prop · GO038 · 2001-01-01 00:00:00 — Skyldigheten att betala sådana avgifter bestäms i respektive medlemsstats nationella lagstiftning. Rätten att ta ut avgifter inom gemenskapen (och EES) på en inkomst beror emellertid på om den person som har inkomsten också omfattas av medlemsstatens lagstiftning om social trygghet enligt de lagvalsregler som finns i Rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av om tillämpning av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familje- medlemmar flyttar inom gemenskapen. Bestämmelserna i förordning (EEG) nr 1408/71 är därför av betydelse för avgiftsskyldigheten. Reglerna i nämnda förordning avser att samordna tillämpningen av medlemsstaternas olika sociala trygghetssystem. Den som rör sig mellan medlemsstaterna skall vara garanterad att han eller hon omfattas av nå- gon stats lagstiftning om social trygghet. Det är inte heller meningen att någon skall omfattas av två eller flera staters trygghetssystem . Förordningen gäller för följande grenar av de sociala trygghets- systemen. Förmåner vid sjukdom och moderskap Förmåner vid invaliditet, även sådana som är avsedda att bevara eller förbättra förvärvsförmågan Förmåner vid ålderdom Förmåner till efterlevande Förmåner vid olycksfall i arbetet och arbetssjukdomar Dödsfallsersättningar Förmåner vid arbetslöshet Familjeförmåner Förordningen är tillämplig i fråga om anställda och egenföretagare som omfattas eller har omfattats av lagstiftningen om social trygghet i en eller flera medlemsstater och som är medborgare i en medlemsstat samt deras familjemedlemmar och efterlevande. Den omfattar också statslösa och flyktingar som är bosatta i en medlemsstat samt deras familjemedlemmar. Den som omfattas av en medlemsstats lagstiftning skall ha samma rättigheter och skyldigheter som denna medlemsstats egna medborgare har enligt lagstiftningen om social trygghet. Huvudregeln vid bestämmande av vilken medlemsstats lagstiftning om social trygghet som en person skall omfattas av är att personen skall om- fattas av lagstiftningen i den stat där han arbetar. Den som arbetar i en medlemsstat skall alltså omfattas av denna stats lagstiftning om social trygghet, oberoende av var han är bosatt. Om någon bor i och arbetar i är det således dansk lagstiftning om social trygghet som är tillämplig på honom. I vissa fall är det dock bosättningslandets lagstiftning som är tillämplig. Det gäller t.ex. om en person arbetar både i den medlemsstat där han är bosatt och i en annan medlemsstat. I det fallet skall han omfattas av bosättningslandets lagstiftning om social trygghet. Särskilda regler gäller för s.k. utsända personer. Med en utsänd person avses en anställd som normalt arbetar inom en medlemsstats territorium hos ett företag och av företaget sänds till en annan medlemsstat för att där tillfälligt utföra arbete för arbetsgivarens räkning. Om arbetet inte antas vara än , skall den anställde alltjämt omfattas av lagstiftningen i den stat där han normalt arbetar. Utsändningsperioden kan förlängas med ytterligare , om det är påkallat av omständigheter som inte kunnat förutses och samtycke lämnas av den medlemsstat till vilken utsändningen skett. Motsvarande lagvalsregler gäller också egenföretagare när dessa arbe- tar i en annan stat under utsändningsliknande förhållanden. För vissa grupper av anställda gäller särskilda regler i fråga om vilket lands lagstiftning som skall tillämpas. Offentligt anställda skall omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat inom vars förvaltning de är verk- samma. Sjömän skall som regel omfattas av lagstiftningen i det land vars flagga fartyget för. Särregler finns också för annan resande personal. Per- soner som är anställda på beskickningar och konsulat (den diplomatiska personalen undantagen) skall enligt huvudregeln omfattas av lagstift- ningen i arbetslandet men har, om de är medborgare i den utsändande staten, möjlighet att välja att omfattas av lagstiftningen i den senare sta- ten. Vad som gäller enligt