningsprojekt som bedrivits med medel från fonden har resulterat i avhandlingar och artiklar i såväl svenska som internationella tidskrifter. Men för att forskningen inom viktimologi skall vidgas och fördjupas är det nödvändigt att det blir lättare att bedriva sådan forskning generellt sett. Det är till exempel viktigt att viktimologiska forskarmiljöer växer fram på landets universitet. Fler disputerade forskare kommer då att finnas, vilka kan fungera som handledare för doktorander. De pågående viktimologiska forskningsprojekten hade vid inventeringen i princip tre huvudinriktningar; en feministiskt influerad forskning med fokus på utsatta kvinnor, behandlingsforskning med fokus på utsatta barn och allmänviktimologisk forskning. Även om det alltså pågår viss forskning inom dessa områden så är den inte alls av den omfattning som är önskvärd och långt ifrån heltäckande. Vad beträffar utsatta kvinnor är detta område mycket brett och rymmer en mängd olika frågeställningar. Dessa har bara i begränsad utsträckning berörts av forskning. Det behövs forskning om prostitution och om pornografins inverkan på sexualbrott och om riskbedömningar av hot som riktas mot kvinnor av män de tidigare haft en relation med. När det gäller barn är forskning inom områden som kan bringa ljus över utsatta barns handlingsmönster angelägen. Detta är viktigt bland annat för att kunna ge personal inom barnomsorg och i skola kunskap som ger dem möjligheter att tidigt upptäcka att barn far illa och för att våga agera. Genom den nästan dagliga kontakt som barnomsorgspersonal och lärare har med barn skulle de med bättre kunskapsunderlag ha goda förutsättningar att upptäcka de utsatta barnen. Av central betydelse för rättsväsendet är att det bedrivs forskning om hur man bäst förhör barn och hur man skall tolka barns vittnesmål. Dessutom bör forskningen om hur barn som lever i socialt utsatta miljöer med bl.a. drogmissbruk, fysisk och psykisk misshandel fördjupas. Viktimologi är ett nytt forskningsfält som ännu befinner sig i ett uppbyggnadsskede. Att nämna alla outforskade områden är inte möjligt, men ytterligare några bör ändå lyftas fram i detta sammanhang. I när nazism och rasism tycks ha slagit rot i vårt land och växer sig allt starkare är det oerhört viktigt att de brott som begås och som har beröringspunkter med främlingsfientlighet och fientlighet gentemot andra grupper, t.ex. homosexuella, uppmärksammas särskilt. Kunskaperna om denna typ av brottslighet är otillräckliga, vilket gör det svårt att särskilja dem från andra brott. Inte minst viktigt är det att undersöka hur offren för brott med främlingsfientliga, rasistiska och homofobiska inslag upplever mötet med polisen och övriga representanter för rättsväsendet. Ett närliggande område, där det i princip saknas viktimologisk forskning, är brottsoffrens möte med rättsväsendet. I samband med behandlingen av ansökningar om brottsskadeersättning har uppmärksammat många problem som brottsoffren möter i kontakten med rättsväsendet. De visar på kunskapsluckor vad gäller bemötande av brottsoffer, där offren inte sällan utsätts för så kallad sekundär viktimisering. Med sekundär viktimisering avses den psykiska stress som uppstår till följd av att omgivningen reagerar på ett för den drabbade negativt sätt. Det sekundära traumat kan uppstå t.ex. i mötet med polis, åklagare eller domare om de saknar kunskap om och förståelse för hur sårbar en person kan vara efter att ha varit med om en starkt känsloladdad händelse. Forskning visar att det sekundära traumat kan reduceras med hjälp av ökad kunskap om den drabbades situation. Men detta förutsätter att de som kommer i kontakt med brottsoffer är medvetna om de särskilda reaktioner och behov som kan föreligga hos dem som varit utsatta för brott. Av särskilt intresse för rättsväsendet är också forskning om brottsoffers ofta till synes irrationella beteende