prop · GO0357 · 2001-01-01 00:00:00 — Regeringen delar utredningens uppfattning att ett centralt rådgivande samrådsorgan med föreslagen omfattning och inriktning av verksamheten kan bidra till att öka förståelsen mellan myndigheter och olika intressegrupper. Ett sådant rådgivande organ kan även öka förståelsen intressegrupperna emellan. Därigenom ökar möjligheten att få en bred uppslutning för den rovdjurspolitik som förs, vilket skulle medföra en bredare uppslutning runt rovdjursförvaltningen. De återkommande överläggningar som redan nu genomför med företrädare för näringar och olika intressegrupper bör kunna formaliseras i ett rådgivande organ för samråd. Verket anser att det finns behov av att vidga kontaktytorna med olika företrädare, och att det bl.a. kan ske i form av återkommande seminarier. Regeringen finner att en sådan verksamhet mycket väl kan ligga inom ramen för en något mera formaliserad verksamhet. Det är emellertid angeläget att deltagande i organet inte förbehålls vissa intresseorganisationer, utan att ett brett och öppet deltagande möjliggörs. Det är också viktigt att organet i första hand sammankallas för diskussioner om policyfrågor och inte för överläggningar i enskilda ärenden. Verksamheten i forumet bör också utvärderas senast . I de flesta sammanhang som rör rovdjursfrågor är i stort sett endast män inblandade. De beslut som fattas i olika sammanhang och även den allmänna debatten, skulle vinna på att kvinnor i större utsträckning deltog. Man bör därför eftersträva en jämnare könsfördelning i forum som diskuterar rovdjursfrågor. Regeringen kommer att ge i uppdrag att organisera ett rådgivande samrådsorgan. 12.3 Regionala rovdjursgrupper Regeringens bedömning: Länsstyrelserna i de län där det finns fasta stammar av de stora rovdjuren bildar rovdjursgrupper. Representanter för , kommuner, polismyndighet, åklagare, jägarorganisationer, ideella naturvårdsorganisationer, tamdjursägare, samebyar och markägare bör ingå. Även personer med särskilda expertkunskaper bör kunna ingå utan att representera en myndighet eller organisation. Rovdjursgrupperna kan vara fristående från länsviltnämnderna. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Remissinstanserna är till övervägande delen positiva till förslaget. Riksåklagaren anser att det finns större förutsättningar för ett regionalt organ att fungera än för ett centralt. påpekar att regionala grupper som liknar de föreslagna rovdjursgrupperna redan har uppstått spontant på flera håll. i ser ett problem med att ha grupperna länsvisa, eftersom rovdjursstammarna inte begränsas länsvis. Även andra länsstyrelser framför liknande synpunkter. påpekar att länsviltnämnderna borde kunna hantera dessa frågor. poängterar att grupperna inte får uppfattas som ett forum främst för jägare och jaktfrågor. Skälen för regeringens bedömning: En viktig bakgrund till konflikterna runt rovdjursförekomsten är den misstro som finns, dels mellan de intressegrupper som på olika sätt engagerar sig i rovdjursfrågor, dels mellan vissa grupper och myndigheter. Ett ökat förtroende mellan dem som på olika sätt är engagerade i rovdjursfrågor kan säkerligen bidra till att man hittar lösningar på många konflikter. Informationsutbyte mellan olika lokala och regionala grupper kan ge en gemensamt accepterad kunskapsbas, vilket tillsammans med insyn i beslutsprocesserna kan skapa bättre förutsättningar för en mer nyanserad syn på rovdjursförekomsten. Det är viktigt med öppenhet mellan organisationer, myndigheter och andra grupper i rovdjursfrågor. I de flesta län där det finns fasta stammar av en eller flera rovdjursarter finns grupper som arbetar med rovdjursfrågor. har länsstyrelserna eller jägarorganisationerna tagit initiativet till grupperna och de är också knutna till länsstyrelserna som rådgivande organ. Sammansättningen av rovdjursgrupperna varierar mellan länen. Förutom representanter för kan jägare, markägare, kommuner, naturvårdsorganisationer, forskare och enskilda människor