prop · GO0378 · 2001-01-01 00:00:00 — Ersättning för arbetsskada i form av livränta ska i princip utgöra skillnaden mellan den inkomst som den arbetsskadade kan antas ha haft om han inte hade skadats och den inkomst som han trots skadan kan beräknas få. Det är med andra ord fråga om en hundraprocentig kompensation av inkomstbortfallet till följd av arbetsskada. För livränteunderlaget gäller samma högsta gräns som för sjukpenninggrundande inkomst enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL). För personer födda eller tidigare samordnas arbetsskadelivräntan med ålderspensionen . För personer som har fyllt utges livränta endast i den mån personen i fråga inte har rätt till en ålderspension som motsvarar av livräntan. Vid förtida och uppskjutna uttag av ålderspension beräknas livräntan som om hel ålderspension hade börjat utges . För personer födda eller senare avskaffades däremot möjligheterna att uppbära arbetsskadelivränta efter i samband med att reglerna för det reformerade ålderspensionssystemet trädde i kraft . Beslutet att avskaffa rätten till livränta efter motiverades med att det inte skulle vara förenligt med ett livsinkomstbaserat system att tillämpa en förmånsbaserad bestämmelse som innebär att den pensionsberättigade alltid skulle vara garanterad ett visst belopp (prop. 1997/98:151, bet. 1997/98:SfU13 och SfU14, rskr. 1997/98:315 och 320). Vidare skulle det faktum att arbetsskadelivräntan är pensionsgrundande till sitt bruttobelopp innebära administrativa problem i och med att pensionsrätt i det reformerade ålderspensionssystemet kan tjänas in även efter . Av förarbeten framgår vidare att det speciellt har beaktats huruvida avskaffandet av möjligheterna till arbetsskadelivränta efter skulle strida mot (nr 121) om förmåner vid yrkesskada. Yttrande har därvid inhämtas från . Slutsatsen var att krav huvudsakligen är uppfyllda genom den garantipension som finns i ålderspensionssystemet. Således avser arbetsskadeförsäkringen att täcka risken för bortfallet av förvärvsinkomster. När en person med arbetsskadelivränta uppnår pensionsåldern riskerar inte han eller hon längre att förlora inkomsterna på grund av arbetsskadan utan på grund av åldern. Läkarvårdsersättning och ersättning för sjukgymnastik I lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning (LOL) och i lagen (1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik (LOS) finns bestämmelser om vissa ersättningar till läkare och sjukgymnaster i privat verksamhet i den öppna hälso- och sjukvården. Lagarna reglerar ersättning från ett av landstingen finansierat och administrerat offentligt ersättningssystem. Ersättning lämnas endast till vårdgivare som träffat samverkansavtal med rörande sin verksamhet. Om det däremot föreligger ett vårdavtal mellan vårdgivaren och gäller vårdavtalet i stället för bestämmelserna i och LOS. För att läkarvårdsersättning skall lämnas krävs bland annat att läkaren har specialistkompetens och bedriver mottagningsverksamhet inom sin specialitet i öppen vård för enskilda patienter. Sjukgymnastikersättning lämnas för sjukgymnastik som ges av legitimerad sjukgymnast. Vårdgivaren måste bedriva sin verksamhet på heltid. Vårdgivaren får inte vara anställd i något landstings hälso- och sjukvård eller i ett bolag eller annan juridisk person inom hälso- och sjukvården som har ett rättsligt bestämmande inflytande i. Vårdgivaren får inte heller vid vårdtillfället ha fyllt , men kan medge undantag. Det huvudsakliga motivet till att införa en åldersgräns i LOL och LOS var att pensionsåldern för offentliganställda läkare och sjukgymnaster var . Läkare och sjukgymnaster kan i och för sig arbeta kvar , men någon ersättning enligt ovan angivna lagar betalas inte ut. Tandvårdsersättning Enligt 2 kap. 3 § lagen (1962:381) om allmän försäkring lämnas tandvårdsersättning till tandläkare och tandhygienister om tandvården utförts av en legitimerad tandläkare eller tandhygienist som inte har fyllt . Motivet för denna åldersgräns var att samma åldersgräns