prop · GO0383 · 2001-01-01 00:00:00 — Utlämning får enligt artikel 5 vägras om den som begärs utlämnad är medborgare i den anmodade staten. Frågan om utlämning av svenska medborgare behandlas i avsnitt 7.3.1. Enligt artikel 6 skall utlämningsframställningar ske på diplomatisk väg. Genom en ändring i 14 § utlämningslagen (prop. 1999/2000:61, bet. 1999/2000:JuU19, rskr. 1999/2000:216)) har avskaffat kravet på att utlämningsframställningar skall göras på diplomatisk väg. För svensk del kommer utlämningsframställningar från att godtas även om de inte görs på diplomatisk väg. Avtalet bör dock i denna del kompletteras med en s.k. noteväxling, där och förklarar att utlämningsframställningar och efterföljande skriftväxling kan ske mellan staternas justitiedepartement. Frågor om kommunikationsvägar m.m. behandlas i avsnitt 7.3.8. Artikel 7 anger den utredning som den ansökande staten skall bifoga en utlämningsframställning. Bestämmelsen, som är den mest betydande förändringen i förhållande till det tidigare avtalet, innebär bl.a. att ett häktningsbeslut från en domstol i den ansökande staten skall godtas som tillräcklig utredning och grund för utlämningsframställningen om det åtföljs av en sammanställning där åklagaren anger sin bevisning i målet samt att bevisningen upptagits i enlighet med den ansökande statens lagstiftning. I ett utlämningsärende där utlämning begärs från innebär bestämmelsen att 9 § tredje stycket utlämningslagen kan tillämpas. En motsvarande bestämmelse finns i artikel XI i tilläggskonventionen till utlämningskonventionen med Förenta Stater (se SÖ 1984:34). Enligt artikel 8 krävs inte legalisering eller bestyrkande av handlingar som ligger till grund för en utlämningsframställning. Bestämmelsen överensstämmer med svensk rätt. Artikel 9 föreskriver att alla handlingar som överlämnas i enlighet med avtalet skall vara översatta till den anmodade statens officiella språk. Vid framställning om utlämning från skall framställningen således vara översatt till engelska eller franska. Enligt artikel 10 får den anmodade staten begära kompletterande dokumentation om det bedöms vara nödvändigt. Bestämmelsen överensstämmer med svensk rätt. I den utsträckning den anmodade statens lagstiftning medger det kan enligt artikel 11 utlämning beviljas trots att förutsättningarna i artikel 7 inte är uppfyllda. Förutsättningen för bestämmelsens tillämplighet är att den som begärs utlämnad samtycker till det. Bestämmelsen innebär inte att kravet efterges på utredning enligt 14 § andra stycket utlämningslagen. Även om den som begärs utlämnad samtycker till det, måste det vara möjligt att av utredningen bedöma om det finns något hinder mot utlämning. Om den som begärs utlämnad samtycker till utlämning innebär bestämmelsen emellertid att en kanadensisk dom eller häktningsbeslut skall godtas, om det inte framgår att domslutet eller häktningsbeslutet är uppenbart oriktigt (jfr 9 § tredje stycket utlämningslagen). Bestämmelsen kräver inte någon ändring av utlämningslagen. Artikel 12 innehåller bestämmelser om provisoriskt anhållande och motsvarar i allt väsentligt samma bestämmelse avtal. Artikel 12.5 och 12.6 är nya och innebär att ett beslut om anhållande kan förlängas eller ändras - inom ramen för utlämningslagens bestämmelser - till ett annat tvångsmedelsbeslut. Bestämmelsen kräver inte någon ändring av utlämningslagen. Artikel 13 innehåller bestämmelser om konkurrerande framställningar, artikel 14 behandlar frågor om överlämnande och artikel 15 frågor om uppskjutet överlämnande. I sistnämnda artikel har tillkommit en bestämmelse som möjliggör tillfällig utlämning (jfr 11 § andra stycket utlämningslagen). Inte heller dessa bestämmelser kräver någon ändring av utlämningslagen. Artikel 16 motsvarar artikel 21 utlämningskonvention och innehåller bestämmelser om överlämnande av beslagtagen egendom. Bestämmelsen innebär inte någon saklig förändring i förhållande till avtal (jfr prop. 1958:139 s 15). Frågor