prop · GO038 · 2001-01-01 00:00:00 — Den lösningen har emellertid den nackdelen att man i många fall får svar på frågan om socialavgifter skall betalas eller inte först efter att ha tagit del av flera bestämmelser i socialförsäkrings- lagen. Den lösning som bör väljas är den som bäst ger tillräcklig och relevant information om i vilka situationer socialavgifter skall betalas. Regeringen anser att den lämpligaste lösningen är att ta in socialförsäkringslagens huvudregel om vad som anses som arbete i i en särskild bestäm- melse i socialavgiftslagen. I socialavgiftslagen bör också anges att det finns särskilda regler om vad som anses som arbete i för sjömän, utsända personer och diplomater m.fl. Eftersom dessa undantagsfall en- dast omfattar ett litet antal personer bör det dock vara tillräckligt att hän- visa till bestämmelserna om dessa situationer i socialförsäkringslagen. En anledning till att en sådan lagteknisk lösning är att föredra är att arbete i används som ett rättsligt begrepp i socialförsäkrings- lagen och inte alltid överensstämmer med den betydelse uttrycket har i dagligt tal. Med arbete i kan i vissa fall avses förvärvsarbete som utförs utomlands. Det kan också vara så att ett förvärvsarbete som utförs i , inte anses som arbete i . Den föreslagna lösningen innebär att huvudregeln om i vilka fall socialavgifter skall betalas klart och tydligt kommer till uttryck i social- avgiftslagen. I de ovannämnda undantagsfallen är det dock nödvändigt att i första hand gå till socialförsäkringslagens bestämmelser om när en person omfattas av den arbetsbaserade försäkringen för att få svar på frå- gan om avgifter skall betalas eller inte. Socialförsäkringslagens bestämmelser om vad som skall anses som ar- bete i innebär en mindre förändring av den krets personer som omfattas av svensk socialförsäkring i jämförelse med de personer som är försäkrade enligt AFL, LIP och LAF. Dessa förändringar medför motsva- rande förändringar för skyldigheten att betala socialavgifter. I detta sam- manhang skall också erinras om att avgiftsskyldigheten på ersättningar för arbete i endast gäller om den inte strider mot inter- nationella förpliktelser. Gemenskapsrätten och avtal med andra stater om social trygghet Skyldigheten att betala socialavgifter bör alltså kopplas till att den ersätt- ning en person får eller den inkomst denne har grundar sig på arbete i i den betydelsen att han därmed omfattas av svensk arbetsbaserad socialförsäkring. Denna huvudregel omfattar dock inte alla situationer då en person kan komma att omfattas av svensk arbetsbaserad försäkring. Det kan också följa av gemenskapsrätt eller avtal med annan stat om social trygghet. Även i dessa fall bör det finnas en skyldighet att betala svenska socialavgifter. Det som sagts avser alltså situationer där en person, som inte arbetar i , och därför inte heller omfattas av svensk arbetsbaserad försäkring enligt socialförsäkringslagen, ändå skall omfattas av svensk lagstiftning om social trygghet på grund av gemenskapsrättens lagvalsregler eller avtal med andra stater. Det kan exempelvis inträffa om en person som är bosatt i arbetar i och i en annan medlemsstat inom EU. Gemenskapsrättens lagvalsregler innebär i sådant fall att denne endast skall omfattas av svensk lagstiftning om social trygghet. Avgifter för finansiering av dessa system skall då endast betalas i på arbetsinkomsten från både och den andra medlemsstaten. I det fallet ger gemenskapsrätten en möjlighet att utvidga skyldigheten att betala socialavgifter i . Även avtal med andra stater om social trygghet kan ge sådana utvidgningsmöjligheter. Utredningen föreslår regler som klargör att socialavgifter skall betalas i om tillämpningen av gemenskapsrätten eller avtal med andra stater innebär att en person skall omfattas av svensk socialförsäkring. Regeringen instämmer i utredningens bedömning att klargörande regler behövs i dessa fall. Regeringens förslag till reglering innebär att arbets- givaravgifter skall