prop · GO0357 · 2001-01-01 00:00:00 — Sammantaget anser regeringen därför att det, i varje fall , inte är lämpligt att ändra förutsättningarna för skyddsjakt enligt 28 § jaktförordningen på det sätt utredningen föreslagit. Skyddsjakt på varg Utredningen föreslog också att varg skulle omfattas av 28 § jaktförordningen. Vargstammen har talet haft en stark tillväxt. Regeringen föreslår att etappmålet för vargstammens tillväxt skall vara 20 föryngringar, vilket motsvarar omkring 200 individer (avsnitt 5.2.4). Mot bakgrund av den tidigare tillväxten är det rimligt att förvänta sig att stammen fortsätter öka och att antalet föryngringar därför också kommer att öka. I samband med att miljö- och jordbruksutskottet (bet. 1999/2000:MJU17) behandlade propositionen 1999/2000:73 om jaktens villkor tog utskottet upp frågan om skyddsjakt på varg utan föregående myndighetsbeslut. Utskottet hänvisade då till och tillade att frågan om den så kallade nödvärnsrätten får klargöras i den fortsatta beredningen. Med en vargstam i tillväxt ökar riskerna för skador på renar och andra tamdjur. Med hänsyn till vargens förmåga att vandra långa sträckor kan skadeproblem uppstå på platser där man inte haft anledning att vidta åtgärder för att förebygga skador. Det kan därför inte uteslutas att det kan finnas ett berättigat behov för tamdjursägare att i akuta skadesituationer ha möjlighet att döda en varg som angriper tamdjur. Främst bör detta gälla tamdjur som ingår i en näringsverksamhet. Även för vissa tamdjursarter som inte ingår i sådan verksamhet kan det ibland finnas ett berättigat behov av att kunna döda en varg i samband med ett angrepp. Mot denna bakgrund avser regeringen att ändra 28 § jaktförordningen så att den åter omfattar varg. Denna förändring förutsätter dock att vargstammens tillväxt fortsätter och att takten i tillväxten är hög. Bryts den nuvarande positiva utvecklingen är det inte möjligt att tillåta någon skyddsjakt på varg utan föregående beslut av . I en sådan situation avser regeringen alltså att åter ändra 28 § jaktförordningen så att den inte längre omfattar varg. 7.4 internationella åtaganden Regeringens bedömning: Regeringen avser att verka för att skall få tillämpa bilaga 3 i på björn och bilaga 5 i art- och habitatdirektivet på både björn och lo. Utredningens förslag: agerar för att få till stånd undantag från både och art- och habitatdirektivets regler om skydd för björnen samt från direktivets regler om skydd för lodjuret. Syftet skall vara att skall ha frihet att bedriva en rent förvaltande jakt på arterna. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser som yttrat sig i frågan är positiva. Skälen för regeringens bedömning: har tillträtt konventionen om skydd av europeiska vilda djur och växter samt deras naturliga miljö (SÖ 1983:30), den så kallade . I konventionen föreskrivs att parterna till konventionen skall säkerställa ett särskilt skydd för vissa djurarter, som anges i bilaga 2 till konventionen. Björnen är en av de arter som enligt konventionen skall ha särskilt skydd. Beträffande de arter som skall ha särskilt skydd är huvudregeln att all avsiktlig fångst och allt avsiktligt dödande skall förbjudas. Undantag får endast göras under vissa förutsättningar och för vissa syften. Förutsättningarna är att det inte finns någon annan tillfredsställande lösning för att uppnå syftet med undantaget och att den berörda populationens fortbestånd inte påverkas på ett ogynnsamt sätt. Undantag får göras bland annat för att skydda vilda djur samt hindra allvarlig skada på gröda, boskap, skog, fiske, vatten och annan egendom. Vidare får undantag göras med hänsyn till bland annat allmänhetens hälsa och säkerhet eller andra övergripande allmänna intressen (artikel 9). Lodjuret hör inte till de arter som skall ha ett särskilt skydd enligt . Arten ingår i stället i en annan bilaga till konventionen, bilaga 3. Arterna i denna bilaga skall visserligen också skyddas, men konventionen tillåter att arterna utnyttjas, t.ex. genom