gemenskapsrätten i fråga om skyldigheten att betala socialavgifter följer i första hand av praxis. Om en arbetstagare för samma inkomst påförs sociala avgifter enligt flera natio- nella lagstiftningar, som han endast kan vara försäkrad enligt en av dessa lagstiftningar, innebär det enligt att arbetstagaren utsätts för ett dubbelt uttag av avgifter som strider mot bestämmelserna i artikel 13 i förordning (EEG) nr 1408/71 (se bland annat dom av i mål 102/76, Perenboom, 1977, s. 815, punkt 13, och av i mål C-60/93, Aldewereld, 1994, s. I 2991, punkt 26). Socialavgifter eller andra avgifter för finansiering av de sociala trygghetssystem som avses i förordningen skall därför endast betalas i den stat vars lagstiftning om social trygghet den anställde eller egenföretagaren omfattas av. Rätten för en medlemsstat att ta ut avgifter är alltså avhängig av förordningens bestämmelser om tillämplig lagstiftning. Om en medlemsstats lagstiftning om social trygghet skall tillämpas på en person enligt bestämmelserna i förordningen skall avgifter som hänför sig till dennes förvärvsinkomster betalas enligt den medlemsstatens lag- stiftning. Det gäller oberoende av var den anställde eller egenföretagaren är bosatt och oavsett var arbetsgivaren bor eller företaget har sitt säte. Det är oförenligt med gemenskapsrätten att en arbetstagare med tillämpning av flera olika nationella lagstiftningar skall betala avgifter i flera medlemsstater för samma inkomst. Bosättningslandet får alltså inte ta ut avgifter på inkomster som en person fått av arbete i ett annan medlemsstat, om personen skall omfattas av arbetslandets lagstiftning. skall också tillämpa ett stort antal avtal som ingåtts mellan nå- gon av gemenskaperna (EEG, EURATOM eller ) och ett eller flera tredje länder. Detsamma gäller i fråga om s.k. blandade avtal, dvs. överenskommelser och avtal som de tidigare medlemsstaterna, eller vissa av dem, tillsammans med någon av gemenskaperna har ingått med tredje land. Flera av dessa avtal innehåller bestämmelser om social trygghet av olika slag. I dessa avtal finns inte några uttryckliga bestäm- melser om skyldighet att betala socialavgifter. Däremot innehåller avtalen i huvudsak bestämmelser om likabehandling i fråga om rätt till särskilt angivna förmåner. 5.2 Avtal med andra stater om social trygghet 5.2.1 Det nordiska avtalet Det nordiska avtalet om social trygghet bygger i stor utsträckning på för- ordning (EEG) nr 1408/71. Avtalet har dock ett vidare tillämpnings- område än förordningen. Det gäller bland annat personkretsen. Förord- ningen gäller i princip bara för medborgare i medlemsstaterna som är eller har varit förvärvsverksamma och deras familjemedlemmar. Det nor- diska avtalet däremot omfattar i princip alla som är bosatta i och anknyter inte till förvärvsverksamhet. Personer som inte är eller har varit förvärvsverksamma och personer som är bosatta på eller , omfattas av avtalet men inte av förordningen. Avtalet gäller vidare medborgare i länder utanför EES som flyttar mellan de nordiska länderna eller tillfälligt uppehåller sig i ett annat nordiskt land än det där de har sin hemvist. Det betyder att avtalet och inte förordning (EEG) nr 1408/71 skall tillämpas när det gäller avgifter för förvärvsarbetande i förhållande till eller samt även inom i övrigt när den för- värvsarbetande inte är medborgare i ett land inom EES. De regler som då gäller i fråga om avgiftsuttag innebär i huvudsak att socialavgifter skall betalas i det land där den förvärvsaktive är bosatt eller, om han inte utför förvärvsarbetet i bosättningslandet, i sysselsättningslandet. 