efter brott och om effektiva förhörstekniker av brottsoffer i allmänhet och barn i synnerhet. Denna forskning är särskilt viktig, då den har direkt koppling till rättssäkerheten. Ett brottsoffer anses ofta som mindre trovärdigt om han eller hon ändrar sin historia mellan förhör och rättegång. Vissa forskningsresultat tyder dock på att detta är ett vanligt beteende hos brottsoffer. Forskning inom nämnda områden har betydelse för som rättssäkerhetsstat. Ett korrekt bemötande av brottsoffren skulle kunna ge bättre information om vad som egentligen hänt, vilket skulle vara positivt för lagföringen. Men forskningen skulle också gagna samhället ur ett bredare perspektiv. Förvisso skulle det vara till fördel för brottsoffer om bättre bevisupptagning ledde till fler fällande domar. Det skulle även gynna brottsoffren om sekundär viktimisering skulle kunna undvikas. Men forskning som rör brottsoffer måste också handla om insatser som direkt syftar till att hjälpa dem som har drabbats av brott att återgå till ett normalt liv. Detta innebär att behandlingsprogram och terapiverksamheter för rehabilitering av brottsoffer måste utvecklas. Sådan forskning bedrivs sparsamt. Ökad kunskap inom dessa områden skulle kunna leda till färre sjukskrivningar och större möjligheter för brottsoffer att återgå till arbete efter brottet. fungerar som i brottsofferfrågor genom att myndigheten administrerar Brottsofferfonden och genom bibliotek, där myndigheten samlar litteratur, både publicerad och annan, och tidskrifter. Sammantaget bidrar detta till att ge en god överblick över forskningsläget, såväl i som internationellt. Fortsatta insatser på detta område bör ske i samverkan mellan Brottsofferfonden och . Övriga organ som kan vara lämpliga, bl.a. , bör också kontaktas. Regeringen avser därför att ge i uppdrag att förbereda och utforma ett forskningsprogram för viktimologisk forskning och återkomma till regeringen med förslag hur detta program skall kunna genomföras. 6 Stöd till vittnen, målsägande m.fl. 6.1 Bakgrund Målsägandens och vittnens situation i samband med rättegång kännetecknas av att det för många rör sig om första besöket i en domstol. En situation som för parter och vittnen ofta präglas av stor osäkerhet. Målsägandens och vittnens roll i rättegångar innebär inte sällan att en annan människa utpekas såsom ansvarig för en brottslig handling, vilket gör att situationen också kan kännas obehaglig och hotfull. Som tidigare framgått biträds målsäganden av ett målsägandebiträde, som kan tjäna som ett stöd i samband med domstolsförhandlingen. Målsäganden har också rätt att åtföljas av en s.k. stödperson. Någon motsvarighet till målsägandebiträde för vittnen finns inte. Vittnen har heller inte någon lagstadgad rätt att åtföljas av en stödperson under rättegången. har i stället ideellt anordnad vittnesstödsverksamhet vuxit fram på olika håll i landet. startade den ideella mot brott - Våga - ett s.k. vittnesprojekt med syfte att bland annat förbättra vittnenas villkor och informera om vad det innebär att vittna. Som frivilliga ledsagare medverkade bland annat nämndemän, juridikstuderande, pensionerade polismän och stödpersoner från brottsofferjourerna. startade Brottsofferjouren i i samverkan med polismyndigheten och tingsrätten på orten en försöksverksamhet med vittnesstödsverksamhet. Denna föll väl ut och liknande verksamhet har påbörjats på många olika håll i landet. Som exempel kan nämnas att varit med och byggt upp vittnesstödsverksamhet i , och . I har dessutom genomförts en försöksverksamhet med vittnesstöd vid länets allmänna domstolar. Projektet har bedrivits som ett samarbetsprojekt mellan och . finns vittnesstöd vid 32 av landets tingsrätter och vid tre hovrätter. deltar i stödverksamheten vid 29 domstolar. Vid övriga domstolar drivs verksamheten på annat sätt. Syftet med vittnesstöd i domstolen är att öka grundtryggheten för vittnen och brottsoffer då de sitter och väntar på att målet skall ropas upp samt att vid behov förklara hur en rättegång går till. Ett annat syfte är att efter rättegången kunna hjälpa till och svara på frågor av enklare art som kan ha uppstått i samband med rättegången. Inte minst viktigt är att se till att vittnen och brottsoffer får någon att prata med i pauserna. De s.k. vittnesstöden har instruktioner att inte diskutera det aktuella ärendet med vittnet eller brottsoffret. 