prop · GP0365 · 2001-12-05 00:00:00 — Skälen för regeringens förslag: Enligt 19 kap. 1 § andra stycket överklagas kommuners beslut som rör bildande, ändring eller upphävande av olika former av områdesskydd till . Motivet till bestämmelsens utformning är att beslut om områdesskydd såsom gällde enligt tidigare lagstiftning skall kunna överprövas av oavsett om beslutet fattats av kommunfullmäktige eller nämnd (prop. 1997/98:45, del 2, s. 223). Eftersom djur- och växtskyddsområden saknas i uppräkningen uppkommer fråga om hur ett sådant beslut skall överklagas om det är kommunfullmäktige som fattat beslutet. För att tydliggöra att även beslut av kommunfullmäktige om djur- och växtskyddsområde skall överklagas till bör enligt regeringens mening uppräkningen av områdesskydd kompletteras med djur- och växtskyddsområde. beslut i en sådan fråga kan sedan med stöd av samma lagrums tredje stycke överklagas till miljö- domstol. Utredningen föreslår att samma lagrums tredje stycke skall kompletteras med en bestämmelse att beslut om biotopskyddsområde av annan myndighet än regeringen skall överklagas hos miljödomstol. Bestämmelserna om biotopskyddsområde i 7 kap. 11 § motsvarar enligt motiven den reglering om biotopskydd som tidigare fanns i 21 § naturvårdslagen (prop. 1997/98:45, del 2, s. 80). Enligt bestämmelserna i naturvårdslagen överklagades statliga myndigheters beslut om biotopskydd till allmän förvaltningsdomstol. Av 18 kap. 1 § framgår att biotopskyddsområde inte är ett sådant områdesskydd som skall överklagas hos regeringen. synes i motsats till kommittén mena att detta är ett förbiseende och att beslut om biotopskyddsområden skall överklagas hos regeringen. Regeringen delar inte denna uppfattning. Denna ordning motsvarar de upphävda bestämmelserna om biotopskydd i naturvårdslagen med den skillnaden att allmän förvaltningsdomstol ersatt av miljödomstolen som överinstans. Någon anledning att anse ärendena vara av sådan art att överprövningen av sådana beslut bör flyttas till regeringen har inte framkommit. 9.4Omprövning av tillstånd till miljöfarliga verksamheter Regeringens förslag: kompletteras med uttryckliga be- stämmelser om att tillsynsmyndigheten fortlöpande skall kontrollera om beslutade tillståndsvillkor är tillräckliga och att myndigheten skall ingripa om den med hänsyn till gällande bestämmelser finner att vill- koren måste omprövas eller ändras. En sådan ordning innebär en närmare anpassning till rådets direktiv /61/EG av om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar. Skälen för regeringens förslag: I 24 kap. finns bestäm- Prop. 2001/02:65 melser om förutsättningar för att ompröva ett meddelat tillstånd till mil- jöfarlig verksamhet och att ändra de villkor som tillståndet är förenat med. Frågan om att ta initiativ till och göra en förnyad bedömning av meddelade tillstånd regleras genom tillsynsmyndigheterna och deras ansvar och i förlängningen av detta de materiella föreskrifterna om omprövning enligt 24 kap. 5 § . Tillsynens syfte enligt 26 kap. 1 § är att säkerställa att och föreskrifter under balken efterlevs. För detta syfte skall tillsynsmyndigheterna i nöd- vändig utsträckning genom olika åtgärder kontrollera efterlevnaden av . Som en del av den egenkontroll som åligger verksamhets- utövarna av miljöfarlig verksamhet gäller att, om verksamheten omfattas av tillståndsplikt, verksamhetsutövarna skall lämna en miljö- rapport till tillsynsmyndigheten enligt 26 kap. 20 § . I rap- porten skall redovisas de åtgärder som har vidtagits för att uppfylla vill- koren i ett tillstånd och resultatet av dessa åtgärder. Bestämmelserna ger alltså förutsättningar för tillsynsmyndigheterna att tillägna sig en god bild av verksamheten och dess påverkan på miljön. En framställning om omprövning görs av en tillsynsmyndighet till miljö- domstolen. I de fall verksamheten tillståndsprövas av , kan också myndigheten, enligt vad som följer av 24 kap. 7 § , själv ta upp frågan om omprövning