om beslag och överlämnande av egendom kan även prövas enligt lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Enligt artikel 17 får den som har utlämnats inte åtalas, straffas eller häktas för brott som han har begått före utlämningen förutom i vissa angivna fall, bl.a. om den som har utlämnats samtycker till en sådan åtgärd inför de rättsliga myndigheterna i den stat dit han eller hon har utlämnats. Artikeln omfattas av bestämmelsen i den föreslagna 12 a § och kräver därför inte någon lagändring. Artikel 18 reglerar vidareutlämning till tredje stat. Bestämmelsen överensstämmer med svensk rätt. Transiteringsbestämmelsen i artikel 19 innebär en förenkling i förhållande till avtal, bl.a. genom att en framställningen endast behöver innehålla de upplysningar som krävs för ett provisoriskt anhållande enligt artikel 12, men kräver inte någon lagändring. Artikel 20 behandlar frågor om kostnader i utlämningsärenden. Bestämmelsen innebär inte någon ändring i sak och kräver inte någon lagändring. Enligt artikel 21 handhas svenska utlämningsframställningar inför kanadensiska domstolar av justitieminister. Kanadensiska utlämningsframställningar handläggs enligt utlämningslagen, med beaktande av avtalet. utlämningsavtal med upphör enligt artikel 22 att gälla när det nya avtalet har ratificerats. Sammanfattningsvis bedöms utlämningsavtalet med inte kräva någon annan lagändring än den som föranleds av artikel 17 - dvs. möjligheten för den som har utlämnats att genom sitt samtycke avstå från specialitetsprincipens skydd. Den frågan behandlas i avsnitt 7.3.6. 7 Överväganden 7.1 tillträde till om utlämning Regeringens förslag: skall ratificera utlämnings konvention. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. har framhållit betydelsen av att rättssystemen i de stater som beviljas medlemskap i uppfyller högt ställda krav. Detta är, enligt styrelsen, en förutsättning för ett fortsatt förtroendefullt samarbete i brottsbekämpande syfte mellan medlemsstaterna. Skälen för regeringens förslag: En förutsättning för att med framgång kunna bekämpa grov kriminalitet är att metoder för lagföring och straffverkställighet är effektiva. Med ökad internationell rörlighet krävs för detta ändamål ett långtgående gränsöverskridande samarbete. Villkoren för brottslig verksamhet i har förändrats avsevärt efter tillkomsten av utlämningskonvention. Det har blivit särskilt tydligt . Det europeiska samarbetet med minskad gränskontroll och ökad rörlighet mellan länderna har inneburit nya möjligheter också för den internationella brottsligheten. Det är av yttersta vikt att den här typen av allvarlig brottslighet kan bekämpas och att det sker på ett effektivt sätt. Detta förutsätter en kontinuerlig omprövning och förnyelse av den reglering som gäller för internationellt straffrättsligt samarbete. I den förklaring som 1993 antogs av , och som legat till grund för arbetet med utlämningskonvention, konstateras att utlämningsinstitutet spelar en avgörande roll när det gäller medlemsstaternas möjligheter att utöva sin behörighet på straffrättens område. Det betonas också att det finns betydande likheter mellan de olika medlemsstaternas kriminalpolitik och att det framför allt finns ett ömsesidigt förtroende för att de nationella rättssystemen fungerar på ett korrekt och rättssäkert sätt. Detta har gjort det möjligt att, i syfte att underlätta och effektivisera utlämning mellan medlemsstaterna, lägga fram nya och mindre restriktiva bestämmelser bl.a. när det gäller kravet på dubbel straffbarhet, politiska brott och utlämning av egna medborgare. För svensk del finns en lång tradition av samarbete på utlämningsrättens område inom , där reglerna för utlämning är mer liberala än i utomnordiska förhållanden. Erfarenheterna av detta samarbete är goda. Den nordiska modellen har också varit av intresse som förebild vid utarbetandet av konventionen. Det finns nu enligt regeringens uppfattning starka skäl att vidareutveckla