prop · GO0357 · 2001-01-01 00:00:00 — Principen bör enligt utredningen vara att ingen ersättning skall lämnas för skador av det djur för vilket tillstånd till skyddsjakt lämnats. Om det funnits särskilda skäl som medfört att en sameby inte haft möjlighet att bedriva skyddsjakt i tillåten omfattning bör dock enligt utredningen kunna besluta att inte sätta ned ersättningen till byn. Från renägarhåll har framförts att det kan vara svårt att lägga ned tillräcklig tid på skyddsjakt. Utredningen föreslår därför att det i vissa fall skall vara möjligt att få bidrag till extra kostnader för skyddsjakt för att effektivisera jakten. Regeringen gör följande bedömning. Utredningens förslag bygger på den tidigare fastlagda principen att skador i första hand skall förebyggas genom jakt och inte ersättas. Det kan förefalla naturligt att en samebys tillstånd att avlägsna en järvlya skulle medföra att ersättning inte lämnas för skador orsakade av den föryngringen. har emellertid fattat mer generella beslut om skyddsjakt på lo och björn där antalet rovdjur som får fällas inte är knutet till en viss samebys område. Det kan också finnas svårigheter för renskötarna att kunna avsätta erforderlig tid för skyddsjakten, i synnerhet under slakt- och flyttningssäsongerna samt vid perioder med dåligt väder. Regeringen anser mot denna bakgrund att det inte nu bör införas någon nedsättning av ersättningsbeloppen om skyddsjakt tillåts. Det ligger i samebyns eget intresse att en effektiv skyddsjakt bedrivs. För att samebyn skall kunna göra detta är det emellertid angeläget att skyddsjaktsbesluten utformas på ett sådant sätt att hjälpmedel och utomstående jägare i görligaste mån får anlitas. Så bör exempelvis på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen, där upplåter rätt till jakt, jakt på rovdjur kunna upplåtas till andra personer efter samråd med samebyn. Utgångspunkter vid beräkningen av ersättningsbeloppen Utredningen föreslår att ersättningsbeloppen för de skador som björn, varg, järv, lo och kungsörn orsakar skall motsvara den ekonomiska skada respektive art kan bedömas orsaka. För varg, järv och lo uppskattas skadans storlek med olika belopp för föryngring och för regelbunden respektive tillfällig förekomst. För björn och kungsörn uppskattas i stället skadorna inom renskötselområdet i dess helhet. Det är enligt utredningen omöjligt att exakt bestämma storleken av skadorna eftersom flera av faktorerna som bestämmer ersättningen är osäkra eller svåra att beräkna. Utgångspunkten för uppskattningen bör dock vara värdet av en ren, det antal renar som respektive rovdjursart beräknas döda och det merarbete som förekomsten av de aktuella rovdjursarterna orsakar rennäringen. Värdet av en ren bör enligt utredningen baseras på slaktvärdet, som baseras på slakteriernas pris på renkött inklusive det statliga prisstödet. Hos finns uppgifter om avräkningspris, slaktvikt och antalet slaktade renar. Det går därigenom att räkna fram ett medelslaktvärde, som bör användas vid beräkningen av renens värde. De rovdjursdödade honrenar som inte skulle slaktats har förutom slaktvärdet även ett produktionsvärde eftersom de skulle använts i renhjordens fortsatta produktion. Alla honrenar används emellertid inte i produktionen utan en del slaktas. har antalet slaktade vajor sjunkit från drygt 35 till av den totala slakten. Totalt sett dödar dock rovdjuren kalvar i större utsträckning än vuxna djur. Det saknas helt tillförlitliga uppgifter om hur många renar ett rovdjur av en viss art dödar . De uppgifter som finns grundar sig ofta på äldre undersökningar vars tillförlitlighet ibland har ifrågasatts. Utredningen anser att det knappast finns underlag för att ge högre ersättning vid järv- än vid loförekomst. Någon uppskattning av det antal renar en varg dödar saknas. Enligt utredningen är dock uppfattningen den, att varg kan orsaka betydligt större skador än de andra arterna. Utredningen uppskattar att kungsörnen dödar mellan 300 och 600 friska renkalvar. När det