som gäller för den allmänna pensionsåldern även bör gälla här (prop. 1997/98:112). Det var också en åtgärd i syfte att bl.a. underlätta för yngre tandläkare och tandhygienister att utöva sin verksamhet. I likhet med vad som gäller för läkare och sjukgymnaster finns inget formellt hinder mot att tandläkare fortsätter att arbeta men praktiskt är möjligheterna begränsade eftersom någon ersättning inte utges. Sjukförsäkringen I lagen (1991:1047) om sjuklön finns ingen övre åldersgräns för rätt till sjuklön. Sjuklön betalas ut till den som arbetar. Enligt 3 kap. 3 § lagen (1962:381) om allmän försäkring kan sjukpenning normalt utges till den månad en försäkrad fyller . Undantag gäller för den som uppbär hel förtidspension eller hel särskild efterlevandepension eller uppburit sådan förmån månaden innan han eller hon har börjat uppbära hel ålderspension. För tid efter eller när den försäkrade har börjat uppbära hel ålderspension kan sjukpenning utges under . Begränsningen kan dock enligt 3 kap. 13 § samma lag gälla även . Av förarbetena framgår att denna begränsning kan bli aktuell i de fall den försäkrade är arbetsoförmögen och på grund därav skulle ha varit berättigad till förtidspension om han eller hon varit under . Enligt 22 kap. 7 § lagen om allmän försäkring utges rehabiliteringsersättning längst till och med månaden före den då den försäkrade fyller . 5 Internationella konventioner sociala stadga reviderade sociala stadga trädde i kraft . I artikel 6 i stadgan regleras den kollektiva förhandlingsrätten. De undertecknande parterna åtar sig där att främja gemensamt samråd mellan arbetstagare och arbetsgivare samt att där så är nödvändigt och lämpligt, främja ett förfarande med frivilliga förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter för att uppnå en reglering av arbetsvillkoren genom kollektivavtal. Huvudregeln när det gäller inskränkningar av de rättigheter och principer som parterna åtnjuter enligt stadgan är att de endast kan ske med stöd av artikel G. I denna anges att förutom de inskränkningar och begränsningar som anges särskilt i vissa delar av stadgan kan inskränkningar göras av rättigheterna och principerna för sådana bestämmelser som anges i lag och som är nödvändiga i ett demokratiskt samhälle som garanti för andras fri- och rättigheter eller som skydd för samhällets intresse, den nationella säkerheten eller allmän hälsa eller moral. Internationella arbetsorganisationen () Av konvention om tillämpning av principerna för organisationsrätten och den kollektiva förhandlingsrätten (nr 98) framgår bland annat att åtgärder skall vidtas för att säkerställa att föreningsrätten respekteras. Det anges också att staterna skall agera för att uppmuntra och främja en full utveckling och användning av systemet för frivilliga förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter i syfte att reglera villkor och förutsättningar för anställning genom kollektivavtal. konvention om främjandet av kollektiva förhandlingar (nr 154) slås bland annat fast att åtgärder skall vidtas i syfte att främja kollektiva förhandlingar. Syftet med dessa åtgärder skall vara att möjliggöra kollektiva förhandlingar inom de områden som täcks av konventionen. Syftet skall också vara att successivt utsträcka kollektiva förhandlingar till de frågor som räknas upp i konventionen som exempelvis bestämmandet av arbetsvillkor och anställningsvillkor. Dessa konventioner var aktuella i ett ärende som behandlades av 1994, vilket avsåg . Bakgrunden var den att i (LO), () och Fria fackföreningsinternationalen (FFI) inlämnade en anmälan mot för överträdelser av de båda konventionerna. Anmälan föranleddes av ändringar i anställningsskyddslagen. Lagändringarna innebar bland annat att den dispositiva regeln om längsta tillåtna provanställningsperioden utvidgades från . Regeln skulle även fortsättningsvis vara dispositiv. I en särskild övergångsbestämmelse föreskrevs dock att de kollektivavtal som hade träffats före skulle vara utan verkan till den del som