6.2 Uppdrag att starta vittnesstödsverksamhet Regeringens bedömning: Vittnesstöd bör finnas vid samtliga tingsrätter och hovrätter . Regeringen har för avsikt att uppdra åt att tillsammans med ta fram en plan för hur regeringens mål skall kunna uppnås och medverka till att vittnesstödsverksamhet anordnas vid de orter där sådan verksamhet ännu inte bedrivs. Planen bör redovisas för regeringen . Utredningens förslag: Ideellt anordnad vittnesstödsverksamhet bör uppmuntras på olika sätt. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig i frågan är positiva. framhåller vikten av att vittnesstödsverksamheten får en lämplig finansiell lösning. anser att termen "vittnesstöd" är missvisande och förordar i stället termen "rättegångsstöd". Röda Korset anser att vittnesstödsverksamheten fungerar bäst om den vilar på ideell grund. Domstolarna bör därför få till uppgift att ta kontakt med olika frivilligorganisationer för att diskutera intresset för vittnesstöd, utbildningsinsatser och organisation. Skälen för regeringens bedömning: Den ideella vittnesstödsverksamheten som vuxit fram fyller viktiga funktioner och möter behov hos många av domstolarnas besökare såväl före och under som efter ett framträdande i rätten. Vittnen och andra som vid ankomsten till domstolen har mötts av en person som har till uppgift att stödja dem har känt sig tryggare och vittnesstödsverksamheten uppges även ha bidragit till att i viss mån uppväga brister i den fysiska miljön i tingsrätterna. Detta är mycket positivt. Regeringen avser därför att avsätta medel för att stimulera igångsättandet av vittnesstödsverksamhet vid de tingsrätter och hovrätter där sådan verksamhet ännu inte finns (se avsnitt 11). har bred kunskap vad gäller såväl brottsofferarbete som vittnesstödsverksamhet. Myndigheten har även god erfarenhet av att samarbeta med ideella organisationer i dessa frågor. Det ter sig därför naturligt att och gemensamt får i uppdrag att medverka till att anordna införandet av vittnesstödsverksamhet vid de tingsrätter och hovrätter där sådan verksamhet ännu inte bedrivs. Uppdraget är nära kopplat till de ideella organisationer som förväntas utföra själva arbetet. Uppbyggnaden av vittnesstödsverksamheten bör därför ske i samråd med och andra berörda ideella organisationer. Förutsättningarna för vittnesstödsverksamhet är olika runt om i landet. Det krävs att det finns ideella organisationer eller, t.ex. som i och , högskolestuderande eller andra som är beredda att åta sig dessa uppgifter. Det krävs också att de lokala domstolarna ges goda möjligheter att påverka hur vittnesstödsverksamheten skall anordnas för att det skall kunna anpassas efter lokala behov och förutsättningar. Mot denna bakgrund bör igångsättandet av vittnesstödsverksamhet ske i två etapper. bör en kartläggning ske av förutsättningarna för vittnesstödsverksamhet på respektive orter. Diskussioner bör inledas med berörda domstolschefer, med lokala ideella brottsofferorganisationer och andra berörda. Det bör också övervägas om det behövs ytterligare åtgärder från regeringens sida för att uppnå målet. Resultatet av detta skall redovisas till regeringen . 