gäller björn finns det inte heller några tillförlitliga beräkningar av hur många renar som kan beräknas bli dödade . Det anses dock enligt utredningen att både björn och kungsörn dödar ungefär lika många renar och gör betydligt mindre skada än järv och lo. Ett rovdjursangrepp kan medföra merarbete genom att renhjorden kan skingras vid ett angrepp. Merarbetet kan bestå i att hitta och flytta tillbaka renar som skingrats och ibland även skiljningsarbete. Utredningen anser att det främst är angrepp av varg och järv som kan orsaka merarbete. Regeringen delar utredningens uppfattning om dessa utgångspunkter för beräkningen av ersättningsbeloppen. När det gäller beräkningen av hur många renar som kan antas bli dödade av de olika rovdjursarterna bör de senaste kunskaperna från rovdjursforskningen inhämtas. Regeringen återkommer i avsnitt 13 närmare till kostnaderna. Differentierade ersättningar för året-runt-markerna respektive vinterbetesmarkerna Utan att lämna något egentligt förslag tar utredningen upp frågan om differentierad ersättning vid föryngring och vid förekomst av rovdjur inom året-runt-markerna respektive vinterbetesmarkerna. Med året-runt- markerna avses de områden där renskötsel får bedrivas . Utanför dessa områden, vinterbetesmarkerna, får renskötsel bara bedrivas under oktober- maj, dvs. drygt halva året De rovdjur som lever i vinterbetesmarkerna lever maj- september således på andra bytesdjur än renar. Med få undantag avser rovdjursföryngringarna inom vinterbetesområdet lodjur. Den begränsade tid av året som renskötsel är tillåten inom vinterbetesmarkerna innebär att rovdjurens skador för renskötseln är mindre där än inom andra delar av renskötselområdet. Regeringen anser därför att ersättningen för föryngring och förekomst av rovdjur bör vara lägre inom vinterbetesområdet än inom övriga delar av renskötselområdet. Ersättningen bör vara lägre i vinterbetesområdet än inom övriga områden. Motsvarande reduktion av ersättning bör även gälla inom konventionsbetesområden i där renskötsel endast är tillåten under en del av året. Förebyggande åtgärder Det är viktigt att understryka att det nuvarande ersättningssystemet är konstruerat så att det skall stimulera till förebyggande åtgärder eftersom samma ersättning utbetalas oavsett om renar rovdjursdödas eller inte. har inom ramen för det nuvarande ersättningssystemet möjlighet att betala ut ersättning för skadeförebyggande åtgärder. Detta har endast skett i mindre omfattning med ca . I motsats till övrig tamdjursskötsel bedrivs rennäringen mycket extensivt varför möjligheterna att förebygga skador inom renskötseln är betydligt mindre. Utredningen anser att det är viktigt att man även inom rennäringen försöker förebygga skador i större utsträckning än . Trots att det nuvarande ersättningssystemet som sådant borde stimulera till att förebygga rovdjursskador, har detta bara skett i mindre omfattning sedan systemet infördes. Det behöver därför enligt utredningens mening införas ett särskilt ekonomiskt stöd för detta. Det är enligt regeringens uppfattning viktigt att det även inom rennäringen i görligaste mån bedrivs ett arbete med att förebygga skador. Som utredningen konstaterat är dock möjligheterna till sådana åtgärder mindre i förhållande till annan tamdjursskötsel. De åtgärder som närmast kan vara aktuella och som inte kan anses ingå i det normala renskötselarbetet är extrainsatser som hopsamling och flyttning till mindre rovdjurstäta områden. Sådana åtgärder kan visserligen vara kostsamma, men innebär en ökad slaktintäkt för samebyn genom att antalet rovdjursdödade renar minskar. Eftersom detta inte reducerar samebyns ersättning för rovdjursförekomst uppkommer ändå en vinst för samebyn vid lyckade skadeförebyggande åtgärder. Något extra bidrag utöver det fasta ersättningsbeloppet bör därför inte lämnas. Samebyn kan emellertid få stora kostnader för en flyttning till andra betesområden, kostnader som ibland kan vara svåra att finansiera. I avvaktan på att det ordinarie ersättningsbeloppet betalas ut till samebyn bör därför ha möjlighet att lämna bidrag för skadeförebyggande åtgärder. Det bidraget skall därför räknas av från den ersättning för rovdjursförekomst som samebyn enligt rovdjursinventeringen skall erhålla. 