som lever i områden där rovdjur förekommer ingå i grupperna. Regeringen konstaterar att rovdjursgrupperna har varit till nytta och fyller en viktig funktion. De är lokalt förankrade och ger möjlighet till diskussion och utbyte av information. De är ett viktigt steg på vägen mot ökad öppenhet. Grupperna bör kunna utvecklas i syfte att öka sin betydelse för hanteringen av de konflikter som rovdjuren skapar. Utredningen har föreslagit att det i länsstyrelseinstruktionen uttryckligen anges att länsstyrelserna i de län där det finns stora rovdjur skall bilda rovdjursgrupper. Dessa skall finnas vid sidan av länsviltnämnderna. Den närmare organisatoriska lösningen bör varje länsstyrelse själv bestämma. Denna uppgift skall finansieras inom ram. Grupperna kan t.ex. vara knutna direkt till en viss enhet på eller till länsviltnämnderna. Enligt regeringens förslag i avsnitt 7 kommer länsstyrelserna att få ett större ansvar beträffande förvaltningen av rovdjuren. Det kommer därför att finnas ett ökande behov av att diskutera och bereda olika frågor beträffande rovdjuren. Rovdjursgrupper bör finnas i åtminstone de län som hyser fasta stammar av de stora rovdjuren. Den närmare organisatoriska lösningen bör varje länsstyrelse själv bestämma. Rovdjursgrupper kan t.ex. inrättas för större områden än län. Dessutom kan det vara motiverat att söka samarbete för en viss region, en sådan är fjällvärlden, som berör flera länsstyrelser. Flera länsstyrelser är ännu bara tillfälligt berörda av frågor om stora rovdjur eller behöver hantera endast enstaka ärenden om rovdjur. är det dock troligt att alltfler länsstyrelser blir berörda. Det finns dock inte skäl att ställa krav på att omgående upprätta rovdjursgrupper. Länsviltnämnderna bör kunna hantera sådana frågor om det endast förekommer rovdjur vid enstaka tillfällen. I rovdjursgrupperna bör ingå förutom länsstyrelserna representanter för kommuner, polismyndighet, åklagarmyndighet, jägarorganisationer, ideella naturvårdsorganisationer, samebyar, markägare, tamdjursägare och andra jordbruksintressen. Även personer med särskilda expertkunskaper bör kunna ingå utan att representera en myndighet eller organisation. På detta sätt kan gruppernas sammansättning vidgas och en god balans mellan olika intressen kan företrädas. En jämn könsfördelning bör eftersträvas. Syftet med rovdjursgrupperna är främst att öka utbytet av information. Men grupperna skall också, jämte länsviltnämnderna, vara rådgivande när det gäller länsstyrelsernas arbete med rovdjursfrågor. Då det gäller enskilda ärenden bör bara sådana som är av större principiell betydelse behandlas av rovdjursgrupperna. 13 Ekonomiska konsekvenser Regeringens bedömning: De som tillförs anslaget för viltskador används för att finansiera olika åtgärder inom en sammanhållen rovdjurspolitik. Utredningens förslag: Utredningen anger samlade ökade utgifter om 10,2-13,. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker flertalet ökningar men anser att utredningen på flera punkter underskattat kostnaderna för olika åtgärder. Skälen för regeringens bedömning Ersättning för rovdjursskadade renar är avsatta för skador på rennäringen av rovdjur. Genom ett reformerat ersättningssystem med fasta belopp för rovdjuren kommer ersättningen totalt sett att höjas. För ersättning av de rovdjursförekomster inom renskötselområdet som konstaterats 2000/01 anser regeringen att ytterligare bör tillföras anslagsposten för . Av anslaget får högst användas för ersättning till renägare som råkat ut för att rovdjur massdödar renar. Förebyggande åtgärder och skador på andra tamdjur Medlen till förebyggande åtgärder mot rovdjurskador och ersättning för uppkomna skador hanteras av länsstyrelserna. Strävandena att vidta förebyggande åtgärder för att förhindra skador av rovdjur bör enligt regeringen intensifieras och prövas innan skyddsjakt vidtas som förvaltningsåtgärd. utbetalades från anslaget för viltskador ca till förebyggande åtgärder främst för att skydda