prop · GO0313 · 2001-01-01 00:00:00 — En ansökan måste bl.a. innehålla en bestämd uppgift om vad skyddet skall avse, uttryckt i ett eller flera så kallade patentkrav. En ansökan måste också innefatta en beskrivning av uppfinningen samt ett sammandrag av patentkraven och beskrivningen. Växtförädlarrätt Genom växtförädlarrätt är det möjligt att få en viss ensamrätt att yrkes- mässigt utnyttja en växtsort som förädlats fram. Växtsorter som sådana kan inte patenteras. Det är däremot möjligt att patentera exempelvis ett gentekniskt förfarande med en växt eller en växtsort. Växtförädlarrätter med giltighet i kan efter ansökan om regist- rering meddelas av eller EG:s växtsortmyndighet. Till de allmänna förutsättningarna för att skydd skall kunna meddelas hör att krav på nyhet, särskillnad, enhetlighet och stabilitet är uppfyllda. Kravet på nyhet är inte uppfyllt om exempelvis försäljning skett tidigare än före ansökan om registrering. Särskillnadskravet tar sikte på förhållandet mellan den sort för vilken växtförädlarrätt söks och andra sorter. Enhetlighetskravet rör frågan om hur stora variationer mellan en- skilda individer inom en växtsort som kan accepteras. Stabilitetskravet innebär att en sort efter förökning måste behålla sina särskiljande känne- tecken. 4.2 Konventionsåtaganden för industriellt rättsskydd (PK) omfattar industriellt rättsskydd över huvud taget, dock inte växtförädlarrätt. Till konventionen är 157 stater anslutna, däribland . Huvudprinci- perna i PK är territorialitet, nationell behandling och minimiskydd. Ter- ritorialitetsprincipen innebär att nationella lagars giltighet begränsas till respektive stats territorium. Enligt principen om nationell behandling (art. 2) måste varje konventionsstat tillerkänna medborgare i andra kon- ventionsstater rättsskydd och rättsmedel som åtminstone motsvarar vad som tillerkänns statens egna medborgare. Det viktigaste minimiskyddet enligt PK är när det gäller patent bestämmelserna om prioritet. Innebör- den av prioritet och konventionens bestämmelser på denna punkt be- handlas nedan i avsnitt 6. Konventionen om patentsamarbete PK innebär ingen möjlighet till ett världsomfattande patentskydd. Något så kallat världspatent finns inte. Ett patent gäller endast i varje land för sig. Bortsett från vad som gäller enligt den Europeiska patentkonventio- nen (European Patent Convention, EPC, se nedan i detta avsnitt) måste man också ansöka om patent i varje land för sig. Konventionen om pa- tentsamarbete (, PCT) innehåller dock be- stämmelser om en så kallad internationell ansökan som gör det lättare att ansöka om patent i flera länder . Förfarandet med en sådan an- sökan innefattar en centraliserad, internationell nyhetsgranskning och en möjlighet till en internationell förberedande patenterbarhetsprövning. För att patent skall meddelas måste dock en internationell ansökan alltid fullföljas vid den nationella patentmyndigheten, som självständigt gör den slutliga prövningen enligt nationell rätt. ratificerade PCT i samband med ikraftträdandet . 108 stater har anslutit sig till konventionen. Europeiska patentkonventionen EPC innefattar bestämmelser om europeiska patent, som meddelas av det europeiska patentverket (EPO). EU-länderna samt , , och omfattas av konventionen. EPC innehåller bestämmelser om ansökningsförfarandet och förutsätt- ningarna för att meddela patent. Ett patent som meddelas av EPO är gil- tigt i de länder som designerats i ansökningen. Patentet är dock giltigt enligt respektive lands nationella patenträtt. Det är alltså inte fråga om ett europeiskt patent utan om ett knippe av nationella patent. Grunderna för att ett patent kan förklaras ogiltigt bestäms visserligen i konventionen. Men EPC innefattar inte någon gemensam jurisdiktion för ogiltighets- och intrångsfrågor. Det finns alltså inte några garantier för att meddelade patent bedöms likformigt; prövningen i domstol kan falla ut olika i olika stater. ; TRIP:s och GATS Till avtalet om (, WTO) hör överenskommelser om dels immaterialrätten och dess handelsrelaterade aspekter (Agreement on Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights, ), dels handeln med tjänster (General on Trade in Services, ). omfattar i princip alla kategorier av immaterialrätt, bl.a. patent, varumärkesrätt och mönsterskydd. Avtalet innehåller dock inte något särskilt avsnitt om växtförädlarrätt. I artikel 27, som behandlar pa- tent, anges dock bl.a. att WTO-medlemmar skall ge skydd för växtsorter antingen genom patent eller genom ett verksamt särskilt skyddssystem av eget slag ( an effective sui generis system ) eller genom en kombination härav (artikel 27.3 b). 