jakt. Detta skall ske på ett sådant sätt att populationerna hålls utom fara. Enligt rådets direktiv om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (92/43/EEG), det så kallade art- och habitatdirektivet (EGT L 206, 22.07.1992 s. 7, Celex 392L0043), skall vissa djurarter ges ett starkt skydd. Dessa arter är förtecknade i en särskild bilaga till direktivet, bilaga 4. Bl.a. björn och lo ingår i bilagan. De skyddsregler som direktivet föreskriver stämmer i stora drag överens med regler beträffande de arter som skall ha ett starkt skydd. I direktivet finns, liksom i konventionen, en bilaga där arter som kan bli föremål för förvaltningsåtgärder förtecknats, bilaga 5. Utredningen ansåg att och art- och habitatdirektivets krav på skydd för björn och direktivets skydd för lo inte är avpassade efter svenska förhållanden. Arterna, menade utredningen, har utvecklats på ett sådant sätt att det i varje fall på inte är motiverat i med ett så starkt skydd som konventionen och direktivet föreskriver. Mot denna bakgrund ansåg utredningen att borde agera för att få till stånd undantag från både och art- och habitatdirektivets regler om skydd för björn samt från direktivets regler om skydd för lodjur. Med sådana undantag skulle ha möjlighet att bedriva en rent förvaltande jakt på arterna. Regeringen delar utredningens uppfattning att konventionen och direktivet bör anpassas så att får större frihet att långsiktigt förvalta stammarna av björn och lo. Regeringen avser därför att verka för ändringar av konventionen och direktivet. Ändringarna skulle lämpligen kunna få den innebörden att får tillämpa bilaga 3 i på björn och bilaga 5 i direktivet på både björn och lo. 8 Ersättnings- och bidragssystem 8.1 Allmänna utgångspunkter Regeringens bedömning: Bidrag för att förebygga skador som har orsakats av vilt och för att ersätta inträffade skador skall under vissa förutsättningar kunna lämnas av statsmedel. Rätten till bidrag och ersättning regleras i en särskild förordning. beslut om bidrag och ersättningar skall kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Utredningens förslag: Ersättning skall inte lämnas om verksamheten där skadorna inträffar bedrivits på ett sådant sätt att risken för skador onödigtvis ökats. Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar i allmänhet de tankar som ligger bakom förslaget till ersättningssystem. Flera påpekar att full ersättning måste lämnas för inträffad skada och att ersättning för personskada också bör kunna lämnas. anser däremot att förslaget präglas av brist på konkreta förslag. Remissinstanserna instämmer i förslaget att ersättningssystemet regleras i en förordning. Några domstolar anser att möjligheterna att överklaga beslut enligt förordningen bör övervägas ytterligare. Skälen för regeringens bedömning Regeringen uttalade i prop. 1991/92:9 om jakt och viltvård att var och en är skyldig att tåla ett visst mått av intrång och olägenhet till följd av förekomsten av vilt. Respekten för naturen och dess givna regler måste prägla synen på konflikter mellan olika mänskliga aktiviteter och viltet. Detta innebär att viltskador inte helt kan undvikas även om en allt för hög grad av tålighet enligt propositionen inte kan krävas av dem som drabbas av skador. Principen bör dock vara att viltskador skall förebyggas. En tillräckligt stor avskjutning av de jaktbara stammarna under den normala jakttiden är det viktigaste medlet för att förebygga viltskador. Möjligheten att få ersättning för skada av vilt bör, när det gäller andra skador än de rovdjur orsakar på tamdjur, endast finnas kvar när det gäller skador orsakade av de arter där på grund av beståndens ringa storlek jakt inte är tänkbar i någon form. Dessa principer bör enligt regeringens uppfattning fortfarande gälla. Författningsreglering I 29 a § jaktförordningen (1987:905) regleras frågor om bidrag till åtgärder för att förebygga viltskador och om ersättning för sådana skador. Bestämmelsen gäller dock inte i fråga om skador på