8.3 Bidrag och ersättning för skada av vilt på annat än renar Regeringens bedömning: I fråga om bidrag och ersättningar för andra skador av vilt än på ren bör nuvarande bestämmelser i huvudsak bibehållas. Utredningens förslag: Länsstyrelserna är skyldiga att lämna ersättning för skador som rovdjur orsakar på andra tamdjur än ren eller annan egendom som ingår i näringsverksamhet. fastställer en taxa för ersättningar för de arter som i någon större utsträckning kan förväntas bli skadade eller dödade av rovdjur. Ersättning lämnas även för djur i hägn. Remissinstanserna: Förslaget att ersättning skall kunna lämnas för att förebygga skador även på andra tamdjur än renar tillstyrks. anser dock att möjligheten endast bör gälla näringsverksamhet och för djur som har avsevärda kulturvårds- eller naturvårdsvärden. Förslaget att ersättning för skador av rovdjur endast skall lämnas för tamdjur och egendom i näringsverksamhet får ett blandat mottagande. avvisar förslaget utom såvitt gäller hästar eftersom skador i första hand skall förebyggas. Länsstyrelserna tillstyrker förslaget, men påpekar att kostnaderna kommer att bli väsentligt högre . Jägarnas och hundägarnas organisationer anser att även djur som inte ingår i näringsverksamhet bör omfattas av ersättningssystemet. Förslaget att ersättningssystemet även skall omfatta djur på fritt skogsbete liksom biodlingar tillstyrks i allmänhet. avvisar dock förslaget med undantag för att näringsverksamhet inte bör vara ett krav för att erhålla ersättning för hotade lantraser. För att ersättning alls skall kunna lämnas bör förebyggande åtgärder först ha vidtagits. Skälen för regeringens bedömning Regler om bidrag av statsmedel för att förebygga skada av vilt liksom regler om ersättning för sådan skada finns i 29 a § jaktförordningen (1987:905) och i viltskadekungörelsen (SNFS 1996:4, omtryckt i NFS 1999:11). Regleringen gäller inte i fråga om skador på renar. Beslut om bidrag till förebyggande åtgärder och ersättning för viltskador meddelas av . Bidrag och ersättningar får enligt 29 a § jaktförordningen lämnas i mån av tillgång på medel. Det är således inte föreskrivet någon rättighet för enskilda att få vare sig bidrag eller ersättning. Innevarande budgetår anvisas under anslaget Ersättningar för viltskador m.m. för att förebygga skada av vilt och ersätta sådan skada i den mån skadan avser annat än renar. I budgetpropositionen för har regeringen föreslagit att ytterligare anvisas för att motverka de ekonomiska förluster och andra olägenheter som fiskenäringen drabbas av. Dessa medel, som disponeras av , fördelas på länsstyrelserna som beslutar om användningen. har avsatt för att ersätta sälskador. Resterande belopp, , används för bidrag till förebyggande åtgärder och ersättning för skador av andra djur än säl. Av detta belopp används för att förebygga skador och för att ersätta sådana skador. Regeringen har redogjort för vilka allmänna villkor som gäller för att erhålla bidrag för att förebygga skada av vilt och ersättning för inträffad sådan skada. kan således i mån av tillgång på medel lämna bidrag eller ersättning för detta. Samma regler gäller oavsett om skadan förorsakats av rovdjur eller av annat vilt. Bidrag till förebyggande åtgärder Inriktningen är att skador skall förebyggas. De viltskademedel som länsstyrelserna anvisar skall enligt viltskadekungörelse i första hand användas till bidrag för att förebygga viltskador. Endast det belopp som återstår sedan bidragen lämnats får användas till ersättningar för viltskador. Bidrag får lämnas både till åtgärder som man vet har en skadeförebyggande effekt och för utveckling av åtgärder som sannolikt kan ge tillräckliga skadeförebyggande effekter. Bidrag får enligt viltskadekungörelsen dock inte