prop · GO0356 · 2001-01-01 00:00:00 — Med tanke på att polisens handläggning av ungdomsmål numera sällan är koncentrerad till en enhet framstår behovet av samverkansgrupper som större . Dessa samverkansgrupper kan vara ett lämpligt forum för att arbeta fram lokala överenskommelser i syfte att förbättra handläggningen av ungdomsmål. Det förefaller naturligt att åklagarna eller polisen genom sina positioner i handläggningskedjan är de som bör se till att sådana grupper bildas. Detta utesluter givetvis inte att initiativet tas från annat håll. Det väsentliga är att samverkansgrupper kommer till stånd och kan verka för ett förbättrat samarbete myndig- heterna emellan. Samverkansgrupperna bör sammanträffa med viss regelbundenhet. Regeringen anser i likhet med att domstolarna har en mer fristående roll i förhållande till övriga myndigheter. Det bör därför inte krävas att dessa alltid ingår i samverkansgrupperna. Domstolarna bör dock få tillfälle att närvara vid de möten med samverkansgrupperna där för domstolarna viktiga frågor kan komma att diskuteras. Som framfört talar både sakliga och principiella skäl för att även advokater skall beredas möjlighet att delta i samverkans- grupperna. Även advokater bör därför inbjudas att närvara vid de möten med samverkansgrupperna om frågor skall diskuteras där advokater kan tillföra värdefulla synpunkter. Ett samarbete genom lokala samverkansgrupper kommer att ta sikte på riktlinjer för verksamheten och arbetet med unga lagöverträdare i stort. Handläggningen av enskilda ärenden regleras i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Mot bakgrund därav finner regeringen att tillskapandet av lokala samverkansgrupper inte äventyrar en lika behandling av barn och ungdomar. Regeringen avser att följa upp hur samarbetet mellan berörda myndigheter genom bl.a. lokala samverkansgrupper har fungerat. 7.1.2 Handläggningstiden Regeringens bedömning: Det finns inte skäl att ändra tidsfristerna för förundersökningens avslutande respektive handläggningen i domstol. Utredningen bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser ställer sig bakom utredningens bedömning. skulle välkomna en förlängning av tidsfristen i 29 § LUL och anser att det i vart fall bör införas en möjlighet att överskrida denna tidsfrist. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 4 § LUL skall en förundersökning mot den som inte har fyllt och som gäller brott för vilket det är föreskrivet fängelse bedrivas med särskild skyndsamhet. Vidare sägs att förundersökningen skall avslutas och beslut i åtalsfrågan fattas så snart det kan ske och senast från det att den unge har delgivits misstanke om brott. Slutligen föreskrivs att tidsfristen får överskridas endast om det är nödvändigt med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omstän- digheter. När ungdomsmålsreform trädde i kraft var tidsfristen i 4 § LUL . utökades tidsfristen i samband med att påföljdssystemet för unga lagöverträdare reformerades. Beträffande handläggningen i domstol föreskrivs i 29 § första stycket LUL att mål mot den som inte har fyllt skall handläggas skyndsamt. Huvudförhandlingen i mål med en tilltalad under skall enligt 29 § andra stycket LUL hållas från det att åtal väcks, om åtalet avser ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse . Tidsfristen får överskridas om förundersökningen bör kompletteras eller yttrande från sakkunnig eller annan förberedande åtgärd vidtas. Enligt utredningen är det svårt att utläsa av enkätsvaren hur lång handläggningstiden normalt är i ungdomsmålen. Vad som kan utläsas är att den tidsfrist i 4 § LUL som gällde när enkäterna besvarades, dvs. , i de flesta fall kan hållas. Vidare tyder svaren på att handläggningen av de ungdomsmål för vilka tidsfristen inte gäller tar . Detta synes särskilt gälla de mål där den misstänkte är . Enkäten visar vidare att det förekommer att tidsfristen i 4 § LUL överskrids. I vilken omfattning det förekommer är dock något