renar. Under statsanslaget 42:6 Ersättning för viltskador anvisas medel för bidrag för att ersätta skada på ren som orsakats av björn, varg, järv, lo eller örn. Användningen av de medel, som disponeras av , regleras enbart i regleringsbrev. Utredningen föreslår att rätten till ersättning för rovdjursdödade renar skall regleras i en särskild förordning med rätt för att utfärda närmare föreskrifter om ersättningarna. bör få utfärda närmare föreskrifter om den inventering som skall ligga till grund för ersättningssystemet. reglerades rätten till ersättning för skada av annat vilt än rovdjur i förordningen (1980:400) om ersättning vid vissa viltskador m.m. medan frågor om ersättning för tamdjur som skadats eller dödats av björn, varg, järv, lo eller örn reglerades i förordningen (1976:430) om ersättning vid vissa skador av rovdjur. Regeringen avser att reglera rätten till ersättning för skada av vilt, inklusive skador på ren, liksom bidrag för att förebygga skada av vilt i en särskild förordning. Förslaget innebär dessutom att en ändring bör göras i jaktförordningen (1987:905). Överklagande och beslut i ärenden om ersättning för viltskador får inte överklagas. Utredningen anser att beslut bör få överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Regeringen delar utredningens uppfattning att beslut om ersättning bör få överklagas. Beträffande möjligheten att överklaga beslut bör ingen ändring göras. Allmänna villkor för ersättning I 29 a § jaktförordningen (1987:905) anges att ersättning bara får lämnas om det är uppenbart oskäligt att den skadelidande själv skall svara för de kostnader skadan föranleder. Vid prövningen skall särskilt beaktas om viltet får jagas, skadans omfattning samt möjligheten att genomföra en effektiv skyddsjakt eller andra skadeförebyggande åtgärder. Utredningen föreslår att en motsvarande bestämmelse bör finnas även för skador som inte avser ren. Regeringen delar utredningens uppfattning om behovet av en sådan bestämmelse. 8.2 Bidrag och ersättning för skada på renar Regeringens bedömning: Ersättning för skador som björn, järv, lo, varg och kungsörn orsakar på renar lämnas till samebyarna. Ersättning för skador orsakade av järv, lo och varg baseras på antalet föryngringar eller annan förekomst som genom rovdjursinventering visats förekomma inom byn. Ersättning för skada på ren av björn och kungsörn lämnas om arten förekommer inom samebyn och baseras på byns areal. Om rovdjur dödar ett stort antal renar inom ett begränsat område kan särskild ersättning lämnas till renarnas ägare. Därutöver kan ersättning för förebyggande åtgärder lämnas efter särskild prövning. Ersättning för förekomst av varg, järv och lo bör lämnas med ett fast belopp per föryngring eller annan förekomst. För björn och kungsörn uppskattas ett totalbelopp för de skador dessa arter kan orsaka renskötseln. Ersättningen bör främst baseras på de beräknade skador respektive art kan förorsaka. Samma ersättning lämnas utifrån rovdjursförekomst oavsett om renar dödas eller skadas. Vid beräkningen av ersättningens storlek bör hänsyn främst tas till medelslaktvärdet för en ren med tillägg för honornas produktionsvärde och det merarbete rovdjursförekomsten förorsakar. I vinterbetesområdet och i områden som omfattas av den norsk-svenska renbeteskonventionen bör beloppen sättas ned . Ärenden om ersättning för skada på ren bör även i fortsättningen administreras av . kan även lämna bidrag till en sameby för skadeförebyggande åtgärder, men bidraget skall räknas av från ersättningsbeloppet för rovdjursförekomst. Utredningens förslag: Ersättning för skador orsakade av järv, lo och varg lämnas till samebyarna utifrån antalet föryngringar eller annan förekomst av arterna inom samebyarnas betesområden. För skador orsakade av björn och kungsörn lämnas ersättning om arterna förekommer inom en sameby. Vid fall då rovdjur dödar ett stort antal renar inom ett begränsat område lämnas ersättning enligt särskilda regler till renägaren. Rätten till ersättning