lämnas till åtgärder för skydd av egendom som till sin karaktär är särskilt exponerad för skador och därför alltid kräver skadeförebyggande åtgärder för att inte drabbas av omfattande viltskador. I allmänna råd sägs att bidrag därför inte får lämnas för skydd av bikupor och fisk i fiskodlingar. Detsamma gäller tamdjur på fritt skogsbete. Bidrag får vidare bara ges för åtgärder som avser att skydda egendom som är avsedd att användas i näringsverksamhet. Utredningen konstaterar att bidrag för att förebygga skador är ett viktigt led i rovdjurspolitiken. Bidrag till rovdjurssäkra elstängsel inom områden med fast vargförekomst har enligt utredningen haft en avgörande betydelse för tamdjursägarnas syn på främst förekomsten av varg och björn. Utredningen föreslår mot denna bakgrund att systemet med bidrag till förebyggande åtgärder i princip inte bör förändras. Utredningen anser dock att det bör finnas samma möjlighet för länsstyrelserna att lämna bidrag till förebyggande åtgärder för djur på löst skogsbete som för andra tamdjur om djuren ingår i näringsverksamhet. Även om biodlingar inte får samhällets stöd på samma sätt som fäbodbruket, bör enligt utredningen bidrag även kunna lämnas till åtgärder för att förebygga skador på egendom som ingår i sådan näringsverksamhet. Regeringen delar utredningens uppfattning i fråga om möjligheten att erhålla bidrag för att förebygga rovdjursskador på tamdjur på fritt skogsbete. Ett villkor för bidrag bör dock vara att egendomen ingår i näringsverksamhet. Ersättning för skada av vilt på annat än renar I mån av tillgång på medel får betala ersättning för skada av vilt på annat än ren. Enligt viltskadekungörelse får dock ersättning inte lämnas för egendom som till sin karaktär är särskilt exponerad för skador. Inte heller får ersättning lämnas för skador på vilda djur, med undantag för sälskador på fisk i fiskeredskap. Vidare får som regel ersättning inte lämnas till den som fått bidrag för förebyggande av skador orsakade av den viltart för vilken ersättning begärs, men undantag kan göras om det finns särskilda skäl. Slutligen får ersättning endast ges för egendom avsedd att användas i näringsverksamhet men även från detta krav kan undantag göras. När det gäller hundar som skadas eller dödas av björn, järv, lo, varg eller kungsörn finns i viltskadekungörelsen särskilda regler. Hundar får ersättas trots att de inte används i näringsverksamhet. För dessa ersättningar har schablonbelopp fastställts. Utredningen föreslår att skall vara skyldig att betala ersättning för skador som björn, varg, järv, lo eller kungsörn orsakat på tamdjur och annan egendom som ingår i näringsverksamhet. För egendom som inte ingår i näringsverksamhet bör enligt utredningen övervägas att införa en möjlighet att ersätta rovdjursrivna hästar. Det finns inte heller något skäl att behålla inskränkningen i rätten till ersättning för vilda djur i hägn som dödas av rovdjur. För att få acceptans för rovdjuren är det enligt utredningen av stor betydelse att ersättning lämnas för rovdjursskador. Det är också viktigt att reglerna uppfattas som logiska och konsekventa. I det nuvarande systemet kan ersättningarna variera från tid till annan och mellan länen beroende på variationer i antalet inträffade skador och respektive länsstyrelses medelstilldelning. De skador som rovdjuren åstadkommer på andra tamdjur än renar är mycket väl dokumenterade eftersom alla skador av rovdjur besiktigas av besiktningsmän som är förordnade av länsstyrelserna. Viltskadecenter har utarbetat rekommenderade ersättningsbelopp för dödade eller skadade får, som är det enda tamdjursslag som förekommer i ersättningssammanhang i nämnvärt antal. Utredningens förslag har fått ett blandat mottagande av remissinstanserna. Regeringen föreslår i avsnitt 9 att en ökad inventeringsverksamhet bör komma till stånd utanför renskötselområdet. Därigenom kommer ökad kunskap att erhållas om antalet rovdjur i länen. I avsaknad av inventeringar är det inte heller möjligt att