oklart, eftersom svaren är varierande. Sammantaget tyder dock svaren från polisen och åklagarna på att det är relativt ovanligt att tidsfristen överskrids. Orsakerna till att tidsfristen i 4 § LUL överskrids synes enligt enkät- svaren i de flesta fall vara de som angavs i motiven och då framför allt att målet avser flera misstänkta och omfattande brottslighet. Både utredningens enkätundersökning och en undersökning som har genomfört visar att handläggningstiderna för ungdomsmål har minskat ungdomsmålsreform. Reformens syfte att minska handläggningstiderna synes således ha uppfyllts. Enkätsvaren tyder vidare på att minskningen har varit mest påtaglig beträffande de ungdomsmål som omfattas av tidsfristen i 4 § LUL. Enligt utredningens mening talar detta för att tidsfristen i sig har lett till en snabbare handläggning. Det har framförts en del kritik mot tidsfristen i 4 § LUL. Från polisen har påpekats att tidsfristen kan påverka kvaliteten negativt; den upplevs som stressande och kan leda till sämre utredningar. Det har också anmärkts att tidsfristen är svår att hålla, att ärenden som rör lindrigare brott blir liggande till förmån för sådana för vilka tidsfristen gäller och att man avvaktar att delge den unge misstanke för att undvika att tids- fristen börjar löpa. Även åklagarna har lämnat synpunkter som gäller tidsfristen. Det har påpekats att tidsfristen är för kort för att det skall vara möjligt att upprätthålla en hög kvalitet på utredningarna och att den bör ändras till en mer rimlig nivå. Åklagarna har vidare anmärkt bl.a. att det är ett problem att det är tidsfaktorn och inte utredningens behov som styrt lagstiftningen. Tidsfristen har som tidigare nämnts förlängts från . I motiven till lagändringen (prop. 1997/98:96 s. 147) betonas att ungdomsmål alltid bör handläggas skyndsamt och att tiden mellan brottet och reaktionen bör vara så kort som möjligt. Skälet till ändringen var de ökade krav som ställs på i och med att yttrandena skall ha ett utförligare innehåll . Med tanke på att tidsfristen i 4 § LUL ändrades så sent som finner regeringen inte skäl att föreslå någon ändring i 4 § LUL. Den undersökning som har genomfört tyder dessutom på att kan vara en rimlig tid för att hinna avsluta en utredning. Handläggningstiden i domstol ändrades genom ungdoms- målsreform endast på så sätt att de brottstyper som skall avgöras inom tidsfristen i 29 § andra stycket LUL utökades. Från tingsrätterna har påpekats att det kan vara svårt att sätta ut de mål där tidsfristen gäller till huvudförhandling inom den föreskrivna tiden och att andra förhandlingar måste ställas in. Andra anmärkningar är att tingsrätten bör ha större frihet att bestämma när en huvudförhandling skall hållas och att en snabb handläggning hos domstolen medför många extra förhandlingsdagar. har i sitt remissyttrande instämt i den kritiken. Enligt regeringens mening är det väsentligt att tiden mellan brott och dom är så kort som möjligt. Vidare finns det som nämnts ovan genom hänvisningen i 29 § andra stycket LUL till bestämmel- ser om tidsfrister i mål där den tilltalade är häktad en möjlighet att i vissa fall överskrida tidsfristen. Mot denna bakgrund anser regeringen att bestämmelsen i 29 § andra stycket LUL inte bör ändras. 7.2 yttranden Regeringens bedömning: Det finns inte nu skäl att ändra reglerna om socialnämndens yttranden. Utredningen bedömning är att de nya regler som gäller för socialnämndens yttranden bör medföra att yttrandenas innehåll förbättras och att socialnämnden har tillräckligt med tid på sig för att upprätta fullgoda yttranden. Remissinstanserna: De remissinstanser som har uttalat sig i frågan delar med undantag av utredningens bedömning. menar att systemet med vårdplaner i yttranden som infördes inte har fungerat tillfredsställande , i vart fall i fråga om de ungdomar som tagits in för verkställighet av sluten ungdomsvård. Skälen för regeringens bedömning: Genom ungdoms- målsreform infördes bestämmelser som innebär