avtalen föreskrev kortare tider för de tidsbegränsade anställningarna än de nya lagreglerna lämnade utrymme för. konstaterade enhälligt i ett beslut att övergångsbestämmelsen ledde till ett undanröjande av vissa kollektivavtal som hade träffats innan lagändringen trädde i kraft. Från styrelsens sida betonades det att förhandlingsfriheten var ett väsentligt inslag i föreningsfriheten och att offentliga myndigheter därför borde avhålla sig från åtgärder som begränsade parternas möjlighet att förhandla kollektivt. Av avgörande betydelse var enligt styrelsen att tidigare ingångna avtal sattes åt sidan. Styrelsen rekommenderade regeringen att i fortsättningen avstå från lagstiftningsåtgärder som röjer undan tidigare ingångna kollektivavtal. Dessutom anmodades regeringen att ändra övergångsbestämmelsen i fråga, vilket skedde 1994. Det finns också en konvention och en rekommendation som rör pensionsförhållanden. Det är dels konvention (nr 128) om invaliditets-, ålders-, och efterlevandeförmåner, dels rekommendation (nr 162) om äldre arbetstagare. I konvention nr 128 i del III om åldersförmåner anges i artikel 15.2 att den föreskrivna åldersgränsen för rätt till pension inte får överstiga . Högre ålder får dock fastställas av behörig myndighet i enlighet med de särskilda grunder som anges i konventionen. I ILO-rekommendation nr 162 om äldre arbetstagare anges vidare i del IV punkten 21 att åtgärder i mån av möjlighet bör vidtas för att göra den ålder som kvalificerar för ålderspension flexibel. I punkten 29 rekommenderas att äldre arbetstagare som är arbetsdugliga bör kunna uppskjuta sina anspråk på åldersförmåner utöver den ålder, som normalt kvalificerar arbetstagare för sådana förmåner, i syfte exempelvis att uppfylla alla kvalifikationer för förmåner eller att förbättra sina förmåner med hänsyn till den högre ålder då förmånerna tas ut och i förekommande fall det ytterligare arbete som utförts eller de ytterligare avgifter som erlagts. 6 ställningstaganden och förslag 6.1 Pensionsberedningen tillsattes en parlamentariskt sammansatt kommitté - som även inkluderade företrädare för arbetsmarknadens parter - med uppdrag att göra en samlad genomgång av erfarenheterna av reglerna inom det allmänna pensionssystemet. Kommittén tog namnet Pensionsberedningen. I delbetänkandet Förtidspension och rörlig pensionsålder (SOU 1989:101) behandlades, förutom generella förslag angående pensionssystemet, frågan om tidpunkten för avgångsskyldighet med pension. Pensionsberedningen föreslog att åldersgränsen i 33 § lagen (1982:80) om anställningsskydd (anställningsskyddslagen) skulle höjas från till . Frågan aktualiserades eftersom det inte skulle finnas någon övre åldersgräns för intjänande av pension i ett nytt pensionssystem. Ålderspensionens storlek skulle komma att påverkas av tidpunkten för pensionsuttaget, dvs. ju senare pensioneringstidpunkt, desto högre pension. Huruvida en regel om anställningsskydd och avgångsskyldighet i anställningsskyddslagen skulle vara tvingande eller dispositiv diskuterades, varvid konstaterades att en tvingande lagreglering skulle bli tekniskt mycket besvärlig och att svåra gränsdragningsproblem skulle uppkomma. Vidare konstaterades att en tvingande reglering även skulle innebära avsteg från vad som allmänt sett gäller om lagens dispositiva karaktär. Det föreslogs därför att det även fortsättningsvis skulle vara möjligt att i avtal reglera tidpunkten för avgångsskyldigheten. I betänkandet framhölls dock att en utgångspunkt för ställningstagandet att inte förorda tvingande lagstiftning var att Pensionsberedningen förutsatte att avtalen så långt som möjligt ändrades i enlighet med den föreslagna lagändringen. Pensionsberedningen påpekade också att om det senare skulle visa sig att förslaget inte blev förverkligat i praktiken borde ytterligare åtgärder prövas, däribland även tvingande lagstiftning trots de invändningar som kan riktas mot en sådan åtgärd. I propositionen med förslag om tilläggsbudget I till statsbudgeten för /91 (prop. 1990/91:25 bilaga 6) föreslogs en höjning av åldersgränsen i 33 § anställningsskyddslagen från till . Vidare uttalades att parterna även i fortsättningen måste ha möjlighet att träffa avtal om skyldighet att avgå från anställningen . En höjning av den dispositiva åldersgränsen i anställningsskyddslagen för avgångsskyldighet från 65 till skedde därefter genom en lagändring som trädde i kraft (bet.1990/91:AU 15, rskr. 1990/91:99). 