närmare förutsäga var tamdjuren kan förväntas bli dödade såvida inte skadeförebyggande åtgärder vidtas. Liksom bör ett fast belopp anvisas för fördelning mellan länen. Ersättning bör kunna lämnas för alla skador på tamdjur i näringsverksamhet. Ersättning bör liksom kunna lämnas för hundar. Däremot bör ersättning för viltskador inte lämnas för vilda djur i hägn. Det bör ankomma på djurens ägare att konstruera hägnet på ett sådant sätt att rovdjuren inte tar sig igenom det. 8.4 Ersättning för personskador Regeringens bedömning: Frågan om ersättning av statsmedel vid personskador orsakade av främst björn bör övervägas närmare. Utredningens förslag: Utredningen behandlade inte frågan. Skälen för regeringens bedömning: Av avsnitt 4.2.1 framgår att det i inträffat ett antal fall då björnar angripit och skadat människor. I inträffade ett dödsfall . Svensk lagstiftning innehåller inte någon särskild bestämmelse om ersättning för personskador till följd av angrepp från rovdjur eller andra vilda djur. I den numera upphävda jaktstadgan (1938:279) fanns emellertid en bestämmelse om ersättning för skador till följd av björnangrepp. Enligt bestämmelsen var staten skyldig att betala ersättning då någon dödats eller skadats av ett sådant angrepp, såvida inte den angripne framkallat angreppet genom egna åtgärder. Rätten till ersättning av statsmedel vid dödsfall och personskador på grund av björnangrepp togs 1981 bort genom en ändring i jaktstadgan. Ändringen genomfördes efter ett förslag från Jakt- och viltvårdsberedningen i betänkandet Viltskador (SOU 1979:52). Förslaget motiverades på följande sätt. "Enligt uppgift har bestämmelsen endast åberopats en gång . Sedan bestämmelsen tillkom har vidare det allmänna försäkringsskyddet byggts ut avsevärt och det finns också goda möjligheter för den enskilde att komplettera sitt försäkringsskydd på lämpligt sätt. Bestämmelsen är mot bakgrund härav otidsenlig. I detta sammanhang bör också uppmärksammas att risken för skador till följd av angrepp från andra djurarter - exempelvis aggressiva älgar och rådjur - utan att för den skull vara så stor att den bör framhävas är betydligt större än de risker som är förknippade med förekomsten av björn." behandlade inte frågan om ersättning av statsmedel vid personskador till följd av angrepp av björn eller andra rovdjursarter. Frågan har emellertid uppmärksammats inom på olika sätt, bl.a. genom Svenska Jägareförbundets remissyttrande. Jakt- och viltvårdsberednings motiv för förslaget att ta bort rätten till ersättning för personskador orsakade av björnar är fortfarande aktuella. Det kan emellertid inte bortses från att sådana skador kan leda till svåra ekonomiska påfrestningar för den som saknar ett kompletterande privat försäkringsskydd. Sådana konsekvenser av rovdjursförekomsten kan leda till minskat förtroende för den statliga rovdjurspolitiken. Regeringens bedömning är därför att frågan om ersättning av statsmedel vid personskador orsakade av främst björn bör övervägas närmare. 9 Inventeringar Regeringens bedömning: Länsstyrelsernas arbete med inventeringar av rovdjur bör bli en del av miljöövervakningsprogrammet. bör även fortsättningsvis erhålla medel för samebyarnas medverkan i inventeringsverksamheten via anslaget för viltskador. Regeringen avser att ge i uppdrag att i samråd med länsstyrelserna utforma inventeringsverksamheten av stora rovdjur som en del av miljöövervakningen och att i samråd med lämna förslag till finansiering av verksamheten inklusive länsstyrelsernas administration. skall även inom ramen för ovan nämnda uppdrag redovisa hur en nationell databas för stora rovdjur bör utformas och samordnas med miljöövervakningen. Utredningens förslag: I statsbudgeten anslås särskilda medel för länsstyrelsernas inventeringar inom renskötselområdet. Länsstyrelserna utanför renskötselområdet med etablerade rovdjursstammar får sammanlagt, i ett första steg, för inventeringsverksamhet. Regeringen ger i uppdrag att upprätta en databas för stora rovdjur