utan någon särskild framställning. Avsikten med regleringen har alltid varit att tillsynsmyndigheterna skall ha sådan kunskaper att de fortlöpande kan bedöma om förutsätt- ningar för villkorsändring föreligger enligt vad som stadgas i 24 kap. 5 § . Lagstiftningen utgår från att miljömyndigheterna på ett traditionellt vis tillämpar bestämmelserna i noggrann överstämmelse med lagens syfte och myndigheternas roll i sammanhanget. Någon uttrycklig föreskrift om skyldighet att ta initiativ till omprövning finns dock inte i balken, utan detta har ansetts vara en allmän skyldighet som faller under portalbestämmelsen i 26 kap. 1 §. Flera EG-rättsakter innehåller bestämmelser om krav på tillstånds- prövning av olika slags miljöfarliga verksamheter. Dessa rättsakter bru- kar också innehålla specifika krav på att de tillstånd som lämnas till verksamheterna skall omprövas i vissa närmare angivna situationer. En sådan EG-rättsakt är det s.k. IPPC-direktivet, rådets direktiv /61/EG av om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar. Enligt artikel 13 i direktivet skall medlemsstat- erna vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de behöriga myn- digheterna regelbundet gör en förnyad bedömning av och, om nödvän- digt, uppdaterar villkoren i tillståndet. En förnyad bedömning skall alltid göras under vissa förutsättningar som anges i artikel 13.2. Kortfattat rör dessa förutsättningar situationen att nya gränsvärden för utsläpp påkallas på grund av omständigheterna, att bästa tillgängliga teknik kan minska utsläppen i betydande mån, eller att driftsäkerheten påkallar andra vill- kor. Även ny EG-lagstiftning anges som en ny situation. I sin granskning av hur medlemsstaterna genomför EG-lagstiftningen har Europeiska kommissionen beträffande IPPC-direktivets artikel 13 pekat på att det inte uttryckligen framgår av de svenska bestämmelserna att myndigheterna måste göra en förnyad bedömning av ett meddelat till- stånd och, om nödvändigt, uppdatera de villkor som tillståndet är förenat Prop. 2001/02:65 med. Av redogörelsen ovan framgår att de svenska bestämmelserna är av- sedda att tillämpas på ett sätt som mer än väl rymmer de krav som skall gälla enligt artikel 13 i IPPC-direktivet. Den brist som kommissionen pekat på har sin förklaring uteslutande i valet av lagstiftningsteknik. De uppkomna tvivlen om att myndigheterna inte skulle vara skyldiga att ingripa och ompröva bör dock undanröjas. Genom kompletteringar i 26 kap. 1 och 2 §§ kan de svenska reglerna utformas i när- mare anslutning till IPPC-direktivets artikel 13. Av 26 kap. 1 och 2 §§ bör uttryckligen framgå att till- synsmyndigheten fortlöpande skall kontrollera om tillståndsvillkoren är tillräckliga och att myndigheten skall ingripa om den med hänsyn till gällande bestämmelser finner att villkoren måste omprövas eller ändras. Enligt nuvarande lydelse av 24 kap. 7 § är det endast et, Kammarkollegiet och som får ansöka om återkallelse av tillstånd eller omprövning av tillstånd eller villkor hos miljödomstolen. Som en följd av den föreslagna utökade skyldigheten för tillsynsmyndigheten att ingripa bör även kommuner ges möjlighet att ansöka om omprövning vid miljödomstol i den utsträckning kommunen övertagit tillsynen enligt 26 kap. 3 § tredje stycket. Om det uppkommer behov av att ytterligare reglera myndigheternas handläggning, kan regeringen genom förordningar göra de ytterligare preciseringar som påkallas för att säkerställa att en omprövning av tillståndsvillkoren sker när så krävs enligt EG-lagstiftningen. 9.5Säkerhet för fullgörandet av de skyldigheter som är förenade med deponering av avfall Regeringens förslag: Tillstånd till en verksamhet som inbegriper de- ponering av avfall skall få meddelas endast om verksamhetsutövaren ställer en ekonomisk säkerhet eller vidtar annan lämplig åtgärd för att säkerställa att de skyldigheter uppfylls som gäller för deponerings- verksamheten enligt eller enligt bestämmelser som har meddelats med stöd av balken. förslag överensstämmer med regeringens förslag såvitt avser bestämmelsens innehåll i sak. föreslog dock att bestämmelsen skulle tas in i en förordning som utfärdas av re- geringen. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har haft någon invändning mot en bestämmelse som den föreslagna. Kemikontoret och Skogsindu- strierna har uttryckt att bestämmelsen bör utformas i nära anslutning till direktivets formulering. Skälen för regeringens förslag: Enligt 16 kap. 3 § får tillstånd till en miljöfarlig verksamhet göras beroende av att den som avser att bedriva verksamheten ställer säkerhet för kostnaderna för efterbehandling och andra återställningsåtgärder som verksamheten kan föranleda. Av motiven till paragrafen (prop. 1997/98:45, del 2, s. 205) framgår att starka skäl att meddela villkor om säkerhet föreligger om den Prop. 2001/02:65 aktuella verksamheten kan förutses avslutas och det kan föreligga ett efterbehandlingsbehov liksom i de fall det kan ställas krav på en verksamhet att fortlöpande transportera bort avfall. Av deponeringsdirektivet, rådets direktiv /31/EG av om deponering av avfall, följer att ett tillstånd till en verksamhet som innefattar deponering av avfall förutsätter följande. Sökanden måste ha vidtagit eller komma att vidta lämpliga åtgärder i form av en ekono- misk säkerhet eller någon motsvarighet för att säkerställa iakttagande av de skyldigheter (inbegripet efterbehandlingsåtgärder) som åligger sökan- den enligt det tillstånd som utfärdas i enlighet med bestämmelserna i deponeringsdirektivet och att de avslutningsförfaranden som krävs enligt direktivet tillämpas. Denna säkerhet eller dess motsvarighet skall bibe- hållas så länge som det behövs för underhålls- och efterbehandlingsverk- samheten på platsen. Detta följer av artikel 8 i direktivet. Bestämmelserna i 16 kap. 3 § är inte tillräckliga för att uppfylla deponeringsdirektivets krav. För att ställandet av säkerhet skall utgöra en obligatorisk förutsättning för tillstånd, behöver bestämmelserna kompletteras. Eftersom det obligatoriska kravet på säkerhet endast avser de verksamheter som innefattar deponering av avfall, bör komplette- ringen göras där specialbestämmelser om avfallshantering finns. En ny paragraf, 34 §, föreslås därför i 15 kap. . En liknande special- bestämmelse rörande täkttillstånd finns i 12 kap. 3 §. Paragrafen bör få en lydelse som motsvarar det nu aktuella kravet i deponeringsdirektivets artikel 8. De hänvisningar som där görs till direk- tivets bestämmelser får sin motsvarighet genom att i den nya paragrafen hänvisa till de skyldigheter som enligt det svenska regelverket gäller i fråga om deponering av avfall. 10.1Bestämmelser om hantering av hushållsavfall Regeringens förslag: Den nuvarande bestämmelsen om förbud för enskilda hushåll att själva bortskaffa avfall som omfattas av kommu- nalt renhållningsmonopol ändras genom att orden grävas ned i 15 kap. 18 § första stycket tas bort. Detta för att förtydliga att undantaget i andra stycket nämnda lagrum främst tar sikte på kompostering. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: avstyrker förslaget. tingsrätten innebär förslaget att man tvärtom kommer att uppfatta rätts- läget så att nedgrävning inte alls omfattas av det generella förbudet i för- sta stycket och att man därför har rätt att gräva ned avfall även om förut- sättningarna enligt andra stycket inte är uppfyllda. Dessutom härrör för- slaget från en bilaga till slutbetänkande av vilket framgår att ingen närmare utvärdering gjorts av förslaget samt att det inte framgår i vilken utsträckning lagtexten missuppfattats. , som tillstyrker förslaget, har dock inte upplevt att lag- texten missuppfattas på det sätt som kommittén pekar på. stad stödjer förslaget. Även kommun och kommun tillstyrker förslaget men menar att anmälningsplikten för kompostering bör slopas. menar att lagtexten bör formuleras så att det klart framgår vad som är tillåtet trots kommunens