7 Informations- och underrättelseskyldighet 7.1 Polisens informationsskyldighet Regeringens bedömning: Det är angeläget att rättsväsendet bemöter alla brottsoffer på ett korrekt sätt och att dessa tillhandahålls relevant information i enlighet med bestämmelserna i bland annat förundersökningskungörelsen (1947:948). Information om vilket stöd som finns att få från bland annat ideella brottsofferorganisationer bör lämnas i betydligt större utsträckning än vad som synes vara fallet . För att uppnå detta syfte kommer 13 a § i förundersökningskungörelsen att ändras. och Riksåklagaren bör få i uppdrag att i samråd utarbeta en metod till stöd för hur polis och åklagare som en del av respektive myndigheters kvalitetssäkringsarbete skall kunna följa utvecklingen av hur brottsoffer upplever sig bli bemötta. bör få i uppdrag att utveckla en motsvarande metod för domstolsväsendet. Utredningens förslag: Utredningen föreslår inga förändringar beträffande polisens författningsreglerade informationsskyldighet. Däremot föreslås att vid sina inspektioner bör uppmärksamma hur informationsskyldigheten genomförs. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig i dessa frågor instämmer i huvudsak med utredningens överväganden. Skälen för regeringens bedömning: De rättsvårdande myndigheternas skyldighet att ge information till dem som utsatts för brott har skärpts under . Trots detta visar olika undersökningar att det alltjämt finns brister i hur rättsväsendet fullgör denna skyldighet. redovisar i sitt betänkande att även de som har till uppgift att förmedla denna information, i första hand polisen, åklagarna och domstolarna anser att de måste bli bättre på att informera brottsoffren. Polisens informationsskyldighet regleras i förundersökningskungörelsen (1947:948). Bestämmelserna fick sin huvudsakliga utformning genom författningsändringar . I samband med dessa förändringar övervägdes om informationsskyldigheten enligt 13 § skulle göras absolut. Någon sådan regel uppställdes emellertid inte. I den departementspromemoria, Brottsoffren i blickpunkten - åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning (Ds 1993:29), som låg till grund ändringar, uttalades att när det gäller information om brottsskadeersättning bör huvudregeln vara att sådan information i princip alltid skall lämnas. Det måste dock kunna göras undantag om kretsen av målsägande är mycket stor. Information om möjligheter till målsägandebiträde och om besöksförbud skall lämnas i de fall då någon av åtgärderna kan bli aktuell. Beträffande information om stödperson, rättshjälp och stödjande organ uttalades, att sådan information skall lämnas i lämplig utsträckning, såvida inte brottet har integritetskränkande inslag. I det sistnämnda fallet bör informationen alltid lämnas. Det ansågs inte heller finnas skäl att införa en generell bestämmelse om att målsägande fortlöpande skall få underrättelser om viktigare händelser i brottsutredningen. Det framhölls dock som rimligt att alla målsägande som så önskar skall få besked om olika beslut som fattas i ärendet. Detta är också den lösningen som regeringen valde. Som reglerna är utformade finns det inte något absolut krav på att information skall lämnas. I - en kunskapsöversikt (rapport 1997:1 s. 40 ff.) redovisas flera undersökningar som gjorts beträffande brottsoffers erfarenheter av polisen. Enligt dessa är personer som utsatts för brott i huvudsak nöjda med polisens agerande. Den främsta orsaken till det missnöje, som ändå kommer till uttryck, är bristen på information. Det som efterfrågas är framför allt uppgifter om utvecklingen i det egna ärendet och upplysningar om möjligheten till kompensation och ersättning för kostnader, som har uppkommit till följd av brottet. En annan fråga av stor vikt är polisens skyldighet att informera målsäganden om vilka myndigheter, organisationer och andra som kan lämna stöd och hjälp. Enligt 13 a § tredje stycket förundersökningskungörelsen (1947:948) skall sådan information lämnas i lämplig utsträckning. Det har från bland annat framförts att de brottsoffer jourerna möter ofta inte har fått sådan information och att bestämmelsen därför