tamboskap. Vissa förebyggande åtgärder har visat sig mycket effektiva, såsom elstängsel för stängslad tamboskap. Detta arbete bör fortsätta men det krävs också ett omfattande utvecklingsarbete bl.a. för att skydda djur som inte går i hägn. För ersättning av skador på andra tamdjur än renar betalades ut . Med växande rovdjursstammar, inte minst tillväxten i vargstammen, kan skadorna beräknas öka. Regeringen anser att av de tillförda medlen skall kunna nyttjas för att täcka de ökade kostnaderna för förebyggande åtgärder och ersättning för rovdjurskador. I likhet med vad som gäller bör medlen i första hand användas till förebyggande åtgärder. Information Informationen kring rovdjuren är viktig för kunskapen om rovdjuren och för förståelsen av rovdjurspolitiken. får disponera för egen och andras informationsverksamhet. Forskning Forskningen spelar en viktig roll för att bygga upp ny kunskap om rovdjuren. Forskningen tillförs ytterligare genom medel från jaktvårdsfonden i enlighet med propositionen Jaktens villkor (prop. 1999/2000:73). Ökad övervakning av jaktbrott Flera myndigheter är involverade i arbete med att förebygga men också utreda jaktbrott. fördelas mellan polisväsendet och länsstyrelserna. 14 Författningskommentar Förslaget till lag om ändring i jaktlagen (1987:259) 43 § Straffmaximum ändras från till (avsnitt 6.4.2). Förslaget hänger samman med de ändringar som föreslås i 44 §. Där föreslås ändringar som innebär att vissa jaktbrott som tidigare ansetts grova i stället kan bedömas som icke grova. Genom höjningen av straffmaximum för icke grovt brott säkerställs att det, i fall som tidigare ansetts som grova brott, finns utrymme för en nyanserad påföljdsbestämning. Kravet på grov oaktsamhet tas bort beträffande de typer av jaktbrott som anges i andra punkten i den nya lydelsen (avsnitt 6.4.4). De bestämmelser som anges där är följande. Enligt 3 § är allt vilt fredat om inte annat följer av jaktlagen eller föreskrifter eller beslut som meddelats med stöd av denna. Av 31 § första stycket följer att motordrivna fortskaffningsmedel som huvudregel inte får användas vid jakt. Enligt 29 § första punkten får regeringen meddela föreskrifter om när olika slag av vilt får jagas i olika delar av landet. Föreskrifter enligt 30 § första stycket handlar om vilka vapen och jaktmedel i övrigt som får användas vid jakt. Förslaget att det skall räcka med oaktsamhet för straffbarhet i de angivna fallen innebär att misstag hos jägare avseende det jagade viltets art i ökad utsträckning blir straffbara. Det kan gälla fall då någon av oaktsamhet dödar ett vilt av en art på vilken jakt inte är tillåten vid den aktuella tidpunkten. Det kan också gälla då t.ex. hagelgevär av oaktsamhet används för jakt på ett vilt som endast får jagas med kulvapen. Givetvis kan det även finnas fall då ett misstag inte anses oaktsamt och alltså inte är straffbart. De typer av jaktbrott som anges i den nya tredje punkten fanns tidigare i andra punkten. Beträffande dessa kvarstår kravet på grov oaktsamhet. 44 § Straffskalan ändras (avsnitt 6.4.2). Det nya lägsta straffet blir sex månaders fängelse och det högsta fängelse. I andra stycket första punkten byts uttrycket värdefullt vilt ut mot uttrycket annars särskilt skyddsvärt vilt. Därmed minskar utrymmet för att anse brott avseende ekonomiskt värdefullt vilt som grovt brott. Vissa fall som med paragrafens nuvarande lydelse ansetts som grova brott bör därmed kunna bedömas som icke grova. Det bör t.ex. kunna gälla jaktbrott avseende älg. Det bör också finnas visst utrymme för ändrade bedömningar även i fall som inte gäller värdefullt vilt, eftersom straffskalan för grovt jaktbrott ändras. Med annars särskilt skyddsvärt vilt avses främst djur av arter som är i behov av skydd utan att de är hotade eller sällsynta (avsnitt 6.4.2). I 43 § föreslås en höjning av straffmaximum för icke grova jaktbrott. Avsikten är att ge domstolarna erforderligt utrymme för straffmätning för brott som tidigare ansetts som grova. En ny grund för att kvalificera ett jaktbrott som grovt införs i andra stycket genom en ny fjärde punkt (avsnitt 6.4.3). En särskilt plågsam jaktmetod innebär att viltet på grund av jaktmetoden som sådan tillfogas ett svårt lidande. Exempel kan vara användning av icke godkända fångstredskap som skadar viltet eller leder till en långsam död. Även användning av gift kan vara en särskilt plågsam metod. 