prop · GO0343 · 2001-01-01 00:00:00 — Steg 3 Gemensamt av samtliga 1 925 3 300 stater som är anslutna till tilläggskonventionen Steg 4 Svenska staten 3 000 6.3 Atomansvarigheten i några andra länder Enligt en sammanställning som har gjorts av uppgår gränserna för anläggningsinnehavarnas ansvar till följande belopp, såvitt gäller det ansvar som skall vara täckt av för- säkring eller på annat sätt garanterat, i de stater som är anslutna till Pa- riskonventionen. Försäkrat eller SEK SDR garanterat belopp 750 milj. NLG 3 miljarder 285 milj. 175 milj. SDR 1,9 miljarder 175 milj. 175 milj. SDR 1,9 miljarder 175 milj. 140 milj. GBP 1,8 miljarder 165 milj. 25 miljarder ESP 1,3 miljarder 125 milj. 4 000 milj. BEF 881 milj. 80 milj. 600 milj. FRF 810 milj. 75 milj. 60 milj. SDR 660 milj 60 milj. 60 milj. SDR 660 milj. 60 milj. 7 500 milj. ITL 34,5 milj. 5 milj. I har regeringen utarbetat ett förslag till höjning av ansvarsbe- loppet till (ca 200 miljoner SDR). Ändringen är tänkt att träda i kraft . I gäller att ansvaret för anläggningsinnehavare är obegränsat för atomskador som inträffar i till följd av en atomolycka vid en tysk anläggning. Anläggningsinnehavarens ansvar skall vara garanterat intill ett belopp om 500 miljoner tyska mark (ca ). Om skadan överstiger detta belopp träder den tyska staten in och gottgör anläggningsinnehavaren ersättningskravet skall alltid riktas mot denne intill ett sammanlagt belopp om 1 miljard tyska mark (ca ). Den tyska staten har också ett supple- rande ansvar intill detta belopp. Enligt uppgift från det tyska (Bundesministerium für Umwelt, Naturschutz und Reaktorsicherheit) övervägs en höjning av kravet på fi- nansiell säkerhet till fem miljarder tyska mark. , , och , som inte är bundna av någon atomansvarighetskonvention har följande ersättningssystem för atom- skador. I är anläggningsinnehavarens ansvar obegränsat och skall vara täckt av en försäkring eller annan ekonomisk garanti om (ca ). I gäller för anläggningsinnehavarens ansvar en för- säkringsgräns som bestäms av den tillgängliga kapaciteten på marknaden för ansvarsförsäkring, (primary financial protection). Anläggningsinnehavarna är härutöver skyldiga att delta i ett särskilt ersättningsprogram (Secondary Financial Protection Program) för skador som överstiger den första nivån. Detta är ett program för riskdelning inom kärnkraftsindustrin. Genom den första och andra nivån finns sammanlagt tillgängligt för ersättning för atomskada. Om beloppet är otillräckligt för att ersätta uppkommen skada kan kongressen besluta om ytterligare ersättning. har ett ersättningssystem som innebär obegränsat ansvar. An- svaret skall intill ett belopp om (ca ) vara täckt av försäkring. trädde en ny atomansvarighetslag i kraft i Öster- rike. Enligt denna är ansvaret obegränsat för innehavare av atomanlägg- ningar och för transportörer av atomsubstanser. En innehavare av en atomanläggning i är skyldig att vidmakthålla en ansvarsförsäk- ring på minst 5,6 miljarder österrikiska schilling (ca ) plus en försäkring på 560 miljoner österrikiska schilling (ca ) till täckande av räntor och kostnader. För bl.a. forskningsreaktorer gäller lägre försäkringsbelopp. 7 Utgångspunkter och inriktning Regeringens bedömning: Atomansvarighetspolitikens främsta mål är att tillgodose de skadelidandes berättigade krav på ersättning för atomskador. Ersättningsansvaret för dessa skador bör i första hand bäras av kärnkraftsindustrin. Innehavare av atomanläggningar borde därför åläggas ett obegränsat ansvar. Vidare är det nödvändigt att ansvaret är garanterat av betryggande ekonomiska säkerheter. Det är otillfredsställande att låta försäkringskapaciteten vara avgörande för ansvarsnivån. Därför bör inriktningen vara att finna en lösning där andra ekonomiska säkerheter utnyttjas som komplement till ansvars- försäkring. Detta bör skapa förutsättningar för högre ersättningsni- våer. Skälen för regeringens bedömning: Det främsta målet med regeringens atomansvarighetspolitik är att