renhållningsmonopol och enligt förbundets uppfattning är det endast kompostering som kan vara ett godtagbart alternativ. Skälen för regeringens förslag: Enligt 15 kap. 18 § första stycket får avfall som skall transporteras genom kommunens eller en producents försorg inte komposteras eller grävas ner eller på annat sätt återvinnas eller bortskaffas av fastighetsinnehavaren eller nyttjanderätts- havaren. I andra stycket sägs dock att detta inte gäller om avfallet kan tas om hand på fastigheten utan risk för människors hälsa eller miljön. Un- dantaget tar enligt förarbetena främst sikte på omhändertagande genom kompostering (prop. 1997/98:45, del 2, s. 194). Uttrycket grävas ned i 15 kap. 18 § första stycket uppfattas i vissa fall som att bestämmelsen i andra stycket innebär att det är fritt fram för fastighetsägaren att gräva ner hushållsavfall på den egna fastigheten (se Miljöbalksutbildningen dokumentation, utvärdering och förslag, SOU 1999:142, s. 123 f). För att tydliggöra att gräva ned normalt inte är ett godtagbart sätt att bortskaffa avfall bör uttrycket utmönstras ur lagrum- met. Eftersom uttrycket bortskaffa inrymmer nedgrävning innebär änd- ringen inte någon saklig skillnad mot nu gällande lydelse. I 16 § renhållningsförordningen finns en bestämmelse om anmälningsplikt till kommunen för den som på fastigheten vill kompost- era eller gräva ned eller på annat sätt återvinna eller bortskaffa annat av- fall än trädgårdsavfall. Såsom vissa remissinstanser påpekat kan det möjligen finnas skäl att slopa anmälningsplikten för kompostering av hushållsavfall, däremot är det nödvändigt med den nuvarande anmäl- ningsplikten när det gäller andra former av omhändertagande på den egna fastigheten. 10.2Skyldighet att synliggöra avfallsdeponeringens verkliga kostnad Regeringens förslag: I införs en bestämmelse om skyl- dighet för den som deponerar avfall att synliggöra deponeringens verkliga kostnad. Det pris som tas ut för deponering av avfall skall omfatta alla kostnader för deponeringen. I kostnadsberäkningen skall ingå alla kostnader för att inrätta och driva deponin samt, så långt det är möjligt, alla kostnader som är nödvändiga för uppfyllandet av de skyldigheter som gäller för deponeringsverksamheten. förslag: förslag överensstäm- mer i huvudsak med regeringens. Verket föreslog dock att en motsvar- ande bestämmelse skulle föreskrivas i en av regeringen utfärdad förord- ning. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har haft någon invändning Prop. 2001/02:65 mot förslaget. Några remissinstanser har dock pekat på behov av klar- lägganden av vad som skall läggas till grund för kostnadsberäkningen. Skälen för regeringens förslag: Rådets direktiv /31/EG av den om deponering av avfall (deponeringsdirektivet) har i allt väsentligt genomförts i det svenska regelverket. Enligt artikel 10 i direktivet gäller följande. Medlemsstaterna skall vidta åtgärder för att se till att alla kostnader för att inrätta och driva en deponeringsanläggning, så långt möjligt inbegripet kostnaden för den ekonomiska säkerheten eller dess motsvarighet som avses i artikel 8.a iv och de beräknade kostnaderna för avslutning och efterbehandling av platsen under , skall omfattas av det pris som huvudmannen skall ta ut för deponering av alla slag av avfall på den platsen. Medlemsstaterna skall i enlighet med kraven i rådets direktiv /313/EEG av om rätt att ta del av miljöinformation säkerställa insyn i fråga om insamling och användning av all nödvändig information rörande kostnaderna. Deponeringsdirektivets artikel 10 är ett uttryck för principen att för- orenaren skall betala. I enlighet med principen bör den som ger upp hov till avfallsdeponering bära de kostnader som uppkommer för att på ett miljöriktigt sätt ta hand om det deponerade avfallet. Direktivets krav måste återspeglas i det svenska regelverket. Eftersom kravet rör förhållandet mellan dem som utövar deponeringsverksamhet och dem som lämnar ifrån sig avfall för