6.2 Pensionsarbetsgruppen bemyndigades statsrådet att tillkalla en parlamentariskt sammansatt arbetsgrupp med uppgift att utarbeta förslag till ett nytt system för den allmänna pensionen. Denna arbetsgrupp - Pensionsarbetsgruppen - bestod av representanter för samtliga riksdagspartier. fick Pensionsarbetsgruppen tilläggsdirektiv att lämna förslag om en successiv höjning av pensionsåldern till . avlämnade Pensionsarbetsgruppen sitt betänkande Reformerat pensionssystem (SOU 1994:20). I betänkandet presenterades förslag till ett nytt reformerat ålderspensionssystem. Förslagen byggde på en överenskommelse mellan representanter i arbetsgruppen för de dåvarande fyra regeringspartierna och socialdemokraterna. I fråga om rätten att kvarstå i arbete uttalade Pensionsarbetsgruppen att med ett pensionssystem där pensionsåldern är flexibel och där pensioner beräknas på huvudsakligen försäkringsmässiga grunder finns det starka skäl för att de försäkrade ges en möjlighet att fortsätta med förvärvsverksamhet längre upp än vad som i praktiken var möjligt. Pensionsarbetsgruppen uttalade som sin principiella mening att det inte skulle vara orimligt att de försäkrade fick stanna kvar i arbete så länge de själva ville och orkade. Enligt överenskommelsen borde i vart fall möjligheterna bli större än vad som var fallet enligt den gällande ordningen. Pensionsarbetsgruppen uttalade vidare, trots den principiella inställningen, att gruppen insåg att gränser som anger när arbetstagarens ålder medför avgångsskyldighet också skulle komma att vara nödvändiga. Det påpekades också att vissa yrkeskategorier är avgångsskyldiga tidigare än . I betänkandet uppskattades cirka 40 000 personer vara avgångsskyldiga . I samband därmed uppkom frågan om arbetsmarknadens parter även fortsättningsvis och med det reformerade pensionssystemet borde få råda över tidpunkten för avgångsskyldigheten, dvs. om man utan lagstiftningsåtgärder kunde förvänta sig att arbetsmarknadsparterna skulle komma att höja den mer eller mindre allmänna gränsen för avgångsskyldighet som ligger vid . Arbetsgruppen konstaterade att frågan varit uppe redan under Pensionsberedningens arbete, men att någon anpassning av kollektivavtalen i anledning av den då genomförda lagändringen inte ägt rum. Arbetsgruppen uttalade att man inte var beredd att låta frågan om gränsen för avgångsskyldigheten bero med en vädjan till arbetsmarknadsparterna att genom förhandlingar, med oviss utgång, försöka åstadkomma en höjning av gränserna för avgångsskyldigheten. Förslaget blev slutligen att det genom tvingande lagstiftning skulle införas en lagstadgad rätt att kvarstå i arbete till och till . Möjligheter till undantag skulle dock finnas i viss utsträckning bland annat av säkerhetshänsyn, främst i fråga om yrkeskategorier som enligt gällande avtal var avgångsskyldiga . Arbetstagare som fortsatte att arbeta efter skulle inte omfattas av de särskilda turordningsreglerna eller reglerna om företrädesrätt till återanställning som annars gäller vid uppsägning på grund av arbetsbrist. Sådana arbetstagare skulle inte heller ha rätt till längre uppsägningstid än en månad. I dessa hänseenden innebar förslaget således inga förändringar. I den s.k. princippropositionen (prop. 1993/94:250) anslöt sig regeringen i huvudsak till de förslag som Pensionsarbetsgruppen hade lämnat. Dock ansåg regeringen att höjningen av åldersgränsen för avgångsskyldigheten i första hand borde ske genom avtal mellan arbetsmarknadens parter. Regeringen uttalade att om det visade sig att arbetsmarknadens parter inte senast