46 § Straffskalorna för jakthäleri och grovt jakthäleri ändras på samma sätt som straffskalorna för jaktbrott och grovt jaktbrott (avsnitt 6.4.6). Sammanfattning av betänkande "Sammanhållen rovdjurspolitik" (SOU 1999:146) Uppdraget har fått i uppdrag att utforma ett förslag till en sammanhållen rovdjurspolitik med en helhetssyn på de biologiska, jaktliga och näringsmässiga frågorna. Uppdraget omfattar björn, järv, lo, varg och kungsörn. I direktiven sägs att den grundläggande utgångspunkten för utredningsarbetet skall vara att naturligt förekommande djurarter skall ha förutsättningar att fortleva under naturliga betingelser och i livskraftiga bestånd. Andra utgångspunkter skall vara de näringsmässiga och jaktliga frågorna. Beträffande näringarna sägs att det skall vara möjligt att bedriva djurskötsel i de områden där det förekommer rovdjur. Behovet av en sammanhållen rovdjurspolitik finns det inte någon av beslutad rovdjurspolitik. Antalet djur av flera av de aktuella arterna har ökat . Detta har lett till ett allt större engagemang i rovdjursfrågorna från enskilda människor, organisationer och myndigheter. har de konflikter som rovdjursförekomsten skapar blivit allt starkare och tydligare. Därmed har också behovet av en sammanhållen rovdjurspolitik vuxit i styrka. Innehållet i rovdjurspolitiken En sammanhållen rovdjurspolitik innefattar ställningstaganden till en rad frågor med anknytning till rovdjursförekomsten. Den mest grundläggande frågan är hur stora stammar av de olika arterna som man bör eftersträva i förvaltningen. För att ta ställning till detta krävs att man först med vetenskapliga utgångspunkter bedömer hur stora stammarna bör vara för att anses långsiktigt livskraftiga. Detta har vi gjort bl.a. genom att anlita en forskargrupp som skrivit en rapport i ämnet. Vi har även i olika sammanhang tagit del av andra forskares syn på saken. Den vetenskapliga synen på hur många djur som krävs för att rovdjursstammarna skall anses livskraftiga måste vägas mot vad som är möjligt med hänsyn till olika intressen, främst ren- och annan tamdjursskötsel samt jakten. I våra förslag till mål för antal och utbredning av de olika rovdjursarterna har vi gjort sådana intresseavvägningar. En rovdjurspolitik bör innehålla åtgärder för att lösa, eller i varje fall dämpa, de konflikter som förekomsten av stora rovdjur skapar. En annan viktig del är frågan om, och i så fall vilken utsträckning, staten skall ge bidrag till åtgärder för att förebygga att rovdjuren orsakar skador. Nära sammanhängande därmed är frågan om ersättningar för skador som ändå uppkommer. Andra grundläggande delar av en rovdjurspolitik är vilka regler som skall gälla för jakt på rovdjuren och hur man skall förhindra olaglig jakt, dvs. Andra viktiga inslag i politiken bör vara forskning, beståndsövervakning och information till allmänheten. Förslag Undantag från och EG-direktiv samt EG:s art- och habitatdirektiv sätter upp ramar för den svenska rovdjurspolitiken. Konventionen och direktiven innebär att jakt endast kan tillåtas av vissa anledningar. Stammarna av björn och lodjur har utvecklats på ett sådant sätt att det i vart fall på inte är motiverat i med ett så starkt skydd som konventionen och direktivet föreskriver. Vi föreslår därför att skall agera för att få till stånd undantag från och art- och habitatdirektivets regler om skydd för björnen samt från direktivets regler om skydd för lodjuret. Syftet skall vara att skall ha frihet att bedriva en rent förvaltande jakt på arterna. Antal och utbredning Principer för antal och utbredning skall ta sitt ansvar för