för rovdjursrivna renar regleras i en särskild förordning. får särskilda medel för bidrag till skadeförebyggande åtgärder. Om skyddsjakt tillåts inom samebyn sätts ersättningen ned. Remissinstanserna: Det råder delade uppfattningar om utredningens förslag som innebär att ersättning skall lämnas efter rovdjursförekomst. anser att utredningen tagit ett steg tillbaka när man talar om ersättning för skador och inte för rovdjursförekomst. Det blir mer komplicerat att beräkna och enas om ersättningarnas storlek. Verket anser, liksom i , ArtDatabanken och samebyar i kommun, att man även när det gäller björn och kungsörn bör eftersträva att betala ersättning grundad på rovdjursförekomst. ArtDatabanken anser att ersättning för kungsörn endast bör betalas ut för året-runt-markerna eftersom skadorna endast drabbar små renkalvar. Utredningens förslag om att sätta ned ersättningen i de fall när skyddsjakt tillåts inom en sameby kritiseras av flera remissinstanser. , i , (), och flera samebyar kritiserar förslaget. SSR påpekar att ersättningarna avser redan uppkomna skador baserade på tidigare års inventering. Förslaget att ersättning för skador orsakade av varg, järv och lo skall ersättas med ett fast belopp per föryngring tillstyrks av remissinstanserna. anser dock att ersättning skall lämnas för rovdjursförekomst och inte för skador. och i anser att beloppen bör knytas till någon form av index. Regeringen delar utredningens uppfattning att dessa skador skall ersättas med ett fast belopp. Några remissinstanser kritiserar förslaget om att ersättningsbeloppen för varg, järv och lo skall motsvara skadorna som de kan uppskattas till med ledning av värdet på en ren, det antal renar ett rovdjur dödar och samebyns merarbete medan ersättningen för skada av björn och kungsörn skall uppskattas till ett totalbelopp. menar att slakt- och produktionsvärdena måste räknas upp till sina verkliga belopp medan SSR helt avvisar förslaget. har en rad synpunkter på förslaget. Ersättning bör endast lämnas för rovdjursförekomst och beräknas på renarnas medelslaktvärde. Verket bör ha en viktig roll när ersättningsnivåerna bestäms. Reducerad ersättning bör lämnas för rovdjur utanför året-runt-markerna medan differentierad ersättning bör lämnas i nationalparker. och i delar utredningens uppfattning att det inte finns skäl att ersätta järv- resp. lodjursförekomst med olika belopp. De anser också att ersättning bör lämnas med samma belopp både inom och utom året-runt-markerna. SSR anser att ersättningen bör baseras på ett civilrättsligt fastställt belopp. Remissinstanserna tillstyrker att det är regeringen som skall fastställa ersättningsbeloppen. och anser att det vid massdödande bör finnas en automatisk rätt att förfölja och avliva det angripande rovdjuret. Förslaget att särskilda medel skall finnas för skadeförebyggande åtgärder tillstyrks av remissinstanserna. Skälen för regeringens bedömning Ersättning för rovdjursrivna renar I prop. 1992/93:32 om samerna och samisk kultur m.m. föreslog regeringen att rennäringen skulle få disponera ett belopp som motsvarade det skäliga värdet av de renar som rivits av rovdjur. Fördelningen av ersättningen skulle baseras på rovdjursförekomst. skulle svara för administrationen och fördelningen i samverkan med . godkände vad regeringen föreslagit (bet. 1992/93:BoU8, rskr. 1992/93:115). I budgetpropositionen för har regeringen föreslagit att anvisas för att ersätta skador som rovdjur orsakar på renar. Det ankommer på att, efter samråd med och berörda myndigheter, avgöra lämplig metod för insamling, bearbetning och redovisning av rapporterade rovdjursförekomster. Ersättningssystemet började tillämpas . Regeringen delar utredningens uppfattning att ersättning som huvudregel, liksom , skall baseras på rovdjursförekomst. För varg, järv och lo skall ersättningen främst baseras på antalet föryngringar av rovdjur. Om föryngring inte skett i en sameby lämnas i stället ersättning för regelbunden eller tillfällig förekomst av