betalas på ersättning för arbete i utlandet, dvs. annat förvärvsarbete än arbete i , till en person som när arbetet utförs omfattas av svensk socialförsäkring enligt gemenskapsrätt eller enligt avtal med andra stater. En motsvarande bestämmelse föreslås i fråga om egenavgifterna. I förhållande till gemenskapsrätten och avtal med andra stater om so- cial trygghet kan också den motsatta situationen än den beskrivna uppkomma. Om personen i exemplet ovan i stället är bosatt i den andra medlemsstaten skall han enligt gemenskapsrätten endast omfattas av den andra statens lagstiftning om social trygghet. Avgifter för finansiering av systemen för social trygghet skall då endast betalas i den staten, även om personen arbetar i och enligt socialförsäkringslagens huvudregel sedd för sig skulle ha omfattats av svensk arbetsbaserad försäkring. Socialförsäkringslagen innehåller i detta hänseende en hänvisning till att gemenskapsrätten eller avtal med andra stater om social trygghet kan medföra begränsningar i tillämpligheten av socialförsäkringslagens be- stämmelser (1 kap. 3 §). Utredningens förslag i denna del innebär dels att socialavgiftslagen inte skall tillämpas i fråga om ersättning till en person som när arbetet utförs omfattas av ett annat lands lagstiftning om social trygghet, antingen till följd av gemenskapsrätten eller avtal med andra stater, dock inte alla avtal med andra stater, dels att om en person omfattas av en viss gren av de sociala trygghetssystemen, t.ex. pensionssystemet, så skall endast avgifter som finansierar den grenen av systemet betalas. kan detta i praktiken inträffa endast vid tillämpningen av avtalen med , och . Situationerna som utredningsförslaget tar sikte på har det gemensamt att de begränsar skyldigheten att betala sociala avgifter i två fall. I det ena fallet gäller begränsningen samtliga avgifter och i det andra enbart en eller några av avgifterna. Regeringen anser att situationerna inte behöver regleras var för sig utan att de kan sammanföras i en gemensam bestäm- melse. Den bör lämpligen utformas som den ovan angivna bestämmelsen i socialförsäkringslagen. I sammanhanget bör noteras att gemenskaps- rätten har företräde framför svensk lag och därför gäller oberoende av vad som anges i lagen eller om en hänvisning görs till den. Med hänsyn till gemenskapsrättens betydelse för skyldigheten att betala socialavgifter är det av särskilt värde att i socialavgiftslagen peka ut att väsentliga reg- ler i detta avseende också finns i gemenskapsrätten. Det bör framhållas att varken gemenskapsrätten eller avtal om social trygghet med andra stater kan, tagna var för sig eller sammantaget, utgöra grund för skyldigheten att betala socialavgifter. Den skyldigheten måste också ha stöd i svensk lag. Utredningen har föreslagit att regeringen bemyndigas att träffa över- enskommelse med andra stater eller internationella organ om utsträckt tillämpning av socialavgiftslagen eller om undantag i vissa fall. Som påpekar avses här en lagstiftning inom det obligatoriska lagområdet, varför någon delegationsbestämmelse av den föreslagna innebörden inte kan införas i socialavgiftslagen. 6.6 Ersättningar som ges ut av privatpersoner Regeringens förslag: Beloppsgränsen på för privat- personers skyldighet att betala arbetsgivaravgifter skall kunna över- skridas utan att arbetsgivaravgifter skall betalas på ersättning som ut- getts tidigare till samma person, om det vid tidigare utbe- talningar funnits anledning att anta att den sammanlagda ersättningen kommer att understiga . Utredningen har inte föreslagit någon förändring av nuvarande regler. Remissinstanserna har inte yttrat sig i frågan. Skälen för regeringens förslag: Om en fysisk person eller ett dödsbo betalar ut ersättning för arbete till en privatperson och ersättningen inte utgör en utgift i en näringsverksamhet gäller särskilda bestämmelser i fråga om skyldigheten att betala arbetsgivaravgifter. Arbetsgivaravgifter behöver bl.a. inte betalas om ersättningen till