5.2.2 Avtal med stater utanför åtaganden i fråga om social trygghet i förhållande till andra sta- ter kommer i stor utsträckning även att regleras genom bilate- rala och multilaterala avtal. Avtal gäller i förhållande till de övriga nordiska länderna, samtliga EU-länder utom och samt till , , (även och ), , , , , och . har också träffat en överenskommelse om social trygghet med den kanadensiska provinsen . Dessutom gäller särskilda överens- kommelser om sjukvårdsförmåner med , , , och . Avtal om social trygghet ingås av regeringen med stöd av 10 kap. 1 § regeringsformen och särskilda bemyndiganden i lag (20 kap. 15 § AFL) Avtalen underställs numera regelmässigt för godkännande i enlighet med 10 kap. 2 § regeringsformen. Flertalet avtal är för del tillämpliga på bl.a. sjukförsäkring, föräldraförsäkring, inkomstgrundad ålderspension, arbetsskadeförsäkring och arbetslöshetsförsäkring. Vissa avtal är dock mera begränsade i sin omfattning. Bestämmelser i avtal om social trygghet som träffats mellan två eller flera medlemsstater i EU ersätts av bestämmelserna i förordning (EEG) nr 1408/71 om de avser samma person och samma förmån. Avtalen be- håller dock sin giltighet i fråga om personer och förhållanden som inte omfattas av förordningen. Avtalen med andra medlemsstater behåller således sin giltighet för personer som är medborgare i ett land utanför EES. Genom avtalen utsträcks eller inskränks i vissa fall tillämpningen av vad som föreskrivs i respektive lands nationella lagstiftning om social trygghet. De flesta avtal som ingått med utomnordiska länder innebär att det är sysselsättningslandets lagstiftning som skall tillämpas. Som huvudregel gäller alltså att den som flyttar mellan och ett land som har ett avtal om social trygghet med, blir omfattad av sysselsättningslandets försäkring. I samtliga avtal finns regler om utsända, som till en del modifierar principen om tillämpning av sysselsättningslandets lagstiftning. Reglerna innebär att en arbetstagare skall omfattas av det utsändande landets lag- stiftning även under tjänstgöringen i det andra landet. Enligt vissa avtal gäller detta endast om utsändningstiden inte överstiger viss angiven tid. Utsändningsperioden är i de flesta konventioner begränsad till 24 måna- der. Det förekommer dock variationer från 12 månader och upp . För sjömän och för resande personal gäller särskilda bestämmelser om tillämplig lagstiftning. Sjömännen omfattas i regel av lagstiftningen i det land vars flagga fartyget för. Resande personal vid järnvägs- eller väg- trafikföretag eller flygföretag, som arbetar i flera avtalsslutande länder, omfattas vanligen av lagstiftningen i det avtalsslutande land där företaget har sitt säte. I de avtal om social trygghet som har ingått med andra länder finns inga uttryckliga bestämmelser om i vilket av de avtalsslutande län- derna socialavgifter skall betalas. Det anses emellertid följa av avtalens lagvalsregler. En person som omfattas av avtalet anses inte bara vara underkastad eller omfattad av ett visst lands lagstiftning om rätt till förmåner. Han anses därmed också vara omfattad av lagstiftningen om skyldighet att betala socialavgifter. Om ett avtal avser endast ett begränsat antal grenar av den sociala tryggheten, tillämpas det i avgiftshänseende så att endast motsvarande socialavgifter tas ut. 5.3 Socialförsäkringslagen Socialförsäkringslagen (1999:799) träder i kraft . Den innehåller bestämmelser om vem som omfattas av social trygghet genom svensk socialförsäkring och vissa bidragssystem (socialförsäkringen). Till begreppet socialförsäkring hänförs de flesta trygghetssystem som administreras av , och de allmänna försäkringskassorna. Rätten till en förmån skall enligt socialförsäkringslagen grundas på bo- sättning eller förvärvsarbete i om inte något annat särskilt anges. Den bosättningsbaserade försäkringen avser garantibelopp och bidrag, t.ex. ersättning för sjukvård, barnbidrag och bostadsbidrag. Vilka förmå- ner som avses framgår närmare av 3 kap. 1 och 2 §§ socialförsäkrings- lagen. Den arbetsbaserade försäkringen avser inkomstförlust och omfattar t.ex. sjukpenning och inkomstgrundad ålderspension (3 kap. 4 och 5 §§ socialförsäkringslagen). Endast ett försäkringsvillkor gäller för vardera försäkringsgrenen nämligen bosättning i respektive arbete i . Varken svenskt medborgarskap eller inskrivning hos är något försäkringsvillkor. Den