det europeiska samarbetet i utlämningsfrågor i den riktning som gäller mellan de nordiska länderna. En framtida utvidgning av EU kommer att tillföra den internationella brottsbekämpningen nya möjligheter. En grundläggande förutsättning är dock att medlemsstaternas förtroende för varandras rättssystem kvarstår även efter en utvidgning. Det är därför av största vikt att rättssystemen i kandidatländerna granskas ingående och att varje ny medlemsstat delar de nuvarande unionsstaternas grundläggande värderingar i frågor som gäller t.ex. rättssäkerhet och mänskliga rättigheter. I den pågående bedömningen av kandidatländerna tillmäts dessa frågor en mycket stor betydelse. Ett väl fungerande rättssystem och förmåga att delta i internationell brottsbekämpning är absoluta förutsättningar för EU:s primära funktioner och därmed också för att kunna delta som medlem i EU. När det gäller utlämning av svenska medborgare kommer det alltid att i det enskilda fallet vara möjligt att avslå en framställning med hänvisning till det svenska medborgarskapet. Detta är i överensstämmelse med utlämningskonvention och kommer att framgå av den svenska reservationen till artikel 7 (se avsnitt 8). Följaktligen kommer det aldrig, med den föreslagna reservationen, att finnas någon skyldighet att lämna ut en svensk medborgare. De övriga reservationsmöjligheter som finns i konventionen kommer att utnyttjas så att - också efter en utvidgning av EU - kan upprätthålla god rättssäkerhet för den som utlämnas till en annan stat. De möjligheter som finns i utlämningslagen att vägra utlämning t.ex. av humanitära skäl (se 7 och 8 §§) gäller oavsett nationaliteten hos den som begärs utlämnad. Detta bidrar också till en fortsatt god rättssäkerhet. Mot denna bakgrund föreslår regeringen att tillträder utlämningskonvention. 7.2 Ratificering av avtalet med om utlämning Regeringens förslag: skall ratificera avtalet om utlämning mellan och . Promemorian innehåller inget sådant förslag. Skälen för regeringens förslag: har av tradition inte krävt avtal för att medge utlämning. En del stater - däribland - kräver emellertid att det finns ett formligt avtal för att kunna utlämna. Det nuvarande utlämningsavtalet mellan och (SÖ 1976:30, SÖ 1980:21) har varit förenat med vissa tillämpningsproblem, främst på grund av det höga beviskrav den kanadensiska utlämningslagstiftningen tidigare uppställde för att utlämning skulle kunna medges. har den kanadensiska utlämningslagen ändrats, vilket medger ett enklare utlämningsförfarande . har liksom tidigare intresse av att utlämning till och från kan komma till stånd i syfte att förhindra och bekämpa brott. En förutsättning för det är att och ingår ett nytt utlämningsavtal. Regeringen föreslår därför att ratificerar avtalet med regering. 7.3 Ändringar i förhållande till utlämningslagen 7.3.1 Utlämning av svenska medborgare förslag: En svensk medborgare skall under vissa förutsättningar kunna utlämnas till en medlemsstat i EU. Utlämning för lagföring förutsätter att det rör sig om ett särskilt grovt brott eller att den som begärs utlämnad för brottet stadigvarande hade vistats i den ansökande staten . Huvudregeln skall vara att den som utlämnas för lagföring återförs till efter avslutad rättegång, för att här verkställa ett eventuellt frihetsstraff. Utlämning skall även kunna beviljas för straffverkställighet, under förutsättning av samtycke från den som begärs utlämnad eller att han eller hon för brottet stadigvarande hade vistats i den ansökande staten . Det s.k. förenklade utlämningsförfarandet, som kräver samtycke av den som begärs utlämnad, skall kunna tillämpas även vid utlämning av svenska medborgare. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Promemorian föreslog dock att s.k. förenklat utlämningsförfarande inte skall kunna tillämpas vid utlämning av svenska medborgare. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. , , samt , Södra avdelningen, har ansett att lagtexten bör förtydligas, så att det klart framgår från vilken tidpunkt tvåårsgränsen skall räknas. Enligt , Östra avdelningen, bör en svensk medborgare kunna utlämnas stadigvarande vistelse i en annan EU-stat. Åklagarkammaren i har ansett att bör förbehålla sig fri prövningsrätt i utlämningsfrågor som rör nordiska medborgare. vid har däremot ifrågasatt om det finns rättsligt stöd för att särbehandla medborgare i de andra nordiska länderna. och Överåklagaren i har ansett att det förenklade utlämningsförfarandet bör kunna tillämpas även på en svensk medborgare. Skälen för regeringens förslag Bakgrund och nuvarande reglering Utlämningslagen tillåter inte utlämning av svenska medborgare. Den nordiska utlämningslagen tillåter sådan utlämning under förutsättning att den som utlämnas vid tiden för brottet stadigvarande vistats i den ansökande staten eller att det gäller ett grovt brott. I avsnitt 4.2.1 redogörs för de ytterligare förutsättningar och villkor som gäller för utlämning av en svensk medborgare inom . Enligt lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt (tribunallagen) är det möjligt att utlämna en svensk medborgare för lagföring inför tribunalen (se prop. 1993/94:142 s. 29f.). Enligt artikel 7.1 utlämningskonvention är huvudregeln att utlämning till en annan medlemsstat i EU inte får vägras på den grunden att den eftersökte är medborgare i den anmodade staten. Artikel 7.2 ger varje medlemsstat en möjlighet att i samband med ratificering av konventionen förklara att den inte avser att utlämna egna medborgare eller att den kommer att göra det endast under vissa förutsättningar. En sådan reservation gäller och måste sedan förnyas. , och är länder som utlämnar egna medborgare. , , , , , och är de stater som ratificerat utlämningskonvention. har därvid förklarat att man, åtminstone tills vidare, inte kommer att bevilja utlämning av egna medborgare. har ändrat sin möjliggöra utlämning av egna medborgare, men har ännu inte ändrat sin utlämningslagstiftning så att utlämning av egna medborgare kan ske. Inte heller kommer att utlämna egna medborgare. , , och kommer däremot att utlämna egna medborgare under olika förutsättningar. Enligt de finska bestämmelserna krävs för utlämning av finska medborgare bl.a. att det gäller ett grovt brott och att straffverkställigheten, om den som har utlämnats samtycker till det, skall ske i . De nordiska länderna har i förklaringar till utlämningskonvention angett bl.a. att icke-nordiska medborgare bosatta i något av de nordiska länderna i konventionens mening jämställs med egna medborgare. I samband med undertecknandet av utlämningskonvention har de nordiska EU-länderna förklarat att de inte kommer att åberopa dessa förklaringar som grund för att vägra utlämning av medborgare från icke-nordiska stater. Däremot finns inte något gemensamt ställningstagande i frågan om utlämning av egna medborgare. och har valt olika lösningar och i samband med ratificeringen av konventionen måste ta ställning till om utlämning av svenska medborgare skall tillåtas och om det i så fall skall uppställas några villkor för detta. En annan fråga är hur medborgare i övriga nordiska länder - som också omfattas av förklaring till utlämningskonvention - skall behandlas. Skall utlämning av svenska medborgare tillåtas ? Den betydande rättslikheten mellan de nordiska länderna och den ömsesidigt starka tilltron till varandras rättssystem, har bidragit till att man mellan länderna har ansett sig kunna utlämna egna medborgare. Även om rättslikheten inom EU inte är lika framträdande som inom , finns det en grundläggande ömsesidig tilltro till rättsordningarna i andra unionsstater. Det bör också noteras att EU:s medlemsstater har samarbetat inom ram. Som resultat av det samarbetet har en rad olika straffrättsliga konventioner utarbetats. Det gäller, förutom utlämningskonvention, bl.a. konvention om inbördes rättshjälp i brottmål (rättshjälpskonventionen, SÖ 1968:15), konvention om överförande av dömda