tillgodose de skadelidandes berättigade krav på ersättning för skada vid en atomolycka. För att kunna uppfylla detta mål är det av avgörande betydelse att det finns ett väl fungerande ersättningssystem som garanterar de skadelidande adekvat och snabb ersättning. I ett sådant ersättningssystem bör i enlighet med vad som har uttalats i tidigare lagstiftningsärenden det ekonomiska ansvaret för atomskador i första hand bäras av kärnkraftsindustrin (se bl.a. prop. 1987/88:139 s. 8 och prop. 1994/95:134 s. 9 samt bet. 1989/90:LU29, 1992/93:LU39, 1994/95:LU25 och 1997/98:LU27). Från denna utgångspunkt borde anläggningsinnehavaren åläggas ett obegränsat ansvar. Detta är också den rådande ordningen när det gäller verksamheter med risker som är likartade dem vid kärnteknisk verksamhet, se t.ex. 11 kap. 18 § (ansvar för dammhaveri) och 31 kap. samma balk (ansvar för miljöskador). I tidigare lagstiftningsärenden har ett obegränsat ansvar ansetts vara oförenligt med . Denna uppfattning uttalades senast vid ändringar i atomansvarighetslagen (se prop. 1994/95:134 s. 9 och bet. 1994/95:LU25). Motsatt uppfattning har dock uttryckts i Ds 1997:55, Ändringar i atomansvarighetslagen. Regeringen tar därför upp denna fråga till nytt övervägande i avsnitt 6.2. Skulle ett obegränsat ansvar anses oförenligt med bör med kraft verka för att konventionen ändras så att den tillåter ett obegränsat ansvar. Som framgår av avsnitt 4.1 pågår en översyn av och förhandlingssituationen såvitt gäller frågan om ett obegränsat ansvar ser mycket ljus ut. Skulle det ändå visa sig att denna ändring inte kommer till stånd måste regeringen överväga andra, likvärdiga, alternativ för anläggningsinnehavarnas ansvar. Oberoende av om ett obegränsat ansvar eller andra, likvärdiga, alter- nativ införs, måste det skapas ekonomiska garantier som svarar mot en sådan betydande skärpning av ansvaret. Ansvarsförsäkring är den typ av ekonomisk garanti som har kommit att utnyttjas för att säkerställa anläggningsinnehavarnas åligganden enligt atomansvarighetslagen. Vilken kapacitet som marknaden är beredd att ställa till förfogande för denna försäkringstyp har varit avgörande för vilken ansvarighetsnivå som fastställts för anläggningsinnehavarna. Regeringen har kunnat konstatera att tillgänglig försäkringskapacitet för atomansvarsförsäkringar har varit oförändrad . Svenska atomförsäkringspoolen har som förklaring till detta uppgett att kapacite- ten på marknaden för atomansvarsförsäkringar har minskat . Detta beror bl.a. på att vissa större försäkringsbolag som har ingått i poolsamarbetet avbrutit detta. Även pågående och kommande strukturomvandlingar inom försäkringsbranschen bedöms kunna påverka utvecklingen av försäkringskapaciteten negativt. Försäkringskapaciteten har således inte utvecklat sig i sådan takt som hade varit önskvärd med beaktande av de utgångspunkter för atomansvarigheten som regeringen har uttalat i det föregående. Försäkringsmarknaden kan visserligen sägas vara i hög grad reaktiv, dvs. den agerar när den vet hur den miljö som den skall verka i gestaltar sig, och det skulle därför kunna hävdas att an- svarsbeloppet skulle kunna sättas högre än vad dagens försäkringskapa- citet medger, eftersom försäkringsbranschen, åtminstone , kommer att tillskapa erforderlig kapacitet. Man kan dock inte bortse från möjligheten att försäkringsmarknaden, trots en anpassningsperiod, inte förmår att tillskapa erforderlig kapacitet. Det anförda visar att det är otillfredsställande att låta försäkringskapa- citeten vara avgörande för ansvarsnivån. Detta illustreras också av att kapaciteten för sakförsäkringar möjliggör att anläggningsinnehavarna försäkrar sina anläggningar för belopp som väsentligt överstiger de ni- våer som kapaciteten för atomansvarsförsäkringen medger. Därför bör inriktningen vara att finna en lösning som innebär att andra ekonomiska säkerheter kan utnyttjas som komplement till ansvarsförsäkringen. Som anförs i avsnitt 4.2 finns möjlighet för regeringen