att det skall finnas sammanhängande livskraftiga stammar av björn, järv, lo, varg och kungsörn på den skandinaviska halvön. Som mål för rovdjurspolitiken bör miniminivåer slås fast för antalet rovdjur i av de olika arterna. Innan en art uppnått miniminivån bör endast skyddsjakt i begränsad omfattning tillåtas. När nivån är uppnådd bör stammen visserligen kunna tillåtas att fortsätta öka men större hänsyn kan då tas till motstående intressen. Rovdjursarterna bör som huvudregel få sprida sig under kontrollerade former inom respektive arts naturliga utbredningsområde. För att minska riskerna för olyckor bör man försöka förhindra att rovdjuren etablerar sig, eller i varje fall minska antalet individer, i områden där riskerna är som störst. Också i områden där en art gör stor skada bör man försöka minska antalet individer. gemensamma svensk-norska björnstammen uppskattas till minst 1 000 djur. Nästan hela stammen finns i . Det nuvarande antalet björnar, dvs. 1 000, bör ses som en miniminivå för björnstammen som helhet och också slås fast som miniminivå för del. Stammen bör tillåtas att växa och skyddsjakten i bör fortsätta. Den föreslagna miniminivån för björnstammen överstiger antalet för kortsiktigt bevarande, så som det bedömdes av den forskargrupp som vi anlitade. Med en klok fortsatt förvaltning kan björnstammen nå en sådan nivå att den med vetenskapliga utgångspunkter anses långsiktigt livskraftig, dvs. 1 500 individer. Björnstammen bör fortsätta att utvecklas i renskötselområdet. Den bör också få fortsätta att sprida sig söderut, vilket i första hand torde komma att beröra mellersta delarna av och den del av som ligger norr om en tänkt linje från till norra . Järv Antalet järvar i uppskattas till omkring 270. Det svenska järvbeståndet har kontakt med järvar på den norska sidan av fjällkedjan. Tillsammans bildar de en population om närmare 500 individer. Stammen har också kontakt med det finska järvbeståndet, som i renskötselområdet uppskattas till omkring 60 individer. Järvstammen är sammantaget så stor att den nått den nivå som behövs för kortsiktigt bevarande enligt den forskargrupp vi anlitade. Den nuvarande nivån på omkring 500 järvar i och bör ses som en miniminivå i ett svensk-norskt perspektiv. För bör 300 järvar slås fast som miniminivå. Detta innebär att vi förespråkar en mycket försiktig ökning av antalet järvar. Ökningen bör ske genom en jämnare spridning längs fjällkedjan inom hela renskötselområdet. En naturlig etablering av järv utanför renskötselområdet är önskvärd. Lo Den gemensamma svensk-norska lodjursstammen uppskattas till drygt 2 000 djur, varav cirka 1 500 i . Sammantaget är stammen så stor att den med vetenskapliga utgångspunkter är långsiktigt livskraftig. Miniminivån för den gemensamma svensk-norska stammen bör vara 1 500 individer. För del bör 1 000 individer slås fast som miniminivå, vilket även det är en nivå där den kan anses långsiktigt livskraftig. Eftersom lodjursstammen befinner sig över den nivån kan den i ökad grad förvaltas utifrån näringarnas och jaktens intressen. Vi föreslår att lostammen skall minskas kraftigt i renskötselområdet, främst inom de södra delarna. Även utanför detta föreslår vi en något utökad skyddsjakt. Det totala antalet lodjur utanför renskötselområdet bör emellertid ligga kvar på i stort sett den nuvarande nivån. Det är önskvärt att stammen sprids till områden där det inte finns en fast lodjursförekomst. När så blir fallet kan en något jämnare utbredning än uppnås. Om lodjuret etablerar sig i skulle alltså antalet djur i utanför renskötselområdet och i kunna minskas. /99 uppgick den gemensamma svensk-norska vargstammen till 59-75 djur. Målet för den skandinaviska vargstammen som helhet bör vara att den växer till 200 individer och att stammen tillförsäkras ett genetiskt utbyte med vargar från . Vargen bör kunna sprida sig över och till vissa delar av . En jämnare spridning av stammen än bör eftersträvas. Det bör inte finnas någon fast vargstam i