att yttranden från socialnämnden i normalfallet skall inhämtas redan under förundersök- ningen för att få till stånd en snabbare handläggning. För att spara tid och arbete infördes också en möjlighet för åklagaren och domstolen att ge socialnämnden upplysningar om hur yttrandet kan begränsas. I undantagsfall skulle yttrande kunna avges muntligen om det behövdes för att hålla tidsfristerna. I fråga om den som misstänks för att ha begått brott innan han har fyllt skall åklagaren innan beslutet i åtalsfrågan hämta in yttrande från socialnämnden om den unge har erkänt gärningen eller det annars finns skälig misstanke för att han har begått brottet ( 11 § första stycket LUL). Yttrande behöver inte inhämtas om brottet är ringa, om det är uppenbart att det finns förutsättningar för åtalsunderlåtelse eller om det annars är uppenbart obehövligt. Bestämmelsen om vad socialnämndens yttranden skall innehålla (11 § andra stycket LUL) har ändrats genom lagstiftning som trädde i kraft (prop 1997/98:96, bet. 1997/98:JuU21, rskr. 1997/98:275, SFS 1998:608). Yttrandet skall numera innehålla en redogörelse för vilka åtgärder nämnden har vidtagit i fråga om den unge. Vidare skall yttrandet innehålla en plan för de åtgärder som nämnden avser att vidta beträffande den unge. Arten, omfattningen och varaktigheten av de åtgärder som nämnden avser att vidta skall framgå av planen. Med hänsyn till ändringarna beträffande yttrandenas utformning ansåg regeringen att det fanns behov att förlänga tidsfristen i 4 § LUL . Enligt 12 § LUL skall åklagaren i sin begäran om yttrande ange inom vilken tid yttrandet skall lämnas. Om det är lämpligt kan han ge social- nämnden anvisningar om hur yttrandet kan begränsas. inte lämna yttrandet inom den föreskrivna tiden får åklagaren medge att yttrandet lämnas . När åtalsunderlåtelse meddelas kan yttrandet i undantagsfall få lämnas muntligen vid delgivningen av beslutet. Det har till utredningen framförts en del kritik beträffande socialnämndens yttranden. Kritiken från åklagare, tingsrätter och advo- kater har främst varit hänförlig till yttrandenas innehåll. Åklagare har vidare anfört att det inte är ovanligt att socialnämnden inte hinner komma in med yttrandet inom den angivna tiden. har anfört att man har på sig för att upprätta fullgoda yttranden. Det bör dock anmärkas att utredningens enkätundersökning ägde rum i tiden före den ovan redovisade lagändringen . Det har också påpekats från både åklagare och tingsrätter att de nya reglerna bör innebära förbättringar i det avseendet. har i sitt remissyttrande anfört att det nya systemet med vårdplaner inte har fungerat efter lagändringen, i vart fall inte för de ungdomar som tagits in för verkställighet av sluten ungdomsvård. anser därför att det bör undersökas vilka åtgärder som kan vidtas i syfte att uppnå en bättre rättssäkerhet och likformighet för unga lagöverträdare. har i sitt yttrande bl.a. anfört att man under innevarande budgetår kommer att påbörja planeringen av allmänna råd och en handbok som kommer att beröra yttranden till åklagare och domstolar. Genom de ändringar som genomfördes skärptes kraven på socialnämndens yttranden och tidsfristen i 4 § LUL förlängdes också. Den enkätundersökning som utredningen genomfört avser tiden före dessa lagändringar. Statens institutionsstyrelses kritik riktas dock mot systemet i dess nya utformning. Regeringen avser att utvärdera de förändringar av påföljdssystemet för unga lagöverträdare som genomfördes och anser inte att det finns skäl att föreslå några ändringar innan en sådan utvärdering har gjorts. 7.3 Frågor om åtalsunderlåtelse Regeringens bedömning: En mer enhetlig rättstillämpning beträf- fande bestämmelserna om åtalsunderlåtelse bör eftersträvas och åstadkommas genom att Riksåklagaren utfärdar nya allmänna råd om tillämpningen av dessa bestämmelser. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som har uttalat sig i frågan har ingen annan synpunkt än att nya allmänna råd bör utarbetas. Skälen för regeringens bedömning: I samband med ungdomsmålsreform gjordes vissa förändringar såvitt avser reglerna om åtalsunderlåtelse. gällde att åklagaren vid bedömningen om åtalsunderlåtelse skall meddelas särskilt skulle beakta den unges vilja att ersätta målsäganden för skada som har uppkommit genom brottet och att avhjälpa eller begränsa skadan. Åtalsunderlåtelse fick inte beslutas om något väsentligt allmänt eller enskilt intresse åsidosattes. Vid reform gjordes tillägget att det vid bedömningen om något allmänt intresse åsidosätts särskilt skall beaktas om den unge har gjort sig skyldig till brott. Vidare gavs möjlighet att beakta den unges vilja att på andra sätt gottgöra målsäganden. Enligt utredningen utvisar dess enkätresultat stora variationer mellan de olika åklagarkamrarna när det gäller i vilken omfattning beslut om åtalsunderlåtelse meddelas. Enligt statistik från Riksåklagaren avseende perioden varierar andelen beslut om åtalsunderlåtelse vid de olika åklagarmyndigheterna mellan av samtliga avgjorda ärenden där den misstänkte är 15 . Även andelen beslut att väcka åtal eller utfärda strafföreläggande varierar och ligger mellan . Det kan givetvis finnas olika förklaringar till variationerna, men enligt utredningens mening varierar andelen åtalsunderlåtelser så mycket att det måste vara fråga om relativt stora skillnader i rättstillämpningen. I övrigt utvisar enkätresultatet enligt utredningen att de bestämmelser om åtalsunderlåtelse som infördes tillämpas på det sätt som lagstiftaren avsett. Det är med hänsyn till rättssäkerheten viktigt att bestämmelserna om åtalsunderlåtelse tillämpas så likartat som möjligt över landet. Regeringen anser att detta bäst uppnås genom att allmänna råd därom utfärdas. Riksåklagarens allmänna råd om åtalsunderlåtelse enligt lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (RÅC I:123) som meddelades således års ungdomsmålsreform har upphört att gälla. Riksåklagaren planerar att utarbeta nya allmänna råd. 7.4 Förfarandet i domstol 7.4.1 Domstolarnas handläggning av ungdomsmål Regeringens förslag: Kravet på särskild lämplighet för de lagfarna domarna och nämndemännen skall ersättas med en bestämmelse att de skall vara särskilt utsedda av domstolen. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslog dock att specialiseringen för nämndemännen skulle tas bort helt. Remissinstanserna: Bland andra , i kommun, och Föreningen tillstyrker förslaget. ställer sig dock tveksam till den av utredningen föreslagna formuleringen, eftersom det är oklart vem som skall utfärda förordnandet. tillstyrker att kravet på särskild lämplighet tas bort och vill behålla specialiseringen, men anser att specialiseringen kan uppnås utan något krav på ett formellt förordnande för de domare som skall handlägga ungdomsmålen. , , och tillstyrker också förslaget att kravet på särskild lämplighet tas bort men vill inte behålla någon form av specialisering i ungdomsmålen i domstolarna. Skälen för regeringens förslag Enligt 25 § LUL skall mål som avser den som inte har fyllt i tingsrätt och hovrätt handläggas av domare som med avseende på intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare är särskilt lämpade för uppgiften. Detsamma gäller för nämndemän i dessa mål. I mål som rör brott där endast böter kan följa får dock andra domare och nämndemän anlitas. De mål som handläggs av domare enligt denna paragraf skall enligt förordningen (1994:1763) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare i tingsrätt och hovrätt fördelas på en eller flera särskilda ungdomsrotlar. Detta gäller dock inte vid de hovrätter eller de mindre tingsrätter där det skulle vara olägenheter med att införa sådana rotlar. Skälen reform När specialiseringen infördes angavs att det finns en rad fördelar med att det vid domstolarna finns särskilda domare som handlägger ungdomsmål (prop. 1994/95:12 s. 83). En sådan domare får särskild kunskap och stor erfarenhet av