arbetsbaserade försäkringen börjar gälla för en arbetstagare från och med den första anställningsdagen. För övriga, icke anställda, gäller att ett arbete skall ha påbörjats för att försäkringen skall börja gälla. För skyldigheten att betala socialavgifter är försäkringsvillkoren för att omfattas av den arbetsbaserade försäkringen av betydelse. Den arbets- baserade försäkringen omfattar den som arbetar i . Bestämmelser om vad som avses med arbete i finns i 2 kap. 7 10 §§ socialför- säkringslagen. Med arbete i avses i första hand förvärvsarbete i verksamhet här i landet. I fråga om en fysisk person som bedriver näringsverksamhet gäller att verksamhet hänförlig till fast driftställe i skall anses be- driven här i landet. Sjömän som arbetar ombord på svenskt handelsfartyg anses arbeta i . Som arbete i avses också anställning vid s.k. bare-boat charter (2 kap. 8 § socialförsäkringslagen). Det är inte endast arbete som rent fysiskt bedrivs i som skall anses som arbete i . Även arbete utomlands som utsänd arbetsta- gare kan under vissa förutsättningar vara att anse som arbete i . Om arbetet utomlands kan antas vara längst skall det anses bedrivet i . Omvänt gäller att en arbetstagare som av en utländsk arbets- givare sänds till för arbete här inte anses arbeta i , om arbetet kan antas räcka längst . Den som sänds ut av en svensk statlig arbetsgivare för arbete i annat land skall däremot anses utföra ar- bete i , även om överstiger . En person som av en utländsk stat sänds till för arbete här skall på motsvarande sätt anses utföra arbete i det utsändande landet un- der hela utsändningstiden. Särskilda bestämmelser om vad som skall anses som arbete i gäller vidare sådant arbete som utförs av ambassadpersonal m.fl. Sådant arbete skall anses som arbete i om det är förenligt med bestäm- melserna om immunitet och privilegier i de konventioner som anges i 2 och 3 §§ lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall. Ar- bete som en person utför för en särskild internationell organisation och som omfattas av bestämmelserna i 4 § lagen om immunitet och privile- gier i vissa fall skall anses vara utfört i , om det är förenligt med vad som följer av tillämplig stadga eller avtal som anges i bilagan till den lagen. 6 En ny socialavgiftslag 6.1 Lagförslagets allmänna inriktning Regeringens förslag: En ny socialavgiftslag skall införas som är självständig i förhållande till lagen om allmän försäkring. Förslaget innebär att bestämmelserna om socialavgifter genomgår en betydande lagteknisk och språklig bearbetning samt anpassas till socialförsäk- ringslagen. Det innehåller dock få materiella förändringar. Utredningen föreslår en ny och mer fristående socialavgiftslag som är anpassad till såväl nationella som internationella förhållanden. Utred- ningens förslag innebär, förutom en lagteknisk förändring, en allmän mo- dernisering av bestämmelserna om socialavgifter innefattande språkliga förenklingar och förtydliganden av i vilka fall socialavgifter skall betalas och av vem. I utredningens lagförslag lyfts fram att socialavgifter skall tas ut på ersättning för arbete som till sin natur är skattepliktig och som utges till personer som omfattas av svensk arbetsbaserad socialförsäk- ring. Remissinstanserna: I stort sett alla remissinstanser är positiva till utredningens förslag. Flertalet av dem menar att reglerna blir tydligare och enklare att begripa. Kammarrätten i anser att förslaget innebär en avsevärd förbättring i fråga om lättillgänglighet och över- skådlighet genom att den nya socialavgiftslagen i stor utsträckning fri- kopplas från lagen om allmän försäkring. Länsrätten i och i framför i stort sett samma positiva synpunkter. konstaterar med tillfredsställelse att tillämp- ningen av bestämmelserna om socialavgifter blir enklare genom att de många hänvisningarna försvinner och reglerna samlas i en lag. Riksför- säkringsverket ser positivt på att förenkla och förtydliga lagstiftningen samt att förtydliga sambandet mellan avgift och