träffat avtal med innebörd att åldersgränsen höjdes på sätt som föreslagits, borde det bli fråga om tvingande lagstiftning. Följden skulle bli att kollektivavtal som anger en lägre generell ålder för avgångsskyldigheten därmed skulle bli ogiltiga i den delen. I samband med detta framhöll regeringen att det finns yrkesområden inom vilka det, bland annat av säkerhetshänsyn, inte rimligen kan begäras av arbetsgivaren att den anställde får fortsätta sin tidigare sysselsättning. Det borde därför under vissa förutsättningar kunna göras undantag från den föreslagna åldersgränsen för särskilda yrkesgrupper. godtog regeringens förslag (bet. 1993/94:SfU 24, rskr. 1993/94:439). 6.3 Genomförandegruppen I princippropositionen uttalade regeringen att den avsåg att tillkalla en genomförandegrupp med företrädare för de partier som stod bakom överenskommelsen. Gruppen skulle ha som uppgift att medverka vid den fortsatta beredningen av reformen och att vårda överenskommelsen. Genomförandegruppen inbjöd företrädare för arbetsmarknadens parter till ett samråd om den framtida finansieringen av det allmänna pensionssystemet. Vid samråd diskuterades även frågan om åldersgränsen för avgångsskyldigheten. budgetproposition (prop. 1996/97:1) föreslog regeringen, efter samråd med Genomförandegruppen, att tidpunkten för en eventuell tvingande reglering i anställningsskyddslagen skulle senareläggas för att möjligheten att träffa avtal skulle förlängas till utgången av november månad . Anledningen till detta ytterligare anstånd för parterna att finna lösningar i enlighet med principöverenskommelsen var, dels den dåvarande situationen på arbetsmarknaden, dels att den tidigare uttalade ståndpunkten att frågor om avgångsskyldighet regleras smidigare i kollektivavtal än genom tvingande lagstiftning kvarstod. godtog regeringens förslag (bet. 1996/97:SfU 1, rskr. 1996/97:126). 7 Departementspromemorians (Ds 1999:39) förslag I departementspromemorian, Höjd ålder för avgångsskyldighet till (Ds 1999:39), presenteras förslag om höjd ålder för avgångsskyldighet till . I departementspromemorian konstateras att frågan om höjd ålder för arbetstagares avgångsskyldighet varit aktuell sedan i vart fall och att frågan skulle lösas på bästa sätt genom en reglering i kollektivavtal mellan parterna på arbetsmarknaden. Det konstateras emellertid också att en ändring av avtalen inte kommit till stånd och att det framstår som nödvändigt att reglera frågan genom lagstiftning. Syftet bakom en lagreglering är, enligt departementspromemorian, att arbetstagare skall ges reella möjligheter att fortsätta med förvärvsarbete längre upp än dagens bestämmelser i praktiken tillåter. Bakgrunden är att enligt det nya pensionssystemet kommer inkomsten under hela livet att ligga till grund för pensionen och att det inte skall finnas någon övre åldersgräns för intjänande av pension. I det nya systemet kan en försäkrad efter fyllda själv välja när han eller hon vill gå i pension. Departementspromemorian innehåller en redovisning av olika alternativ för att genomföra en höjd ålder för avgångsskyldighet till samt konsekvenserna av dessa alternativ. Ett alternativ som presenteras är införande av en helt tvingande bestämmelse i anställningsskyddslagen . En annan lösning är en tvingande bestämmelse med lagstadgade undantag beträffande särskilda yrkesgrupper. Andra alternativ som föreslås är en huvudregel om rätt att kvarstå i anställning till , men med möjlighet till undantag genom kollektivavtal om det föreligger särskilda i lagtexten angivna skäl, eller med möjlighet till undantag genom kollektivavtal för avgångsskyldighet . I departementspromemorian förordas dock att det i anställningsskyddslagen införs en bestämmelse om att avtal som föreskriver en avgångsskyldighet skall sakna verkan i den delen och att enligt dessa avtal skall i stället gälla en avgångsskyldighet vid fyllda . Effekten av en sådan regel blir, enligt departementspromemorian, att avtalsbestämmelser - såväl i kollektivavtal som i enskilda