1996/97:128 Ny växtförädlarrättslag anförs att växtförädlarrätt således inte synes omfattas av de angivna avsnitten i , utan endast nämns som ett alternativ till patent i det av- snitt som handlar om patent, varför avtalets allmänna bestämmelser inte torde vara tillämpliga på växtförädlarrätt (s. 83). påpekas att den anförda uppfattningen är föremål för diskussion på det internationella planet. Till de grundläggande bestämmelserna i hör artiklarna 3 om nationell behandling och 4 om mest-gynnad-nationsbehandling. Prin- cipen om nationell behandling innebär att andra WTO-medlemmars rätts- subjekt inte skall behandlas mindre förmånligt än den egna statens rätts- subjekt. Principen om mest-gynnad-nationsbehandling innebär att rättig- heter etc. som tillerkänns rättssubjekt från en medlemsstat också skall medges rättssubjekt från andra medlemsstater. Bestämmelser om nationell behandling och mest-gynnad-nationsbe- handling hör till kärnan också i . Det avtalet öppnar dock stora möjligheter för medlemsstaterna att göra undantag från bestämmel- serna. Växtförädlarrättskonventionen Konventionen för skydd av växtförädlingsprodukter (Convention Inter- nationale pour la Protection des Obtentions Végétales) bygger på princi- pen om nationell behandling och anger som grundläggande krav för skydd nyhet, särskiljbarhet, enhetlighet (likformighet) och stabilitet. De stater som har tillträtt konventionen bildar en union, l Union Internatio- nale pour la Protection des Obtentions Végétales (UPOV). har ratificerat konventionen, som reviderades . Patenträttskonventionen Patenträttskonventionen (, PLT) innebär åtaganden om avreglering och viss harmonisering av bestämmelser om formalia kring patentansökningar. Konventionen, som antogs , har ännu inte ratificerats av och inte heller trätt i kraft. 4.3 EG EG-fördraget innehåller bl.a. bestämmelser av grundläggande betydelse för skapandet och upprätthållandet av EG:s inre marknad. Fördraget har stor inverkan på utformningen och tillämpningen av nationell rätt på om- rådet för det industriella rättsskyddet. Av särskild vikt är artikel 12 (f.d. artikel 6) om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet, artikel 28 (f.d. artikel 30) om förbud mot kvantitativa importrestriktioner och liknande åtgärder, artikel 30 (f.d. artikel 36) om skydd för industriell äganderätt samt konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 (f.d. artiklarna 85 och 86). För den fråga om ombud som behandlas nedan är artikel 49 (f.d. artikel 59) om fri rörlighet för tjänster och artikel 43 (f.d. artikel 52) om etableringsfrihet av stor betydelse. Inom EG har antagits en rad rättsakter på området för det industriella rättsskyddet. Ingen av dessa rättsakter innehåller dock några bestämmel- ser som har direkt inverkan på de frågor som behandlas i denna proposi- tion. 4.4 Svensk lag Patentlagen I 1 § patentlagen (1967:837) finns de grundläggande materiella bestäm- melserna om rätt att få patent på uppfinningar som kan tillgodogöras in- dustriellt. Patent innebär att patenthavaren förvärvar en ensamrätt att ut- nyttja uppfinningen yrkesmässigt. I 2 § anges att en förutsättning för att patent skall meddelas är att uppfinningen är ny i förhållande till vad som var känt före ansökningsdagen och att den väsentligen skiljer sig från vad som var känt. Den som vill få ett patent måste ansöka om detta skriftligen hos (7 § och 8 § första stycket). Ansökningen skall innehålla en beskrivning av uppfinningen och en bestämd uppgift (patentkrav) om vad som söks skyddat genom patentet (8 § andra stycket). Om ansökningen inte uppfyller formkraven i patentlagen skall sökanden föreläggas att vidta rättelse (15 § första stycket). Följer inte sökanden ett sådant föreläggande