eller den myn- dighet regeringen bestämmer att befria en anläggningsinnehavare från försäkringsplikten om denne ställer betryggande säkerhet för sina för- pliktelser. I förarbetena till atomansvarighetslagen anges som exempel på alternativa säkerheter bankgaranti och deposition av värdehandlingar. Några sådana säkerheter torde dock inte ha kommit till användning i praktiken. Även andra typer av ekonomiska säkerheter kan tänkas, t.ex. risk- eller katastrofobligationer. En annan möjlighet är att anläggnings- innehavarna går samman i ett s.k. poolsystem för riskfördelning. För att skapa förutsättningar för att säkerställa högre ersättningsnivåer, bör en särskild utredare få i uppdrag att lämna förslag till ett system där ekonomiska säkerheter eller garantier utnyttjas som komplement till ansvarsförsäkringen. Regeringen återkommer till denna fråga i avsnitt 6.3.1. 8 Ansvaret för anläggningsinnehavare 8.1 Inledning I detta avsnitt behandlas först frågan om anläggningsinnehavare kan åläggas ett obegränsat skadeståndsansvar (avsnitt 6.2). Därefter behand- las ansvarsbeloppet för innehavare av s.k. normalriskanläggningar (av- snitt 6.3.1) och i samband därmed frågan om alternativ till ansvarsför- säkring som säkerhet för anläggningsinnehavares ansvar. Slutligen be- handlas ansvaret för atomskador till följd av olyckor i samband med framställning m.m. av obestrålat uran (avsnitt 6.3.2). 8.2 Obegränsat ansvar? Regeringens bedömning: Att införa ett obegränsat ansvar är inte förenligt med i dess nuvarande lydelse. I avvaktan på revideringen av bör anläggningsinnehavarnas ansvar därför vara begränsat. Promemorians förslag: I promemorian föreslås ett obegränsat ansvar för innehavare av samtliga typer av atomanläggningar (se promemorian s. 43 73, 76 80 och 95). Remissinstanserna: Några remissinstanser, bl.a. , i , och , har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Flertalet remissinstanser har dock avstyrkt förslaget med hänvisning till att ett obegränsat ansvar strider mot . Bland andra har påpekat att det ter sig lämpligare att avvakta med nationell lagstiftning som avviker från kon- ventionens ordalydelse till dess att bakomliggande konventionstext har ändrats eller det föreligger en för konventionsstaterna bindande överenskommelse om konventionstolkningen. Skälen för regeringens bedömning Av redogörelsen i avsnitt 5 framgår att regeringens atomansvarighets- politik bygger på uppfattningen att de skadelidandes intressen är centrala, att ersättningsansvaret i första hand skall bäras av kärnkraftsindustrin och att detta ansvar bör vara obegränsat. En förutsättning för att ålägga anläggningsinnehavaren ett obegränsat ansvar är att detta är förenligt med åtaganden enligt Pariskon- ventionen. Skulle bryta mot sina folkrättsliga förpliktelser kan det leda till negativa konsekvenser för det internationella arbetet både inom atomansvarighetsområdet och andra områden. Bland andra Sveri- ges advokatsamfund har framhållit vikten av att håller ingångna internationella avtal. Av redogörelsen i avsnitt 4.1 framgår att bygger på bl.a. principerna om strikt ansvar och begränsning av anläggningsinne- havarens ansvar till beloppet. Frågan är om ändå ger utrymme för en tolkning som möjliggör införandet av ett obegränsat an- svar för anläggningsinnehavare. Bestämmelserna i artikel 7 (a) får det sammanlagda belopp som skall utbetalas för skador som har orsakats av en enda atomolycka inte överstiga det högsta ansvarsbelopp som har föreskrivits enligt artikeln. I artikel 7 (b) före- skrivs att maximibeloppet för anläggningsinnehavarens ansvarighet i anledning av skador av en atomolycka skall utgöra 15 miljoner SDR. Konventionen möjliggör dock för konventionsstaterna att föreskriva ett högre belopp. Något högsta belopp anges inte (jfr avsnitt 4.1). Enligt promemorian kan artikel 7, mot bakgrund av att där inte före- skrivs något högsta ansvarsbelopp, inte anses hindra att konventionssta- terna i den nationella lagstiftningen föreskriver