personer (överförandekonventionen, SÖ 1985:1) och konvention om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott (förverkandekonventionen, SÖ 1996:19). Detta långvariga samarbete har inneburit att de olika staternas rättssystem närmat sig varandra. Det bör också framhållas att de stater som är medlemmar i har varit med om att utarbeta och är anslutna till konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna av (, SÖ 1952:35). Samtliga medlemsstater är alltså skyldiga att iaktta de minimikrav som ställs på en rättvis rättegång enligt artikel 6 i denna konvention. Till dessa krav hör även bl.a. den åtalades rätt att på ett språk som han förstår, i detalj bli underrättad om innebörden av och orsaken till anklagelsen mot honom, rätt till tillräcklig tid att förbereda sitt försvar, rätt till rättegångsbiträde, rätt att förhöra vittnen samt rätt till bistånd av tolk utan kostnad. Den minskade gränskontrollen i förening med en ökad rörlighet över gränserna inom är faktorer som underlättar för den internationella brottsligheten att breda ut sig. Sannolikt är det en slump i vilket land en misstänkt person grips. Rättegångar med personer från olika länder inblandade kan också förväntas bli vanligare. En annan följd av den ökade internationella rörligheten är att begreppen medborgarskap och hemvist är lika naturligt förknippade med varandra. Att vara medborgare i en stat och ha hemvist i en annan är inte något ovanligt. Mot den nu tecknade bakgrunden ter det sig inte rimligt att en svensk medborgare som bott i en annan EU-stat och där gjort sig skyldig till brott skall kunna undvika lagföring i den staten genom att resa till . Rättigheten inom EU att bo och arbeta i ett land där man inte är medborgare bör också innebära en skyldighet att i vissa fall underkasta sig det andra landets regler och jurisdiktion. Det finns visserligen möjligheter enligt 2 kap. 2 § att i lagföra svenska medborgare för brott begångna utomlands. De svårigheter som uppstår, framför allt i bevishänseende, gör dock att detta alternativ ibland har ett begränsat praktiskt värde. Det gäller t.ex. vid brottslighet med flera medverkande. Särskilda problem vid lagföring i kan också uppstå vid s.k. territoriellt begränsade brott. För en effektiv brottsbekämpning på det internationella planet är det av yttersta vikt att lagföring kan ske där brottet har begåtts och bevisningen finns tillgänglig. Enligt regeringens uppfattning talar starka skäl för att även gentemot EU:s medlemsstater tillämpa ett system för utlämning av ungefär samma slag som gäller i nordiska förhållanden och att det därmed också bör vara möjligt att utlämna svenska medborgare till en EU-stat. I likhet med det nordiska systemet bör dock - åtminstone inledningsvis - vissa restriktioner gälla. Det svenska ställningstagandet när det gäller utlämning av svenska medborgare bör vara sådant att regeringen ges utrymme för en fri prövningsrätt. Om det i ett särskilt fall anses lämpligare bör lagföring kunna äga rum i istället för att personen utlämnas. Den reglering som föreslås i det följande anger närmast under vilka förutsättningar utlämning av en svensk medborgare överhuvudtaget skall kunna komma ifråga. Vad som anförts som skäl för att tillåta utlämning av svenska medborgare till andra EU-stater - dvs. ökad brottslighet till följd av ökad rörlighet av personer och minskad gränskontroll - gör sig inte lika starkt gällande i förhållande till som till EU-medlemsstater. Utlämning av egna medborgare är inte något som förutsätts enligt det avtalet. bör därför inte heller i fortsättningen utlämna svenska medborgare till . Vilka allmänna förutsättningar skall gälla för utlämning av svenska medborgare? Som har framgått av det föregående, bör syftet med att medge utlämning av svenska medborgare vara att åstadkomma en ordning som förhindrar att en svensk medborgare undandrar sig lagföring eller straff genom att bege sig till . måste detta intresse vägas mot svenska