avseende hela landet. Remissinstanserna Inventeringar inom renskötselområdet och ArtDatabanken anser att inventeringar av björn och kungsörn skall ingå i inventeringsverksamheten. i framhåller med skärpa vikten av att tillräckliga medel för inventeringar inom renskötselområdet avsätts i statsbudgeten. Inventeringar utanför renskötselområdet Flertalet remissinstanser poängterar behovet av tillförlitlig beståndsövervakning. ser dock ett behov av att konkretisera förslaget. i anser inte att de belopp som diskuteras i utredningen på långa vägar täcker det behov som finns för beståndsövervakningen. i anser att inventeringsverksamheten utanför renskötselområdet inte är tillräckligt belyst i utredningen och förordar att får i uppgift att utreda hur inventeringsverksamheten utanför renskötselområdet bör ske praktiskt, administrativt och vilka medel som erfordras. Vidare delar man utredningens bedömning att övervakning bör ske på reproduktionsnivå, eftersom detta bör bli mindre kostsamt än övervakning på individnivå. påpekar vikten av den stora samhällsinsats som genomförs i förbundets regi. Rovdjursdatabas remissinstanser som kommenterat förslaget tillstyrker det, med undantag av som vill att databasen skall ligga under Viltskadecenter. WWF betonar vikten av samarbete med . anser att de data som finns i museets databaser redan är allmänt tillgängliga, och att det inte finns någon anledning att dubblera den information som rör skinn, skelett och miljödata. Skälen för regeringens bedömning Allmänt om inventeringar Goda kunskaper om stammarnas storlek och utveckling är av avgörande betydelse för en god förvaltning av rovdjuren. En god och rikstäckande övervakning är därför ett viktigt inslag i den framtida rovdjursförvaltningen. Eftersom det finns risk för att beståndsövervakning blandas ihop med övervakning för att t.ex. motverka jaktbrott, som behandlas i avsnitt 6, används här i stället benämningen inventeringsverksamhet. Huvuddelen av beståndsövervakningen utgörs dessutom av inventeringsverksamhet. I detta sammanhang har begreppen samma innebörd. Inventeringsarbetet bör ske med så enhetliga metoder som möjligt och vara återkommande. För ersättning till rennäringen för rovdjursskador utgör detta grunden för det reformerade ersättningssystemet. Kunskaperna är viktiga för olika förvaltningsbeslut, t.ex. i fråga om skyddsjakt. Det är emellertid inte givet att det behövs årliga inventeringar av alla arter i hela landet. När en viss stabilitet uppnåtts i bestånden kan inventeringarna ske glesare. Inriktningen av verksamheten bör vara att få bästa möjliga information om reproduktionen i stammen. Inventeringarnas utformning måste oftast vara artspecifika. Vad som då fastställs genom inventeringarna varierar mellan arterna. För varg är familjegrupper eller etablerade par det lämpligaste, för björn och lo är det honor med ungar, för järv är det lyor och för kungsörn är det häckande par. För att få fram uppgifterna om det totala antalet individer i stammarna behöver inventeringsdata kombineras med resultaten från olika forskningsprojekt. Det totala antalet individer i stammarna av de olika arterna blir därför oftast beräkningar, inte absoluta tal. Bevarande av biologisk mångfald är en viktig del i flera av de 15 miljökvalitetsmål som fastställts av . Information om biologisk mångfald har emellertid varit av relativt blygsam omfattning i miljöövervakningen. kommer kunskapen därom emellertid att bli allt viktigare eftersom förändringar i bestånden kan ge tidiga indikationer på förändringar i miljön. Den förbättrade förvaltning med tydligare mål för verksamheten som regeringen presenterar i denna proposition och åtgärdsprogram och förvaltningsplaner kommer att kräva ökade kunskaper om rovdjuren för att det skall vara möjligt att bedöma vilka mål som har nåtts. Ofta krävs långa tidsserier för att få mått på såväl naturliga variationer som inverkan av miljöförändringar. Dessutom är det viktigt att kunna se effekten av olika förvaltningsbeslut.