renskötselområdet. Däremot bör enskilda individer kunna tillåtas inom renskötselområdet för att göra det möjligt för vargar från eller att komma i kontakt med huvuddelen av den skandinaviska stammen. Givetvis måste undantag även i det senare avseendet kunna göras i svåra skadesituationer. Vargstammens tillväxt bör vara långsam. Redan innan antalet vargar uppgår till 200 bör skyddsjakt kunna tillåtas i begränsad omfattning, främst inom renskötselområdet. Utanför detta bör skyddsjakten inriktas på vargar som skapar särskilt stora problem, bl.a. genom att de är koncentrerade till ett begränsat geografiskt område. I en situation där stammens ökningstakt är snabb bör man vara mer generös med tillstånd till skyddsjakt än annars. Vi anlitade, som redan nämnts, en särskild forskargrupp för att närmare belysa frågan hur stora stammarna av de olika rovdjursarterna bör vara för att kunna anses livskraftiga. Gruppen ansåg att det krävs minst 500 vargar för att kortsiktigt bevara vargstammen. Å andra sidan finns det forskare - däribland en av världens ledande vargforskare, nämligen L. - som hävdar att den praktiska erfarenheten beträffande andra små, isolerade populationer visar att även en mindre stam kan vara livskraftig. Det antal djur som forskargruppen angav skulle självfallet ge en större trygghet för vargstammens livskraft. Vi bedömer emellertid att det inte är möjligt att få ett nödvändigt stöd bland befolkningen, vare sig på de orter som mest skulle beröras eller inom befolkningen i stort, för en vargstam på 500 eller fler djur. Vargförekomsten skapar mycket starka känslor och stora konflikter och det pågår på många håll en häftig debatt om vargförekomsten. Man kan på goda grunder anta att en vargstam på 500 individer skulle innebära allvarliga problem för rennäringen. Även om det inte fanns fasta revir i renskötselområdet skulle ungvargar förmodligen i stor utsträckning vandra in där. En i förhållande till mångdubblad vargstam skulle också leda till stora skador för den norska fårnäringen. Kungsörn I , och finns en gemensam stam av kungsörn som kan uppskattas till 4 600 individer. I finns omkring 600 häckande par. Stammen är långsiktigt livskraftig. För del bör den nuvarande nivån slås fast som miniminivå. Även om situationen för kungsörnen överlag måste betraktas som god finns det anledning till oro för utvecklingen i delar av fjällkedjan och fjällnära områden. För att kungsörnen på över huvud taget kunna finnas kvar i fjällen och i det fjällnära skogslandet är den, i dess nuvarande situationen helt beroende av ett inflöde av yngre fåglar. Förmodligen är förföljelse, dvs. jaktbrott, den viktigaste förklaringen till den negativa utvecklingen i fjällområdena. Kungsörnens utbredningsområde bör inte påverkas. Hantering av konflikter En viktig del i arbetet med att minska de konflikter som förekomsten av rovdjur skapar är att ge grupper med intressen i rovdjursfrågor information om, insyn i och inflytande över beslut i rovdjursfrågor. Detta är särskilt viktigt i ett skede då rovdjursstammarna snabbt växer till i storlek och konflikterna med andra intressen ökar. Vi föreslår att det till skall knytas ett rådgivande organ för samråd i rovdjursfrågor med representanter för rennäringen, den ideella naturvården, jakten, jordbruket och forskningen. I detta forum skall mer generella beslut om jakt på rovdjur diskuteras och man skall följa inventeringsarbetet och rovdjursstammarnas utveckling. Även övergripande policyfrågor och frågor om finansieringen av rovdjursforskning skall diskuteras. Vi föreslår också att samtliga länsstyrelser i de län där det finns stora rovdjur skall bilda rovdjursgrupper. I dessa bör ingå representanter för , kommuner, polismyndighet, jägarorganisationer, ideella naturvårdsorganisationer, tamdjursägare, samebyar och markägare. Även personer med särskilda expertkunskaper bör kunna ingå utan att representera en myndighet eller organisation. Syftet med grupperna bör främst vara att öka utbytet av information.