statens anspråk på suveränitet när det gäller utövande av myndighet över svenska medborgare som befinner sig i och även mot de anspråk på skydd som svenska medborgare bör kunna ställa. En grundläggande förutsättning för att utlämning för lagföring skall kunna beviljas bör vara att en rättegång i skulle innebära sämre förutsättningar för att saken får en riktig utgång med hänsyn till det processuella läget eller att det inte finns möjlighet att genomföra rättegången i . Vikten av att lagföring äger rum där de processuella och praktiska förutsättningarna för detta är de bästa är naturligtvis särskilt stor när det gäller grova brott. I situationer där den eftersökte inte har en längre tids anknytning till den ansökande staten bör det därför ställas upp ett krav på att gärningen skall vara av en viss svårhetsgrad för att utlämning skall beviljas. Om den eftersökte varit bosatt i den ansökande staten finns normalt en sådan anknytning till den staten att en utlämning bör kunna beviljas även om brottet är av mindre allvarlig karaktär. I dessa fall bör kraven på brottets svårhetsgrad inte sättas högre än vad som allmänt skall gälla vid utlämning inom EU. (Som framgår av avsnitt 7.3.2 föreslås att den gränsen såvitt gäller den svenska lagstiftningen skall vara fängelse ). Om det i ett enskilt fall framstår som stötande att utlämning beviljas trots att den eftersökte varit bosatt i den ansökande staten , kan utlämning vägras med hänvisning till regeringens fria prövningsrätt i ärenden som gäller utlämning av svenska medborgare. Möjligheten att utlämna svenska medborgare till en annan medlemsstat för lagföring bör därför - liksom inom - förutsätta att det gäller ett särskilt allvarligt brott eller att det rör sig om en person som varaktigt har vistats i den andra staten. , Östra avdelningen, har förespråkat en ettårsgräns snarare än promemorians förslag om vistelse i den andra staten. har påpekat att en person som förväntas vara bosatt utanför erhåller skattebefrielse och förmodas i stället betala skatt i vistelselandet. Det är inte helt ovanligt att svenska medborgare försöker undvika beskattning i såväl som i den andra staten. För att underlätta lagföring av svenska medborgare som på detta vis begår skattebrott utomlands borde, enligt myndigheten, villkoret i lagförslaget liksom det villkor som redan uppställs i nordiska utlämningslagen stadigvarande vistelse, istället ändras till ett krav vistelse. Genom en tvåårsregel omfattas i huvudsak personer som valt att med någon varaktighet bosätta sig i den andra staten. Även om en ettårsregel säkert skulle tjäna de syften som har framhållit, kan det också antas att en sådan regel skulle medföra att utlämning blev möjligt av t.ex. studenter, au pairs och andra personer som typiskt sett vistas utomlands . Det framstår inte som önskvärt att utsträcka möjligheten till utlämning av svenska medborgare så långt. Utlämning av en svensk medborgare bör därför enligt regeringens uppfattning kunna ske om den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott för vilket enligt svensk lag är föreskrivet fängelse eller om den eftersökte vid tiden för brottet stadigvarande har vistats i den ansökande staten. Har gärningen i sin helhet begåtts i bör utlämning få beviljas endast om den innefattar medverkan till ett brott som begåtts utom riket eller om utlämning beviljas även för en gärning som begåtts utom riket. Ett sådant villkor uppställs även i den nordiska utlämningslagen (se prop. Straffverkställighet En särskild fråga är var det straff som ådöms den som har utlämnats skall verkställas. Den frågan hänger också samman med huruvida utlämning endast för straffverkställighet skall vara möjlig. I ställs som villkor för utlämning av finska medborgare att den som har utlämnats efter domen skall återföras till för att verkställa ett eventuellt frihetsstraff där. Utlämning av finska medborgare får äga rum endast för lagföring och inte för straffverkställighet.