förmån. , och Akademikers centralorganisation ser också positivt på ett tydligare samband mellan avgift och förmån. Skälen för regeringens förslag: Socialavgifter betalas antingen som arbetsgivaravgifter eller som egenavgifter. Den nuvarande lagen (1981:691) om socialavgifter () knyter ge- nom ett flertal hänvisningar starkt an till lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL) och lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspen- sion (LIP) och dessa lagars bestämmelser om sjukpenninggrundande re- spektive pensionsgrundande inkomst. Både sjukpenninggrundande in- komst och pensionsgrundande inkomst är uppdelade i inkomst av anställ- ning respektive inkomst av annat förvärvsarbete (än anställning). Skyl- digheten att betala socialavgifter är utformad på så sätt att arbets- givaravgifter skall betalas på ersättning som utgör inkomst av anställning för mottagaren av ersättningen. Om ersättningen i stället utgör inkomst av annat förvärvsarbete för mottagaren skall i princip egenavgifter beta- las. Skyldigheten att betala socialavgifter på en ersättning för arbete beror alltså på om ersättningen utgör inkomst av anställning eller annat för- värvsarbete enligt AFL eller LIP. Bestämmelserna om inkomst av anställning respektive annat förvärvs- arbete vid beräkning av sjukpenninggrundande inkomst skiljer sig åt både innehållsmässigt och lagtekniskt från motsvarande bestämmelser om beräkning av pensionsgrundande inkomst. Det finns alltså i princip fyra olika slags inkomsttyper som skyldigheten att betala socialavgifter är sammankopplad med. Reglerna har bl.a. av den anledningen blivit svåra att överblicka och tillämpa. Avgiftsskyldigheten beror vidare på om en person som mottar en er- sättning för arbete eller uppbär en inkomst är försäkrad enligt AFL eller LIP. Även det förhållandet att en person är försäkrad enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring har betydelse för avgiftsskyldig- heten. En persons försäkringstillhörighet har framför allt betydelse för skyldigheten att betala socialavgifter i internationella förhållanden. Be- hovet av klarläggande regler för när och i vilka situationer det finns en skyldighet att betala socialavgifter i har blivit alltmer påtagligt. Det gäller särskilt i förhållande till gemenskapsrätten inom EU. Social- försäkringslagen (1999:799) innebär klara förbättringar i det avseendet när det gäller försäkringssidan. Det återstår dock att anpassa skyldigheten att betala socialavgifter till den lagens bestämmelser om försäkringstill- hörighet. Regeringen anser att en ny socialavgiftslag bör införas som lagtekniskt är mer fristående i förhållande till AFL och LIP. Det samband mellan socialförsäkringstillhörighet och avgiftsskyldighet som gäller bör dock vidmakthållas. Sambandet bör dessutom göras tydligare än . I likhet med i stort sett samtliga remissinstanser anser regeringen att utred- ningens förslag till ny socialavgiftslag utgör en påtaglig förbättring i för- hållande till nuvarande lag vad gäller struktur, lagteknisk lösning, språk och överskådlighet. Den nya socialavgiftslagen bör därför baseras på ut- redningens lagförslag. Sedan utredningen avslutat sitt arbete har lagen om inkomstgrundad ålderspension och socialförsäkringslagen antagits av . Den sist- nämnda lagen träder i kraft . Vidare har inkomst- skattelagen (1999:1229) införts. Inkomstskattelagen ersätter både kom- munalskattelagen (1928:370) och lagen (1947:576) om statlig inkomst- skatt års taxering. Regeringens förslag till social- avgiftslag har anpassats till den lagstiftning som tillkommit efter det att utredningen avslutat sitt arbete. 