en och samma person understiger . Privatpersoners skyldighet att betala arbetsgivaravgifter ändrades i vissa avseenden (prop. 1999/2000:6, bet. 1999/2000:SkU7, rskr. 1999/2000:66, SFS 1999:1051). Ändringarna be- stod i att ersättningar för arbete som förordnad förmyndare, god man eller förvaltare enligt inte skall omfattas av nämnda bestämmelser och att det infördes en möjlighet för utbetalare och mottagare att komma överens om att arbetsgivaravgifter i stället för egen- avgifter skall betalas på ersättningen. I propositionen som föregick ändringarna anges (s. 50) att belopps- gränsen som gäller för skyldigheten för privatpersoner att betala arbets- givaravgifter i sig kan skapa vissa tillämpningssvårigheter. Dessa upp- kommer särskilt i fråga om ersättningar som ligger strax under belopps- gränsen på om uppdragstagaren vill ha kompensation för att han själv måste betala egenavgifter på ersättningen. Kompensationen för egenavgifterna kan då leda till att beloppsgränsen överskrids och att pri- vatpersonen i stället skall betala arbetsgivaravgifter. Det finns ett annat snarlikt problem med beloppsgränsen som kan be- skrivas med följande exempel. Antag att en privatperson träffar ett avtal med en uppdragstagare (som inte har F-skattsedel) om att utföra ett visst arbete för . Priset är bestämt utifrån att uppdrags- tagaren skall betala eventuella egenavgifter. Arbetet utförs och uppdrags- givaren betalar den överenskomna summan. behöver ett tilläggsarbete utföras som inte omfattades av det tidigare avtalet och som inte heller förutsågs när det avtalet träffades. Uppdragstagaren begär för att utföra tilläggsarbetet. Om ersättning för det arbetet beta- las under som det första arbetet, understiger den sammanlagda ersättningen inte längre och arbetsgivaravgifter skall därför betalas på hela ersättningen som inga egenavgifter skall betalas. Det tillkommande arbetet och ersättningen för det förändrar alltså i efterhand förutsättningarna för det första avtalet. Uppdragsgivarens utgifter för arbetet enligt det avtalet ökar med och uppdragstagaren kan å sin sida ha betalat preliminär skatt beräknad på att han skall betala egenavgifter på ersättningen. Sammantaget innebär detta sådana komplikationer att i praktiken anlitas antagligen en annan uppdragstagare för tilläggsarbetet. Gränsdragningen mellan de fall då arbetsgivaravgifter respektive egen- avgifter skall betalas bör inte ha den utformningen att oförutsedda till- kommande arbeten inte utan uppbörds- och avtalstekniska komplikatio- ner kan utföras av den som påbörjat arbetet. Bestämmelserna bör enligt regeringens mening i stället utformas på följande sätt. Om den samman- lagda ersättningen uppgår till eller överstiger skall arbetsgivaravgifter trots det inte betalas på den del av ersättningen som understiger detta belopp. Detta under förutsättning att det vid utbetal- ningen kan antas att den sammanlagda ersättningen kommer att understiga . Om den föreslagna regeln tillämpas på exemplet ovan skall arbetsgivaravgifter inte betalas på ersättningen för det först utförda arbetet utan endast på ersättningen för tilläggsarbetet, eftersom det då finns kännedom om att den sammanlagda ersättningen inte kom- mer att understiga . Arbetsgivaravgifter skall alltså i detta fall betalas på . Den ersättning som arbetsgivaravgifter inte betalas på är avgiftspliktig för egenavgifter för mottagaren. Frågan om arbetsgivaravgifter skall betalas på en ersättning för arbete som ges ut av privatpersoner får bedömas utifrån vad som kan antas om storleken på den sammanlagda ersättningen när ersättningen betalas ut. 7 Förändringar i skyldigheten att betala socialavgifter 7.1 Arbetsgivaravgifter för sjömän Regeringens förslag: De särskilda regler om sjukförsäkringsavgift, arbetsmarknadsavgift och sjömanspensionsavgift som gäller för arbetsgivare som sysselsätter sjömän avskaffas. Dessa arbetsgivare skall i stället betala arbetsgivaravgifter efter de regler och procent- satser som gäller för övriga avgiftsskyldiga. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte yttrat sig i frå- gan. tillstyrker att nedsättningen av sjukförsäk- rings- och arbetsmarknadsavgiften slopas men avstyrker att sjömanspen- sionsavgiften avskaffas . Verket menar att det råder stor osäkerhet om utvecklingen av intäkter och kostnader när det gäller sjömanspensionsavgiften och sjömanspensionerna. Det är enligt verket för tidigt att ställa en prognos på kommande avgiftsinbetalningar, bl.a. med hänsyn till inverkan på färjetrafiken av slopad tax-free-försälj- ning. SMBF/Sjöbefälen tillstyrker att sjömanspensionsavgiften avskaffas och att sjömanspensionerna finansieras genom statsmedel. Förbundet menar också att sett ur ett snävt försäkringstekniskt perspektiv finns det i princip inte längre några vägande skäl som talar för att arbetsgivare som sysselsätter sjömän skall betala lägre arbetsgivaravgifter. Skälen för regeringens förslag: Sjömanspensioneringen Arbetsgivare som sysselsätter sjömän (redare) betalar utöver sedvanliga arbetsgivaravgifter en särskild sjömanspensionsavgift på av avgiftsunderlaget. Avgiften skall användas för beredande av pension åt sjömän som varit påmönstrade som manskap på svenska handelsfartyg i utrikes fart (4 kap. 11 § ). Den särskilda sjömanspensioneringen enligt kungörelsen (1972:412) om sjömanspension upphörde vid utgången av (prop. 1989/90:4, bet. 1989/90:TU7, rskr. 1989/90:62, SFS 1989:996). En som vid utgången av beviljats pension eller som då fyllt har dock rätt till full pension enligt den upphävda kungörelsen även efter utgången av . Sjömän som då befann sig i åldersintervallet och 8 må- nader till och som kvalificerat sig för pension hade rätt till reduce- rad pension. Det innebär att nya sjömanspensioner inte beviljas efter . Utöver pension enligt kungörelse utges fortfarande sjömans- pension enligt äldre författningar. Vissa av dessa pensioner är livsvariga. utgår 614 sjömanspensioner , varav 137 livsvariga. Antalet utgående sjömanspensioner minskar successivt. Pen- sionsutgifterna beräknas för uppgå till . Sjömanspensionerna är alltså under avveckling. Fram t.o.m. kommer pensioner att kunna utges både enligt kungörelse och enligt äldre författningar. Därefter kan utges endast livsvariga pensioner enligt äldre författningar, vilket får antas avse ett obetydligt antal perso- ner. kommer kostnaderna för pensionerna att minska. Sjömanspensionerna skall finansieras genom fonderade medel jämte avkastning och den särskilda sjömanspensionsavgiften. under- skott i finansieringen har täckts genom upplåning i . Någon skuld hos för pensionerna finns emellertid inte numera. De fonderade medlen för sjömanspensioner uppgick vid ut- gången av till . Vid bibehållen storlek på sjömanspen- sionsavgiften överstiger intäkterna från avgiften kost- naderna för sjömanspensionerna. Intäkterna från sjömanspensionsav- giften beräknas för till , vilket innebär att de fonderade medlen vid utgången av kan beräknas till ca . Sjömanspensionsavgiften avser alltså att finansiera sjömanspensio- nerna. Emellertid beviljas inte längre några sjömanspensioner. Det under- skott i finansieringen som tidigare funnits är reglerat. Med bibe- hållen nivå på sjömanspensionsavgiften överstiger i stället intäkterna från avgiften kostnaderna för sjömanspensionerna. Meningen är inte att sjömanspensionsavgiften skall medföra en över- finansiering av sjömanspensionerna utan avgiften borde justeras ned med hänsyn till de sjunkande kostnaderna. En årlig justering av avgiften är emellertid ingen tillfredsställande lösning. I stället bör sjömanspen- sionsavgiften avskaffas och finansieringen av återstående pensioner tryg- gas på annat sätt, om inte de fonderade medlen är tillräckliga. Som framgår av nästa avsnitt föreslår regeringen att nedsättningen av sjukförsäkrings- och arbetsmarknadsavgiften som gäller för redare av- skaffas och att redare skall betala arbetsgivaravgifter efter samma pro- centsats som andra avgiftsskyldiga. En kombination