bör förtydligas. För brottsoffren kan sådan information utgöra skillnaden mellan ingen hjälp alls och ett välbehövligt stöd. Informationen är också av direkt betydelse för brottsofferjourernas verksamhet. Regeringen delar uppfattningen att information om ideella organisationer är av stor betydelse och är därför positiv till ett förtydligande av 13 a § tredje stycket förundersökningskungörelsen. Skyldigheten att lämna ifrågavarande information bör emellertid inte vara absolut. Det finns med all säkerhet tillfällen där den aktuella informationen är onödig för brottsoffret, och det kan även finnas tillfällen där det kan vara praktiskt taget omöjligt att komma i kontakt med den som utsatts för ett brott. Den förordningsändring som sålunda kommer att genomföras kommer därför att ha som utgångspunkt att den aktuella informationsskyldigheten alltid skall fullgöras, såvida det inte är uppenbart att informationen inte behövs. Det kommer också att göras undantag för situationer där det kan vara praktiskt omöjligt att fullgöra informationsskyldigheten. Det har vidare framförts önskemål till regeringen om att det skall vara möjligt för polisen att, utan brottsoffrets samtycke, rutinmässigt skicka över information till brottsofferjourer om dem som anmält att de utsatts för brott. Brottsofferjourerna skulle på så sätt få vetskap om vilka som eventuellt kan vara i behov av stöd och hjälp och själva kunna ta kontakt med dem. För uppgifter om enskildas personliga och ekonomiska förhållanden - bland annat i utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål - gäller emellertid sekretess med ett s.k. omvänt skaderekvisit (9 kap. 17 § sekretesslagen [1980:100]). Det betyder att de aktuella uppgifterna inte får lämnas ut om det inte står klart att uppgifterna kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider skada eller men. Enligt regeringens mening kan man inte utgå från att alla brottsoffer vill att polisen skall vidarebefordra uppgifter om dem till exempelvis en lokal brottsofferjour, även om syftet är att brottsoffret skall erbjudas stöd och hjälp. Vad som i stället är önskvärt är att polisen, när de fullgör sin skyldighet enligt 13 a § förundersökningskungörelsen (1947:948), när det är möjligt och lämpligt, frågar brottsoffret om denne vill att polisen skall kontakta en stödorganisation. Samtycker brottsoffret till detta finns det inget som hindrar att aktuell information vidarebefordras. Mycket talar för att ett sådant agerande från polisens sida skulle gagna brottsoffren och underlätta för de ideella organisationerna att komma i kontakt med människor i behov av stöd. Ett talande exempel på att polisens hantering av brottsofferärenden är viktig är den statistik som förs vid brottsofferjouren i . Av denna framgår att jourens ärendetillströmning ökade från 36 ärenden till 163 ärenden (jan. - nov.) efter det att den lokala polisen omarbetat sina rutiner. Regeringen anser att information till dem som utsatts för brott är av utomordentligt stor vikt. Polisen har en omfattande informations- och uppgiftsskyldighet. Enligt regeringens mening är denna i huvudsak tillräcklig och ändamålsenlig när den fullgörs på ett korrekt sätt. , som genomfört inspektioner och uppmärksammat vissa brister, arbetar fortlöpande för att förbättra polisens arbete i detta hänseende. Sådant arbete pågår även på många polismyndigheter runt om i landet. Detta förhållande, tillsammans med ovan aviserade förtydligande av informationsskyldigheten i 13 a § förundersökningskungörelsen och det faktum att arbetar med att ta fram en brottsofferhandbok - som bland annat behandlar betydelsen av information - talar enligt regeringens mening för att situationen i detta hänseende kommer att förbättras väsentligt. Det är viktigt att det arbete som pågår med brottsofferfrågor får ett ordentligt genomslag och att det verkligen genomsyrar arbetet på lokal nivå. Regeringen har därför för avsikt att uppdra åt och Riksåklagaren att utarbeta en metod för hur polis, åklagare inom ramen för sin kvalitetssäkrande verksamhet med jämna mellanrum, t.ex. vart annat eller , skall kunna genomföra undersökningar av hur brottsoffer upplever sig bemötta i sina kontakter med polis och åklagare. Det är också angeläget att denna typ av undersökningar genomförs inom domstolsväsendet. Regeringen har därför för avsikt att ge i uppdrag att ta fram en motsvarande metod till stöd för domstolarnas kvalitetsarbete. 