6.2 Lagteknisk utformning 6.2.1 Disposition Regeringens förslag: Socialavgiftslagens bestämmelser skall delas in i fyra kapitel i stället för de fem som nuvarande är indelad i. Bestämmelserna om fördelning av influtna avgifter i 4 kap. förs inte in i den nya socialavgiftslagen utan samlas i en ny lag, lagen om fördel- ning av socialavgifter. I den lagen förs också in bestämmelserna om för- delning av arbetsgivaravgifter och omföring av egenavgifter. Systemen för social trygghet införs som ett övergripande begrepp för att beskriva vad socialavgifterna skall finansiera. Utredningen föreslår att bestämmelser om fördelning av influtna av- gifter och omföring av egenavgifter skall finnas i socialavgiftslagen. Den föreslår vidare att avgifterna i socialavgiftslagen skall finansiera social- försäkringen och vissa andra sociala ändamål. Remissinstanserna har inte yttrat sig i dessa frågor. Skälen för regeringens förslag: Nuvarande lag om socialavgifter in- nehåller fem kapitel där det fjärde kapitlet behandlar fördelningen av influtna avgifter. Bestämmelser om fördelning av arbetsgivaravgifter och omföring av egenavgifter finns också i kapitlen om dessa avgifter (2 kap. 6 § och 3 kap. 6 § ). I 4 kap. anges vad respektive avgift sjukförsäkringsavgift, ålderspensionsavgift etc. skall finansiera och vart avgifterna skall föras när de flyter in. förs alla avgifter utom ålderspensionsavgiften direkt till staten för finansiering av de offentliga kostnaderna för framför allt socialförsäkringen. Arbetsgivaravgifter skall fördelas mellan olika avgiftsändamål så som de belöper på dessa enligt arbetsgivarnas redovisning eller ett beskatt- ningsbeslut enligt skattebetalningslagen (1997:483). I fråga om egen- avgifter gäller att från vederbörlig in- komsttitel i statsbudgeten får tillgodoföra sig ett belopp som motsvarar summan av debiterade egenavgifterna mins- kad med summan av de avgifter som satts ned eller åter- betalats. Verket får ett förskott på detta belopp beräknat som en andel av den preliminära skatt som debiterats fysiska personer före en viss tid- punkt. Bestämmelserna i 4 kap. och i de två omnämnda paragra- ferna reglerar endast statens redovisning av influtna avgifter och hur dessa skall fördelas på olika ändamål. De övriga reglerna om social- avgifter i reglerar främst åliggandena för enskilda, företag och andra som är skyldiga att betala socialavgifter och riktar sig därför till dessa. Det är regeringens uppfattning att de materiella reglerna om social- avgifter blir mer överskådliga om bestämmelserna som rör redovisningen inom den offentliga sektorn av socialavgifterna förs över till en egen lag, som lämpligen kan benämnas lagen om fördelning av socialavgifter. Be- stämmelserna i 2 kap. 6 § och 3 kap. 6 § har betydelse redan på ett preliminärt stadium. I enlighet med Lagrådets synpunkter bör dessa lämpligen föras samman med bestämmelserna om fördelning av social- avgifterna. Detsamma gäller bestämmelserna i 3 kap. 5 a § tredje stycket om i vilken ordning som det särskilda avdraget vid beräkning av egenavgifterna skall räknas av mot respektive avgift i egenavgifterna. Lagrådet har vidare pekat på att det bör övervägas om de nämnda före- skrifterna är av det slaget att de bör finnas i en lag. Det är regeringens uppfattning att den frågan bör behandlas i ett annat sammanhang. anges syftet med socialavgifterna vara att finansiera den allmänna försäkringen, ålderspensioneringen och vissa andra sociala ändamål. Utredningen har föreslagit att syftet med socialavgifterna skall anges vara att finansiera socialförsäkringen och vissa andra sociala ändamål. Vilka slags offentliga försäkringar som ingår i socialförsäkringen anges numera i socialförsäkringslagen. Den innebär en viktig förändring i rättsläget som skett efter utredningens förslag, nämligen att arbetslös- hetsförsäkringen inte omfattas av socialförsäkringslagen. Arbetslöshets- försäkringen utgör alltså i det här avseendet inte en del av socialförsäk- ringen. Arbetsmarknadsavgiften i socialavgifterna används dock för finansiering av bl.a. arbetslöshetsförsäkringen. Socialavgifterna finansie- rar alltså förmåner som inte ingår i socialförsäkringen. Ett uttryck som används både inom EG-rätten och i avtal med andra stater om social trygghet för att beskriva de områden som socialavgifterna skall finansiera är systemen för social trygghet.