ett obegränsat ansvar. Det bör dock noteras dels att artikel 7 (b) hänvisar till ett visst belopp, dels att i artikel 7 genomgående används orden belopp ( amount ) och ansvarsbelopp ( liability amount ). Ordvalet tyder på att ansvaret är avsett att vara begränsat. har med hänvisning till bl.a. artikel 7 (a) anfört att det inte kan anses klarlagt att ger utrymme för att införa ett obegränsat ansvar. Enligt artikel 10 är anläggningsinnehavaren skyldig att, för att täcka sitt ansvar enligt konventionen, ta och vidmakthålla försäkring eller an- nan ekonomisk säkerhet till det belopp som har fastställts enligt artikel 7. Som har anfört medför konstruktion att det blir omöjligt att ålägga anläggningsinnehavare ett sådant ansvar som i praktiken inte kan förväntas bli täckt av försäkring. I flera tidigare lagstiftningsärenden har det också framhållits att det inte är möjligt att försäkra eller på annat sätt ekonomiskt garantera ett obegränsat ansvar. Detta förhållande gäller fortfarande. Ett obegränsat ansvar skulle därför strida mot artikel 10. Ytterligare en bestämmelse som bör beröras i detta sammanhang är artikel 15. Enligt artikel 15 (a) får varje konventionsstat vidta sådana åt- gärder som den finner nödvändiga för att bygga ut det ersättningssystem som skapas genom konventionen. Av artikel 15 (b) följer att om en stat inför ersättningshöjande åtgärder får dessa, till den del ersättningen skall utgå av allmänna medel och överstiger 5 miljoner SDR, vidtas under särskilda villkor som avviker från konventionens bestämmelser. Bestämmelsen får motsatsvis anses innebära att övriga ersättningshöjande åtgärder får vidtas endast om de står i överensstämmelse med konventionens övriga bestämmelser. Den redovisade tolkningen av artiklarna 7, 10 och 15 stämmer väl över- ens med konventionens ändamål och syfte. I konventionens preambel sägs att konventionsstaterna önskar tillför- säkra dem som tillfogas skada genom nukleära olyckor skälig och rättvis ersättning, med att nödvändiga åtgärder vidtas för att inte ut- vecklingen av produktion och användning av atomenergi för fredliga än- damål skall hindras. Ett begränsat ansvar ligger i linje med sistnämnda uttalande. I samma riktning verkar de uttalanden om konventionens bak- grund och ändamål som framkommer i den s.k. Exposé des Motifs som antogs av och som sammanfattas i de fyra grundläggande principer som återges i avsnitt 4.1. Någon överenskommelse mellan konventionsstaterna att Pariskonven- tionen skall tolkas på visst sätt finns inte. Liksom Justitiekanslern, atomförsäkringspoolen, och saknar regeringen kännedom om att företrädare för konventionsstaterna, undantaget, eller något organ inom skulle ha gett uttryck för någon annan uppfattning än att Pariskonven- tionen inte är förenlig med nationella regler om obegränsat ansvar. Det torde således inte råda någon tvekan om att ansvarsbestämmelser bygger på tanken om ett till beloppet begränsat ansvar för innehavare av atomanläggningar och att artiklarna 7, 10 och 15, även om de möjliggör för medlemsstaterna att höja ansvarsbeloppet, inte ger utrymme för att ålägga anläggningsinnehavaren ett beloppsmäs- sigt obegränsat ansvar. Ändamålsförskjutning I promemorian ifrågasätts om inte de skäl och överväganden som ligger till grund för konventionens ersättningssystem till följd av en förändrad syn på kärnkraften som sådan samt dennas tekniska och ekonomiska ut- veckling har förskjutits så att hänsynen till kärnkraftsindustrin bör stå tillbaka för hänsynen till de skadelidande. tillkom i ett skede då atomenergin hade ta- gits i bruk för fredliga ändamål. Utvecklingen av atomenergin för sådana ändamål hade ställt bl.a. lagstiftarna inför nya problem, inte minst vad gällde skadeståndsfrågor. Man var medveten om atomenergins risker och att en olycka kunde få oerhörda konsekvenser. Man insåg också att skadeföljderna med stor sannolikhet inte skulle begränsa sig till det land där olyckan inträffade och att problemen därför i allra högsta