av en slopad ned- sättning och ett avskaffande av sjömanspensionsavgiften beräknas inne- bära en inkomstförstärkning för staten. Inkomstökningen hänförs bl.a. till ökade intäkter från sjukförsäkringsavgiften med ca . De återstå- ende pensionskostnaderna bör med hänsyn till detta fortsättningsvis fi- nansieras med sjukförsäkringsavgiften, om de fonderade medlen inte täcker de återstående kostnaderna. Sjukförsäkrings och arbetsmarknadsavgiften Redare betalar något lägre sjukförsäkringsavgift och arbetsmarknads- avgift än andra avgiftsskyldiga. De lägre procentsatserna, som fastställs av , skall svara mot förhållandet mellan antalet svenska sjömän och sjömän på svenska handelsfartyg. är sjukförsäkringsavgiften och arbetsmarknadsavgiften för redare respektive av avgiftsunderlaget. Mot- svarande procentsatser för andra som betalar arbetsgivaravgifter är respektive . I jämförelse med andra avgiftsskyldiga betalar alltså redare sammanlagt lägre avgifter. Till saken hör att redare, som framgår av föregående avsnitt, utöver de vanliga arbetsgivaravgifterna också betalar en sjömanspensionsavgift på av avgiftsunderlaget. Sammanlagt betalar alltså redare lägre arbetsgivaravgifter än andra som betalar arbets- givaravgifter. Nedsättningen av arbetsgivaravgifterna för redare var föremål för överväganden i samband med sjömansskattens avskaffande (prop. 1995/96:227 s. 78 ff). Regeringen gjorde då den bedömningen att frågan om nivån på avgiftsuttaget för redare måste utredas ytterligare, bl.a. med hänsyn till att flera särregler gäller för sjömän på förmånssidan, innan ställning kunde tas till om särreglerna kunde slopas. Motivet för de lägre sjukförsäkrings- och arbetsmarknadsavgifterna för redare har bl.a. varit att en del av besättningen inte är bosatt i och därför inte heller berättigad till de förmåner som avgifterna är avsedda att täcka. Som regeringen konstaterade redan i prop. 1995/96:227 har för- hållandena emellertid ändrats, bl.a. beroende på det svenska EU-medlem- skapet. Det är mycket få sjömän på svenska handelsfartyg som inte om- fattas av det svenska socialförsäkringssystemet. Utländska sjömän på svenska handelsfartyg som inte är bosatta i är i och för sig endast försäkrade för inkomstgrundad ålderspension (1 kap. 4 § LIP). När socialförsäkringslagen träder i kraft kommer emellertid sjömän på svenska handelsfartyg oavsett medborgar- skap att omfattas av den arbetsbaserade försäkringen. Det innebär bl.a. att de omfattas av inkomstgrundad ålderspension och arbetsskadeförsäkring samt att de är försäkrade för sjukpenning och föräldrapenning enligt AFL (2 kap. 8 § och 3 kap. 4 § SofL). Detta gäller också anställning som vid s.k. bare-boat charter med svensk anknytning. Det angivna motivet för lägre arbetsgivaravgifter för redare saknar alltså numera bärkraft. Redare har emellertid vissa särskilda skyldigheter enligt sjömanslagen (1973:282) som bör vägas in vid en bedömning av frågan om de lägre arbetsgivaravgifterna för redare bör slopas. En skyldighet avser kontantförmåner vid sjukdom eller skada. I sådana fall kan lön utgå vid sjukdom eller skada såväl under pågående befattning som efter det be- fattningen lämnats, dock vid befattning i utrikes fart och vid befattning i inrikes fart. Redare som har haft kostnader enligt sjömanslagen för en anställd till följd av sjukdom eller skada har rätt till ersättning från enligt förordningen (1982:842) om vissa sjukförsäkringsersättningar för sjömän. Ersättningen beräknas på den lön redaren betalat till sjömannen och på de kostnader som redaren haft för fri kost och logi för honom . av en sjuk- period lämnas ersättning av utgiven lön och kostnader och för tid därefter av lön och kostnader. Redare är alltså skyldiga enligt sjömanslagen att inledningsvis betala högre sjuklön och än andra arbetsgivare. Den ersättning som lämnas för sjuklönen begränsar emellertid ansvaret och sammantaget skiljer sig inte en redares ansvar på något avgörande sätt från det ansvar andra arbetsgivare