ungdomsmål. Det sägs också att det är särskilt viktigt att ordföranden vinnlägger sig om att vara klar, tydlig och pedagogisk. Vidare är det av stor betydelse att såväl ordföranden som rättens övriga ledamöter är väl insatta i kriminella ungdomars problem för att finna den adekvata påföljden. Ytterligare en fördel med ett begränsat antal domare i ungdomsmål är att det kan vara lättare att låta dessa få särskild utbildning i olika frågor som har med ungdomar att göra. Slutligen angavs att fördelarna med personkontinuitet, dvs. att den unge om han återkommer efter att ha begått nya brott möter samma person, gäller också i fråga om domare. Det angavs vidare att de argument som regeringen har gett uttryck för vad gäller specialiseringen av polis och åklagare i stora delar även har bärkraft när det gäller handläggningen i domstol (prop 1994/95:12 s. 53). Utvärderingen Några tingsrätter har anfört att specialiseringen har inneburit en viss effektivisering, att kvaliteten på handläggningen har höjts och att målen numera handläggs med betydligt större engagemang. Många tingsrätter har å andra sidan anfört att specialiseringen inte har inneburit någon förändring för ungdomsmålens handläggning. De flesta tingsrätter har svarat att bestämmelsen i 25 § LUL att särskilt lämpade domare skall handlägga ungdomsmål inte tillämpas, att samtliga domare är lämpliga eller att vissa har utsetts utan att det har angetts några skäl därtill. Vidare har det stora flertalet tingsrätter anfört att det inte väljs ut några särskilda nämndemän eller att alla nämndemän anses lämpliga eller att i vart fall ingen kan anses olämplig. Nästan samtliga tingsrätter har dock uppgett att man anser sig ha tillgång till tillräckligt många lämpliga nämndemän. Tingsrätterna har vidare lämnat synpunkter på olika praktiska svårigheter som anses förknippade med specialiseringen inom domstol. Det har framförts att det är en nackdel att andra domare som skall rycka in under t.ex. semestertider inte har ungdomsmålen aktuella för sig, vilket kan ge en kvalitetssänkande effekt. Andra påpekanden som har gjorts är att det är svårt att ordna en särskild ungdomsrotel på de mindre tingsrätterna, att det är svårt att samla en särskild ungdomsnämnd till extra ting, att det är psykiskt påfrestande att döma i enbart ungdomsmål, att det kan vara problem att hitta domare som är särskilt lämpade, att det principiellt kan ifrågasättas varför endast vissa domare skall anses lämp- liga samt att det finns en risk att systemet med särskilda ungdomsdomare är svårt att förena med en förändrad domstolsorganisation med t.ex. storrotlar. Bör kravet på särskild lämplighet för de domare och nämndemän som handlägger ungdomsmål avskaffas? Som nämnts ovan skall ungdomsmål enligt dagens reglering handläggas av domare och nämndemän som är särskilt lämpade för uppgiften (25 § LUL). Det har visat sig vara mycket svårt för domstolarna att tillämpa lämplighetsrekvisitet. Domarna och nämndemännen har vidare inte på samma sätt som främst polis och åklagarna omedelbar kontakt och kommunikation med den unge. Enligt domstolarna är det inte ovanligt att bestämmelsen i 25 § LUL inte tillämpas. Det synes inte sällan vara så att ungdomsdomarna utses av praktiska hänsyn och av organisatoriska skäl och inte genom någon särskild lämplighetsprövning. Inte heller nämndemännen synes utses efter en särskild lämplighetsprövning. Mot bakgrund av detta anser regeringen att något särskilt lämplighetskrav för domare och nämndemän som handlägger ungdomsmål inte längre bör anges i lagtexten. Bör specialiseringen bibehållas? Det finns enligt regeringens uppfattning flera fördelar med att handlägg- ningen av ungdomsmål är koncentrerad till vissa domare och rotlar. Visserligen har vikten av samarbete med berörda myndigheter inte samma tyngd för domstolarna som för polis och åklagare. Det finns dock andra skäl som talar för att ungdomsmålen bör speciallottas. En specialisering ger goda effekter i förhållande