deponering, bör kravet formuleras i lag. Därför föreslås en ny paragraf, 15 kap. 35 § med ett innehåll som motsvarar direktivets krav. 10.3Uppdatering av vissa straffbestämmelser Regeringens förslag: Straffbestämmelserna i 29 kap. 8 § uppdateras i fråga om brott mot gällande EG-förordning om ämnen som bryter ned ozonskiktet. uppdateras hänvisningarna till EG-förordningarna om import och export av farliga kemikalier, om bedömning och kontroll av risker med existerande ämnen, om över- vakning och kontroll av avfallstransporter samt om handel med vilda djur och växter. Utredningens förslag, som avser EG-förordningen om ozonned- brytande ämnen, överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har haft något att erinra mot utredningens förslag. Skälen för regeringens förslag: Rådets förordning (EG) nr 3093/94 av om ämnen som bryter ned ozonskiktet är upphävd. Förordningen har från och med nämnda datum ersatts av och rådets förordning (EG) nr 2037/00 av om ämnen som bryter ned ozonskiktet. En ändring av hänvisningen i 29 kap. 8 § första stycket 26 bör därför göras. bör en uppdatering göras beträffande de hänvisningar som i samma lagrum (punkterna 25, 27 och 28) görs till rådets förordning (EEG) nr 2455/92 av om export och import av vissa Prop. 2001/02:65 farliga kemikalier, rådets förordning (EEG) nr 793/93 av 1993 om bedömning och kontroll av risker med existerande ämnen, rådets förordning (EEG) nr 259/93 av om övervak- ning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen samt rådets förordning (EG) nr 338/97 av om skyddet av arter av vilda djur och växter genom kontroll av handeln med dem. Uppdateringarna avser upplysningarna om senaste ändring av de nämnda EG-förordningarna. 10.4Förverkande av utbrutet material vid olaglig täkt Regeringens förslag: Förverkandebestämmelserna i 29 kap. 12 § utsträcks till att även omfatta utbrutet material eller värdet därav vid olovlig täktverksamhet. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har invänt mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Av 12 kap. 1 § framgår att det krävs tillstånd av för täkt av berg, sten, grus, sand, lera, jord, torv eller andra jordarter. Den som med uppsåt eller av oakt- samhet bedriver en verksamhet utan att ha tillstånd kan enligt 29 kap. 4 § dömas för otillåten miljöverksamhet. Enligt 29 kap. 12 § i lagrådsremissens förslag till miljöbalk kunde all egendom som varit föremål för brott enligt bl.a. 29 kap. 4 § förklaras förverkad, om det inte var uppenbart oskäligt. Detsamma skulle gälla värdet av egendomen och utbytet av sådant brott (se prop. 1997/98:45, del 3, s. 231). Lagrådet ansåg bestämmelsen vara en alltför långtgående utvidgning i förhållande till gällande rätt och föreslog i stället att förverkanderegeln i skulle begränsas till att om- fatta de förverkandemöjligheter som fanns i gällande rätt. Vid utform- ningen av Lagrådets förslag till lydelse av förverkandebestämmelsen uppmärksammades dock inte den förverkanderegel som fanns i 37 § sista stycket naturvårdslagen (se Lagrådets uppräkning av lagar med för- verkandebestämmelser i prop. 1997/98:45, del 2, s. 511). Det lagförslag som regeringen senare lade fram och som antogs av överens- stämde med Lagrådets förslag. För att genomföra lagstiftarens intention att förverkande- regler skulle motsvara de regler som fanns före balkens ikraftträdande, bör lagrummet ändras enligt regeringens förslag. När det gäller förver- kande av värdet av utbrutet material torde det enligt gällande rätt endast vara fråga om en marginell utvidgning av området, eftersom förverkande enligt 36 kap. 4 § kan ske om ett brott begånget i utövning av näringsverksamhet gett upphov till ekonomiska fördelar för närings- idkaren. Regeringens förslag: I 5, 11 och 31 kap. rättas tre fel- aktiga hänvisningar till andra lagrum i balken. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har haft något att erinra mot Skälen för regeringens förslag: I 5 kap. behandlas frågor som gäller miljökvalitetsnormer. I 5 kap. 4 § andra stycket lämnas i sista meningen en upplysning om att det finns bestämmelser beträffande möj- ligheten att ompröva tillstånd eller villkor om en miljökvalitetsnorm överträds. Med nuvarande skrivning anges att bestämmelserna finns i 24 kap. 5 § 2. Hänvisningen skall rätteligen skrivas 24 kap. 5 § första stycket 2. I 11 kap. 9 § finns bestämmelser som gäller tillståndsplikt för vattenverksamheter. I sista stycket hänvisas till 23 § i samma kapitel när det gäller skyldigheten att begära prövning innan en anläggning för bortledande av grundvatten tas ur bruk. Denna skyldighet anges dock inte i 23 § utan i 22 §. I 31 kap. 31 § behandlas gemensamma frågor om ersättning enligt det kapitlet. I sista stycket anges att i fråga om ersättning enligt [31 kap.] 4 § till följd av skada eller olägenhet för renskötseln gäller 30 § andra stycket rennäringslagen (1971:437). Lagrummet skall rätteligen hänvisa till 28 § andra stycket som reglerar skador som ej drabbar en bestämd person. 10.6Frivilligt deltagande för organisationer i gemenska- pens miljölednings- och miljörevisionsordning Regeringens förslag: Lagen (1994:1596) om frivillig miljöstyrning och miljörevision får en ny rubrik, lag om frivillig miljöledning och miljörevision. Dessutom görs i lagen vissa redaktionella följd- ändringar med anledning av den nya EG-förordningen om frivilligt deltagande för organisationer i gemenskapens miljölednings- och miljörevisionsordning (EMAS). Skälen för regeringens förslag: Inom Europeiska unionen gäller en gemensam ordning för frivillig miljöstyrning och miljörevision. Detta har reglerats i rådets förordning (EEG) nr 1836/93 av om frivilligt deltagande för industriföretag i gemen- skapens miljöstyrnings- och miljörevisionsordning. Förordningen har byggt på frivilligt deltagande från industrin och har haft till syfte att för- bättra och utvärdera industrins miljöarbete och att tillhandahålla offentlig information om detta arbete. Förordningen har i kompletterats genom lagen (1994:1596) om frivillig miljöstyrning och miljörevision samt förordningen (1995:294) om frivillig miljöstyrning och miljörevi- sion. Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll beslutar i frågor om ackreditering av miljökontrollanter och utövar tillsyn över dem. bolaget ansvarar för registrering av anlägg- Prop. 2001/02:65 ningar och offentliggörande av förteckning över registrerade anlägg- Den nämnda EG-förordningen har upphört att gälla då den ersattes av och rådets förord- ning (EG) nr 761/2001 av om frivilligt deltagande för organisationer i gemenskapens miljölednings- och miljörevisionsordning (EMAS). Tanken är att EMAS nu skall göras tillgänglig för alla organi- sationer som påverkar miljön så att de får möjlighet att utvärdera och hantera denna påverkan, förbättra sin allmänna miljöprestanda samt för att ge allmänheten och andra intressenter relevant information om detta (artikel 1). Målet skall uppnås genom att organisationerna utarbetar och genomför ett miljöledningssystem; att dessa systems prestanda regelbun- det utvärderas på ett systematiskt och objektivt sätt; att informera om miljöprestanda och föra en öppen dialog med allmänheten och andra intressenter; att de anställda aktivt engageras i organisationen och att lämplig utbildning och vidareutbildning erbjuds som möjliggör en aktiv medverkan i utarbetandet och genomförandet av miljöledningssystemen. Om de så önskar skall företrädare för arbetstagarna också medverka. Medlemsstaterna skall liksom tidigare utse organ för registrering av organisationerna (artikel 5) samt upprätta ett system för att ackreditera oberoende miljökontrollanter och för att utöva tillsyn av deras verksam- het. De nationella ackrediteringssystem och behöriga organ som inrättats i enlighet med förordning (EEG) 1836/93 skall förbli gällande (artikel 17). Den nya EG-förordningen gäller i som svensk lag. Förordningen riktar sig till EU:s medlemsstater.