har. Redare har också enligt sjömanslagen en skyldighet att sörja för att en sjuk eller skadad får betryggande vård. Även i detta fall har reda- ren emellertid rätt till ersättning från den allmänna försäkringen för kost- naderna. Ersättning lämnas för kostnader för öppen hälso- och sjukvård, tandvård, sjukhusvård och läkarvård (2 kap. 7 § AFL). Rätten till ersätt- ning omfattar kostnader för sjömän som är bosatta i eller som till följd av bestämmelserna i förordning (EEG) nr 1408/71 har rätt till vårdförmåner i vid sjukdom och moderskap. Sammanfattningsvis gäller att det utvidgade ansvar som en redare har enligt sjömanslagen för lön vid sjukdom och skada och för sjukvård i betydande utsträckning kompenseras av redarens möjligheter till ersätt- ning från för sina kostnader. Skillnaden mellan en re- dares ansvar för sjömän enligt sjömanslagen och det ansvar som arbets- givare generellt har mot sina arbetstagare kan med hänsyn till detta inte anses så stor att den motiverar en fortsatt nedsättning av sjukförsäkrings- och arbetsmarknadsavgiften, särskilt som sjömanspensionsavgiften sam- tidigt slopas. Den särskilda nedsättningen av dessa avgifter som gäller för redare bör därför avskaffas. 7.2 Lönetillägg vid utlandsarbete Regeringens förslag: Det undantag som gäller för lönetillägg vid utlandsarbete vid beräkning av pensionsgrundande inkomst och underla- get för arbetsgivaravgifter avskaffas. Dessa ersättningar skall fortsätt- ningsvis vara förmånsgrundande och avgiftspliktiga. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: tillstyrker förslaget. och avstyrker förslaget. Konsekvenserna blir enligt deras mening att arbetsgivaren får olika kostnader för anställda med för övrigt samma lön beroende på att dessa vistas i olika länder. På samma sätt får den anställde olika förmå- ner. avstyrker också att förslaget genomförs på grund av de konsekvenser det får för såväl statligt anställda som statliga arbets- givare. Skälen för regeringens förslag: Som pensionsgrundande inkomst en- ligt 2 kap. 16 § andra stycket LIP räknas inte sådana lönetillägg som, vid arbete som utförts utomlands, har betingats av ökade levnadskostnader och andra särskilda förhållanden i sysselsättningslandet. Arbetsgivarav- gifter skall inte heller beräknas på sådana lönetillägg (2 kap. 4 § första stycket 8 ). Vid beräkning av sjukpenninggrundande inkomst gäller vidare att hän- syn inte skall tas till lönetillägg vid utlandsarbete såvitt avser personer som är utsända av en statlig arbetsgivare. Vid inkomstbeskattningen gäller inte några särskilda regler för dessa lönetillägg. De behandlas som lön eller kostnadsersättning som utgått för tjänsten och är skattepliktiga i sin helhet. Det bör noteras att de lönetillägg som avses här inte är den kostnads- ersättning i form av utlandstillägg och därmed likställda förmåner som ges till personal vid utrikesförvaltningen eller i svensk biståndsverksam- het som är stationerad utomlands. Sådana kostnadsersättningar tas inte upp till beskattning och är redan av den anledningen varken förmåns- eller avgiftsgrundande. Det handlar inte heller om sedvanlig ersättning för ökade levnadskostnader (traktamente) vid tjänsteresor som arbets- givaravgifter under vissa förutsättningar inte skall betalas på. Den kost- nadsersättningen behandlas i andra bestämmelser än de för lönetillägg vid utlandsarbete. De särskilda reglerna beträffande beräkning av pensionsgrundandade inkomst respektive arbetsgivaravgifter för lönetillägg vid utlandsarbete infördes (prop. 1981/82:199, bet. 1981/82:SfU16, rskr. 1981/82:435, SFS 1982:531). Som motiv härför angavs att det var otill- fredsställande att såväl pensionsförmånernas som arbetsgivaravgifternas storlek var beroende av utlandstillägget, vilket varierar med levnadskost- naderna i olika länder. Bestämmelserna om att lönetilläggen vid utlandsarbete inte skall räk- nas in i den sjukpenninggrundande inkomsten för statligt utsända inför- des (prop. 1984/85:78, bet. 1984/85:SfU10, rskr.