dessa arter inom byns betesområde. För att kunna fastställa och fördela ersättningarna krävs således även i fortsättningen rovdjursinventeringar i renskötselområdet. När det gäller björn saknas säkra metoder för inventeringar. För kungsörn finns visserligen inventeringsmetoder, men stora delar av fjällvärlden och de fjällnära skogarna inventeras inte. Utredningen föreslår därför att ersättning för förekomst av björn eller kungsörn i en sameby även i fortsättningen lämnas med ett schablonbelopp som baseras på betesområdets areal. Regeringen delar denna uppfattning. Regeringen instämmer i utredningens förslag att ersättning på motsvarande sätt bör lämnas även för rovdjursförekomst i de betesområden i som disponeras för svensk renskötsel med stöd av konvention mellan och om renbetning. Rovdjursinventeringar utförs av länsstyrelserna och samebyarna från gränsen och in i . I den mån inventering inte kan utföras i de svenska konventionsområdena i får rovdjursförekomsten där även i fortsättningen baseras på uppgifter från norska myndigheter. Norska renägare har enligt konventionen rätt att låta sina renar beta på vissa områden i . Deras rovdjursförluster ersätts av enligt norska bestämmelser. Ersättning med ett bestämt belopp för förekomst av varg, järv och lo disponibla belopp för rovdjursförekomst fastställs av i statsbudgeten. fördelar det disponibla beloppet främst utifrån inventeringsresultat, varvid de största beloppen, , utbetalas vid föryngring av lo och järv. Eftersom det disponibla beloppet har ökat , oberoende av hur många föryngringar av respektive rovdjursart som påträffats, har ersättningen per föryngring av lo och järv ökat som rovdjursstammarna minskat i renskötselområdet. Ersättningen skall i princip motsvara värdet av ett visst antal renar. En järv- eller loföryngring ersätts exempelvis med ett belopp som skall motsvara värdet av 200 renar. En järvföryngring innebär emellertid inte att järvarna dödar 200 renar . Tanken är i stället att det antalet ersättningsberättigande renar även skall innefatta kompensation för merarbete och vad som benämns rovdjurens naturvårdsvärde. Omräkningen av det fasta beloppet till värdet av ett visst antal renar leder enligt utredningen till missuppfattningar av skadans verkliga omfattning eftersom det antal renar som skall ersättas inte motsvarar det antal som faktiskt dödas. Enligt utredningen bör metoden att beräkna ersättningen i värdet av antalet renar därför överges. I stället bör enligt utredningen ett visst belopp fastställas per föryngring eller annan förekomst när det gäller varg, järv och lo. Regeringen delar utredningens uppfattning att förekomst av varg, järv eller lo i en sameby bör ersättas med ett i förväg fastställt belopp. Så snart inventeringen är klar kan samebyarna beräkna vilken ersättning man erhåller för rovdjursförekomsten i byn. Regeringens uppfattning är att även i fortsättningen bör ansvara för administrationen och fördelningen av ersättningen till rennäringen för rovdjursförekomst. skall efter samråd med i sin årliga anslagsframställning bedöma behovet av medel för ersättning av rovdjursrivna renar och därmed sammanhängande kostnader. Frågan om medel för detta liksom för övriga viltskador tas upp i budgetpropositionen. Ersättningsbeloppens storlek för de olika arterna bestäms efter ställningstagande till budgetpropositionen av regeringen i det årliga regleringsbrevet till . I regleringsbrevet fastställs särskilt de belopp som skall lämnas för föryngring samt regelbunden och tillfällig förekomst av varg, järv respektive lo. Dessutom fastställs totalbelopp för förekomst av björn respektive kungsörn i renskötselområdet. betalar ut ersättningen för rovdjursförekomst till samebyarna. Några bestämmelser om hur samebyarna skall använda pengarna finns inte. Vanligen fördelar samebyn pengarna bland renägarna baserat på deras renantal, men det förekommer även att pengarna helt eller delvis används av samebyn för gemensamma ändamål. Samebymedlem kan enligt 97 § rennäringslagen (1971:437) överklaga byns beslut om användningen av ersättningen till . Utredningen föreslår att samebyn även bör få avgöra hur pengarna bör användas. Regeringen delar utredningens uppfattning. Rovdjursinventeringar i renskötselområdet Fördelningen till samebyarna av ersättningen för förekomst av varg, järv och lo grundar sig på inventeringar. Förekomsten av varg, järv och lo i renskötselområdet fastställs därför genom särskilda inventeringar. Länsstyrelserna i , , och har ansvaret för inventeringarna inom samebyarna i länet. Länsstyrelserna i och svarar för arbetet inom . Ansvaret omfattar insamling, dokumentation, bearbetning, sammanställning, dataläggning, rapportering och arkivering av information om de ersättningsgrundande arterna. lämnar länsstyrelserna rapporter om förekomsten av rovdjur i de olika samebyarna till byarna, och . För samebyarnas kostnader för inventeringen anslås för i likhet . Länsstyrelsernas kostnader för inventeringsarbetet betalas av . Inventeringsarbetet utförs av fältpersonal från länsstyrelserna och särskilt utsedda personer från respektive sameby. Målet med inventeringsarbetet är att för varje samebys hela betesområde fastställa antalet föryngringar av varg, järv och lo. Om det inte förekommer någon föryngring av en art inom en sameby skall det fastställas om arten förekommer regelbundet, uppträder tillfälligt eller helt saknas. Enligt regeringens uppfattning är det även i fortsättningen nödvändigt med regelbundna inventeringar för att fastställa rovdjursförekomsten i varje sameby. Så långt möjligt bör inventeringarna även omfatta de svenska konventionsområdena i . Inventeringen skall redovisa föryngringar samt regelbunden och tillfällig förekomst av respektive art i en sameby. Ersättningen till samebyarna för förekomst av järv, lo och varg skall baseras på det inventeringsresultat som länsstyrelserna redovisar, möjligen med vissa undantag om särskilda skäl föreligger. För att fördelningen mellan samebyarna av det totala ersättningsbeloppet skall bli rättvis måste inventeringarna utföras på samma sätt i olika län. Det bör vara en uppgift för främst och länsstyrelserna samt även att ytterligare förfina metoderna för att uppnå korrekta, trovärdiga och jämförbara inventeringar. Inventeringen skall även fastställa om björn eller kungsörn förekommer inom samebyn. saknas möjlighet att med någon grad av säkerhet fastställa antalet björnar och örnar. En förutsättning för att ersättning för förekomst av björn eller kungsörn skall lämnas till en sameby skall vara att förekomsten styrkts genom inventering. Det är angeläget att en heltäckande kungsörnsinventering snart kan komma i gång på renskötselns året-runt-marker och att metoder för björninventering tas fram så att en fördelning av ersättningen baserad på individnivå kan införas. Ersättning vid massdödande Vid extrema situationer när massdödande av renar förekommit kan betala ut ersättning för de dödade renarna liksom för merkostnader som uppkommer till följd av skadan för exempelvis återsamling av renarna. Eftersom renarna normalt återfinns kan ägaren liksom renarnas ålder och kön identifieras. Ersättningen betalas därför ut direkt till renägaren. Med massdödande avser att ett eller flera rovdjur inom loppet av dödat minst tio renar inom ett begränsat område, exempelvis en vintergrupps väl samlade hjords betestrakt. Under betalade ut för massdödande i fem fall. Regeringen instämmer i utredningens förslag att ersättning vid massdödande bör kunna lämnas även i fortsättningen. De nuvarande bestämmelserna kan huvudsakligen tillämpas även fortsättningsvis. Under anslaget Ersättningar för viltskador bör medel anvisas under en särskild anslagspost för sådana kostnader. Ersättning vid tillstånd till skyddsjakt Utredningen föreslår att ersättningen för rovdjursrivna renar normalt bör sättas ned om tillstånd till skyddsjakt beviljas på någon av de aktuella arterna. Nedsättningen bör motsvara omfattningen av den tillåtna skyddsjakten.