till de unga och deras föräldrar. Vidare höjs kvaliteten på handläggningen när handläggningen är koncentrerad till vissa rotlar, vilket också vissa tingsrätter har framfört till utredningen. Rotelinnehavaren får stor kunskap om de särskilda regler som gäller för just ungdomsmålen och för ungdomars situation . Dessutom torde en specialisering underlätta framtida ut- och fortbildningsinsatser. Dessa fördelar gör sig gällande både i underrätt och överrätt. De remissinstanser som inte önskar någon specialisering av ungdoms- målen i domstolarna har bl.a. framfört att de rotlar som handlägger ungdomsmål drabbas hårt av ryckighet i arbetet och att tiden för ungdomsmål ibland inte räcker till. Vidare har framförts att lagstiftningen beträffande unga inte är så svår att den motiverar en specialisering. har anfört att kravet på specialisering under alla förhållanden skall tas bort för hovrätterna. Vad gäller den kritik mot specialiseringen i domstolarna som framförts till utredningen och av remissinstanserna, vilken huvud- sakligen rör praktiska svårigheter, bör här erinras om att ungdomsmålen som nämnts ovan inte behöver fördelas på särskilda ungdomsrotlar vid de hovrätter eller de mindre tingsrätter där det skulle vara olägenheter att införa sådana rotlar. Dessa problem borde inte i samma grad göra sig gällande på de medelstora och stora domstolarna. Regeringen gjorde mot bakgrund av det som anförts bedömningen i lagrådsremissen att ungdomsmålen i tingsrätterna och hovrätterna även fortsättningsvis skall handläggas av särskilda domare. Lagrådet har anfört att det väsentliga skälet för specialisering faller, om kravet på särskild lämplighet tas bort och att några av de skäl som i övrigt anförs för en specialisering av ungdomsmålen inom domstolarna lika gärna kan anföras som stöd för en specialisering avseende andra brottstyper. När utgångspunkten är att den nuvarande särregleringen för domstolarnas handläggning av ungdomsmål måste ändras, talar enligt Lagrådets mening övervägande skäl för att särregleringen upphävs med avseende på såväl domarnas behörighet som lottning på rotlar. Regeringen kan hålla med om att de skäl som anförs för en specialisering av ungdomsmålen också kan anföras för en specialisering av andra måltyper. Det finns dock skäl både för och emot en alltför långt gående specialisering. Det är vidare inte självklart att en i lag reglerad specialisering alltid är lämplig. När det gäller handläggning av ungdomsmål måste dock beaktas den ordning som gäller sedan 1995 års reform där ungdomsmål som huvudregel skall handläggas av särskilda poliser och åklagare för att säkerställa en särskilt hög kvalitet på handläggningen i dessa mål. Mot den bakgrunden och med hänsyn till de skäl för en specialisering också i domstol som anförts ovan anser regeringen att det för ungdomsmål även fortsättningsvis bör finnas en bestämmelse som anger att sådana mål som huvudregel skall handläggas av särskilda domare. I lagrådsremissen föreslog regeringen att de domare som handlägger ungdomsmål skulle vara särskilt förordnade av domstolen för detta. Lagrådet har pekat på att en sådan bestämmelse inte nödvändigtvis leder till det önskade målet att bibehålla specialiseringen. Vidare har Lagrådet anfört att regeln kan framstå som en behörighetsregel, vilket kan få den effekten att det skulle innebära domvilla om ett mål handläggs av en domare utan det särskilda förordnandet. Regeringen delar Lagrådets uppfattning om den föreslagna regelns brister i dessa hänseenden. För att åstadkomma den åsyftade specialiseringen och för att klargöra att det inte är fråga om en behörighetsregel föreslår regeringen att bestämmelsen utformas så att den anger att ungdomsmål, om det inte möter hinder, skall handläggas av lagfarna domare som särskilt har utsetts av domstolen att handlägga sådana mål. Utredningen har föreslagit att specialiseringen helt skall tas bort i fråga om nämndemännen. Förslaget har välkomnats av , , och .