7.2 Åklagarnas underrättelseskyldighet m.m. Regeringens bedömning: Åklagarnas underrättelseskyldighet enligt förundersökningskungörelsen (1947:948) bör utökas till att omfatta beslut om att åtal skall väckas. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att åklagarnas underrättelseskyldighet enligt förundersökningskungörelsen (1947:948) bör utökas till att omfatta beslut om att åtal skall väckas och att underrättelsen bör ske genom att målsäganden tillställs en kopia av stämningsansökan. Utredningen har vidare föreslagit att åklagarnas arbete bör fördelas så att det i möjligaste mån är samma åklagare som handlägger målet från förundersökningen till huvudförhandlingen. Det har också betonats att åklagarna bör kontakta målsäganden i domstolen i samband med att förhandlingen skall äga rum. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig i dessa frågor instämmer i huvudsak med utredningens överväganden. Skälen för regeringens bedömning: Det finns enligt nu gällande bestämmelser i förundersökningskungörelsen ingen skyldighet för åklagare eller domstol att informera målsäganden om att åtal har väckts. Vetskap om detta får målsäganden i regel först när han eller hon genom domstolens försorg får en kallelse till huvudförhandling. Brottsoffer har, som tidigare nämnts, i flera undersökningar uppgivit att information bidrar till deras känsla av trygghet och till att de känner sig delaktiga i processen. Enbart detta skulle, enligt regeringens mening, vara tillräckligt för att motivera förslag i denna del. Det finns emellertid även andra skäl för att slå fast nämnda informationsskyldighet. Ett sådant är att åklagare varken träffar eller talar med målsäganden innan huvudförhandlingen äger rum. I en undersökning av brottsoffers upplevelser av rättsväsendet (1999) kom av de tillfrågade i kontakt med åklagare först på rättegångsdagen, antingen rättegången började eller inne i själva rättssalen. Majoriteten av brottsoffren var missnöjda med detta och hade önskat att få träffa åklagaren tidigare. Genom att införa en skyldighet för åklagarna att informera målsäganden om beslutet att väcka åtal skapas, enligt regeringens mening, på ett tidigare stadium en naturlig kontaktväg mellan åklagarkammaren och målsäganden. Målsäganden får vetskap om åklagarens beslut och kan därigenom, om han eller hon så önskar, kontakta aktuell åklagarkammare för ytterligare information. Regeringen avser således att genomföra en sådan ändring i förundersökningskungörelsen. har föreslagit att informationsskyldigheten skall fullgöras genom att målsäganden tillställs en kopia av stämningsansökan. Enligt regeringens mening finns inte skäl att författningsreglera i vilken form den skriftliga underrättelsen skall ske. Underrättelseskyldigheten bör, under förutsättning att handlingen innehåller relevant information till målsäganden om innebörden av stämningsansökan, lika gärna kunna fullgöras i en separat handling. Det finns enligt nu gällande bestämmelser ingen skyldighet för åklagare att personligen sammanträffa eller ta kontakt med målsäganden före huvudförhandlingen. Riksåklagaren har förutskickat att han har för avsikt att utarbeta en metodhandbok som ersätter de tidigare allmänna råd (RÅC 1:122), som bland annat behandlar frågan om hur åklagarna bör förhålla sig till brottsoffer före och i samband med huvudförhandling.