anställningsavtal - om en avgångsskyldighet före inte påverkas utan ges fortsatt giltighet, medan de avtalsbestämmelser som innebär avgångsskyldighet kommer att ändras. Skälet till att det alternativet förordas är att det alternativet i största möjliga utsträckning bibehåller det nuvarande systemet med avtalsfrihet för parterna att i avtal avgöra åldern för avgångsskyldighet. I departementspromemorian konstateras slutligen att huruvida det förordade förslaget skulle komma att påverka andra regelsystem som utgår från avgångsskyldighet vid får analyseras för sig. Några ställningstaganden beträffande socialförsäkringssystemet respektive det arbetsmarknadspolitiska systemet görs alltså inte i departementspromemorian. 8 Överväganden 8.1 Rätt att kvarstå i anställningen till Regeringens förslag: Arbetstagare ges ökat anställningsskydd. En arbetstagare skall ha rätt att kvarstå i anställningen till . En tvingande reglering införs i lagen (1982:80) om anställningsskydd. Kollektivavtal som ingåtts före lagens ikraftträdande gäller utan hinder av den nya bestämmelsen till dess avtalet löpt ut, dock längst till och med utgången av . Likaså skall föreskrifterna av vilka följer avgångsskyldighet enligt den s.k. PISA-förordningen, i dess lydelse , tillämpas utan hinder av den nya bestämmelsen till dess PA-91 löpt ut, dock längst till och med utgången av . Departementspromemorians (Ds 1999:39) förslag: En särskild bestämmelse i anställningsskyddslagen förordas med innehåll att ett avtal som föreskriver en avgångsskyldighet skall sakna verkan i den delen och att i stället skall en avgångsskyldighet vid fyllda gälla. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Av 28 inkomna remissyttranden tillstyrker endast en remissinstans, Juridiska fakultetsstyrelsen vid , det i departementspromemorian (Ds 1999:39) förordade förslaget. , , samt de flesta arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna avstyrker uttryckligen förslaget. (), () och () i gemensamt yttrande, samt i (LO) och () ifrågasätter om inte förfarandet innebär ett ingrepp i avtalen som strider mot . ifrågasätter om det förslag som läggs fram i departementspromemorian är förenligt med åtaganden enligt nr 98 och 154. Vidare anser kommittén att ärendet även bör prövas mot åtaganden enligt konvention 128. delar däremot uppfattningen som framförs i departementspromemorian att förslaget om helt tvingande lagstiftning , förefaller bäst överensstämma med internationella förpliktelser. Juridiska Fakultetsstyrelsen vid och anser att de internationella åtagandena inte bör hindra tvingande lagstiftning om ökat anställningsskydd. Hovrätten för är mycket tveksam till den i departementspromemorian föreslagna lagstiftningen med hänsyn till lagstiftningens retroaktiva verkan och till att lagändringen kan komma att påverka parternas pensionsavtal även i andra delar än såvitt avser åldersgränsen. och tar upp frågan om ingrepp i gällande kollektivavtal och föreslår att övergångsregler som tar hänsyn till ingångna avtal skall införas. har inget att invända mot förslaget i departementspromemorian men vill fästa uppmärksamhet vid åldersgränser i bestämmelserna om arbetslöshetsersättning och om åtgärder i samband med arbetslöshet. Vidare framhålls att det finns anledning att se över övre åldersgränsen för rätt till medlemskap i arbetslöshetskassan och rätt till arbetslöshetsersättning. Flera andra remissinstanser påpekar att förslaget har brister då analys av kopplingen till bl.a. socialförsäkringssystemet saknas. Remissopinionen är efter remittering av promemorian fortfarande starkt negativ. Endast en remissinstans, , tillstyrker förslaget. menar att det är angeläget att de som vill kvarstå i anställningen kan göra så, eftersom pensionen grundas på livsinkomstprincipen. , , , , Akademikers (), TCO, , , , , , samt avstyrker uttryckligen förslaget. Hovrätten för hänvisar till tidigare yttrande, vari domstolen förklarat sig mycket tveksam till förslaget. och förklarar sig mycket tveksamma till förslaget.