grad hade internationell karaktär. Det var en grundläggande uppfattning att allmän- heten skulle tillförsäkras ett tillfredsställande skydd. fanns en ambition att inte hindra utvecklingen av atomindustrin genom att ålägga den ett oproportionerligt skadeståndsansvar. Den allmänna skadestånds- rätten ansågs inte lämpad för de särpräglade förhållandena på atomener- giområdet. Detta ledde till att ett flertal europeiska stater påbörjade det arbete som resulterade i . har uttalat att den delar promemorians uppfattning att förhållandena på atomindustrins område har förändrats väsentligt sedan Paris- och tilläggskonventionernas tillkomst. Hovrätten har dock uttryckt att dessa förhållanden inte kan tas till intäkt för att ge konventionen en tolkning som strider såväl mot dess ordalydelse som mot de principer för konventionens ansvarssystem som det har rått enighet om. Svenska atomförsäkringspoolen och har gett uttryck för liknande uppfattningar. Ett visst stöd för att det har skett en ändamålsförskjutning sedan tillkomst ger de återkommande höjningarna av ansvarsbeloppen och de i samband därmed gjorda uttalandena om att i första hand kärnkraftsindustrin bör bära ansvaret för atomskador. I samma riktning verkar också tillkomsten av lagen (1997:1320) om kärnkraftens avveckling (prop. 1996/97:176, bet. 1997/98:NU5, rskr. 1997/98:132). Det är emellertid svårt att få någon samlad uppfattning om i vilken utsträckning det har skett någon motsvarande utveckling i de övriga konventionsstaterna. Det förhållandet att är föremål för en revision med en strävan bl.a. mot ökade ansvarsbelopp kan i och för sig anses ge uttryck för en ändrad syn på atomansvarighetsfrågorna och de olika intressen som gör sig gällande. Häremot kan emellertid invändas att ett flertal konventionsstater inte på motsvarande sätt som återkommande har höjt ansvarsbeloppen för atomskador. Det är därför tveksamt om det finns fog för att hävda att det skett en ändamålsförskjutning vad gäller . Oavsett hur det förhåller sig med frågan om ändamålsförskjutning torde en sådan inte berättiga till en tolkning av konventionen som strider mot dess ordalydelse och mot de principer för konventionens ansvars- system som det har rått enighet om. Slutsatser Det torde det inte finnas några förutsättningar för att avvika från den uppfattning om det obegränsade ansvarets konventionsstridighet som har kommit till klart uttryck i åtskilliga tidigare lagstiftningsärenden och ut- skottsbehandlingar. Som även har uttalats i de sammanhangen bör Sve- rige inte lämna . bör i stället inom ramen för det pågående revisionsarbetet verka för ett obegränsat ansvar. Som tidi- gare har nämnts råder det enighet om att Pariskonventio- nen skall ändras så att det blir möjligt för konventionsstaterna att ålägga innehavare av atomanläggningar ett obegränsat skadeståndsansvar. Skulle situationen förändras och ändringen inte komma till stånd måste regeringen som har uttalats överväga andra, likvärdiga, alterna- tiv. Tills vidare bör dock utgångspunkten vara att änd- ras på ett sådant sätt att ett obegränsat ansvar kan införas. I avvaktan härpå bör anläggningsinnehavarnas ansvar vara begränsat. En övergång till obegränsat ansvar bör förberedas genom att en särskild utredare får i uppdrag att lämna förslag till hur ett sådant ansvar bör genomföras i atomansvarighetslagen (se vidare avsnitt 6.3.1). 8.3 En höjning av ansvarsbeloppen för innehavare av atomanläggningar 8.3.1 Ansvarsbeloppet för innehavare av s.k. normalriskanläggning Regeringens förslag: Ansvarsbeloppet för innehavare av en atoman- läggning för annat ändamål än framställning, bearbetning och förva- ring av obestrålat uran höjs till 300 miljoner SDR (ca ) per olycka. Promemorians förslag: I promemorian föreslås att innehavare av atomanläggningar skall vara skyldiga att ta och vidmakthålla försäkring för att täcka sitt ansvar för atomskador till ett belopp om lägst 300 miljoner SDR (se promemorian s. 85 89). Remissinstanserna: , i , i , och har tillstyrkt förslaget. Bland andra , och har avstyrkt förslaget. har bl.a. anfört att det inte i promemorian presenteras någon närmare utredning om vare sig försäkringsmarknadens möjligheter att erbjuda sådan försäkring eller vilka effekter som en sådan omfattande försäkringsplikt skulle få för anläggningsinnehavare, inteckningshavare m.fl. m.fl. företrädare för kärnkraftsindustrin har framhållit att en höjning av ansvarsbeloppet leder till en höjning av försäkringspremierna, vilket i sin tur leder till ökade kostnader för industrin. Detta medför försämringar i konkurrensförmåga gentemot såväl andra energislag som kärnkraftsproducerad energi i andra länder. Kontakterna med försäkringsgivaren och kärnkraftsindustrin: Svenska atomförsäkringspoolen har uppgett att försäkringskapaciteten nu medger ett ansvarsbelopp på 300 miljoner SDR. Enligt Svenska atomförsäkringspoolen skulle en höjning av ansvarsbeloppet till denna nivå vid en preliminär bedömning medföra en ökning av premierna med . Enligt företrädare för kärnkraftsindustrin kan i och för sig en höjning av ansvarsbeloppen godtas, men det har framhållits att det av konkurrensskäl är viktigt att inte någon stat inför ett avsevärt högre ansvarsbelopp än andra. Skälen för regeringens förslag En höjning av ansvarsbeloppen är, som framgår av föregående avsnitt, beroende av möjligheten att täcka beloppet med försäkring eller annan ekonomisk säkerhet. Försäkring Enligt 22 § första stycket atomansvarighetslagen skall innehavare av atomanläggningar i ta och vidmakthålla försäkring för att täcka sin ansvarighet för atomskador enligt denna lag eller motsvarande lag- stiftning i någon annan konventionsstat intill det ansvarsbelopp som gäller enligt 17 § första stycket. Enligt de uppgifter som Svenska atomförsäkringspoolen har lämnat till har kapaciteten på marknaden för atomansvars- försäkringar ökat sedan den senaste höjningen av ansvarsbeloppet . Svenska atomförsäkringspoolen har bedömt att försäkringskapaciteten medger ett ansvarsbelopp om 300 miljoner SDR. Den ökning av försäkringskapaciteten som har inträtt möjliggör en betydande höjning av ansvarsbeloppet. Denna möjlighet bör utnyttjas i sin helhet. Svenska atomförsäkringspoolen har uppskattat att en höjning till 300 miljoner SDR innebär en ökning av försäkringspremien med . Med hänsyn till att det ekonomiska ansvaret för atomskador i första hand bör åvila kärnkraftsindustrin kan denna kostnadsökning inte anses orimlig. Vad gäller de av företrädare för kärnkraftsindustrin åberopade svårig- heterna från konkurrenssynpunkt vid en höjning av ansvarsbeloppet anser regeringen att den föreslagna höjningen inte torde leda till sådana svårigheter från konkurrenssynpunkt att det finns anledning att inte till fullo utnyttja den ökade försäkringskapaciteten. Förhållandevis höga ni- våer gäller redan nu i , , och (se avsnitt 4.3). Kapaciteten på marknaden för atomansvarsförsäkringar har i princip varit oförändrad . Med beaktande av de utgångspunkter som är vägledande för regeringens atomansvarighetspolitik hade det varit önskvärt med en större ökning av försäkringskapaciteten, eftersom anläggningsinnehavarens ansvar då hade kunnat skärpas ytterligare. Det går heller inte att förlita sig på försäkringsmarknadens reaktivitet för att åstadkomma en ytterligare kapacitetsökning (jfr avsnitt 5). Det anförda visar att det är otillfredsställande att låta försäkringskapa- citeten vara avgörande för ansvarsnivån. Det finns därför behov av att undersöka förutsättningarna för att som komplement till ansvarsförsäk- ringen utnyttja andra ekonomiska säkerheter för anläggningsinnehavar- nas skadeståndsansvar. Denna fråga behandlas i det följande. Annan ekonomisk säkerhet Som tidigare framgått kan en anläggningsinnehavare efter beslut av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer befrias från sin försäkringsskyldighet under förutsättning att anläggningsinnehavaren ställer säkerhet för sina förpliktelser och sörjer för skaderegleringen.