skall ansökningen avskrivas (15 § andra stycket). Finns det hinder mot att bifalla ansökningen skall denna under vissa förutsättningar avslås (16 §). Om ansökningen är fullständig och det inte finns några hinder mot pa- tent, skall bifalla ansökningen och kun- göra beslutet. När kungörandet sker är patentet meddelat (20 §). från den dag då patentet meddelades får dock var och en göra invändning mot patentet (24 §). Invändningsförfarandet kan medföra att patentet upphävs (se 25 §). Ett meddelat patent kan upprätthållas intill dess att har förflutit från ansökningsdagen (40 § andra stycket). har var och en möjlighet att väcka talan vid allmän domstol om att patentet skall för- ogiltigt (52 §). Reglerna om skydd för patent är sanktionerade. Det finns bl.a. be- stämmelser om straffansvar och skadeståndsskyldighet för den som upp- såtligen eller av oaktsamhet gör intrång i den ensamrätt som patentet medför (57 och 58 §§). Vidare kan domstol besluta om vissa skydds- och säkerhetsåtgärder. I patentlagen finns även bestämmelser som rör s.k. internationella pa- tentansökningar, dvs. sådana ansökningar som görs med stöd av PCT, samt om europeiska patent som grundas på EPC (se avsnitt 4.2). Växtförädlarrättslagen Växtförädlarrättslagen (1997:306) trädde i kraft . Samti- digt upphävdes den äldre växtförädlarrättslagen (1971:392). Med stöd av växtförädlarrättslagens bestämmelser kan den som har framställt en ny växtsort få ensamrätt att utnyttja växtsorten (växtförädlarrätt). I 2 kap. 2 § växtförädlarrättslagen fastslås att innebör- den av en växtförädlarrätt är att ingen utan samtycke av innehavaren av växtförädlarrätten får utnyttja en växtsort eller en annan samling växter som omfattas av växtförädlarrätten genom att t.ex. producera eller bear- beta förökningsmaterial för förökningsändamål eller genom att bjuda ut sådant material till försäljning. I 3 kap. 1 § anges de grundläggande förutsättningarna för att en växtsort skall få registreras, nämligen att sorten skall vara ny, särskiljbar, enhetlig med avseende på dess väsentliga kännetecken och stabil. En växtförädlarrätt förvärvas genom att växtsorten registreras (1 kap. 1 § femte stycket). Registreringen sker i det växtsortregister som förs av . En ansökan om registrering skall göras skriftligen hos . Ansökningen skall innehålla bl.a. en tydlig beskrivning av sorten och en uppgift om sortens härstamning (5 kap. 2 §). Om ansökningen inte uppfyller formkraven i växtförädlarrättslagen, skall sökanden på motsvarande sätt som gäller enligt patentlagen föreläggas att vidta rättelse. Följer inte sökanden ett sådant föreläggande skall ansökningen avskrivas (5 kap. 5 §). Föreligger det hinder mot att bifalla ansökningen skall denna under vissa förutsättningar avslås (5 kap. 6 §). Om ansökningen är fullständig och det inte finns något hinder mot re- gistrering, skall kungöra ansökningen för att bereda allmänheten tillfälle att framställa invändningar mot den (5 kap. 9 §). När tiden för att framställa invändningar har gått ut skall ansökningen tas upp till fortsatt prövning. Denna prövning innebär bl.a. att normalt låter prova material av växtsorten. 5 Ombudskrav 5.1 Nuvarande ordning Inledning I både patentlagen och växtförädlarrättslagen finns bestämmelser som reglerar i vilken utsträckning sådana sökande och innehavare av patent respektive växtförädlarrätter som saknar hemvist här i riket skall företrä- das av ombud. Motsvarande bestämmelser finns även i mönsterskyddsla- gen och, såvitt avser innehavare, i varumärkeslagen. Bestämmelserna i de olika lagarna uppvisar påtagliga skillnader sins- emellan. Det gäller i tre avseenden. För det första är samtliga bestämmel- ser utom den i 5 kap. 4 § växtförädlarrättslagen som avser sökande av en växtförädlarrätt obligatoriska. För det andra skiljer sig bestämmelserna åt vad gäller omfattningen av ombudets behörighet. Medan vissa bestäm- melser föreskriver att ombudet skall vara behörigt att företräda sökan- den/innehavaren i allt som rör ansökningen/ärendet, anges det i andra bestämmelser bara att ombudet skall vara behörigt att ta emot delgivning. För det tredje föreskrivs det i alla bestämmelser utom 5 kap. 4 § växtför- ädlarrättslagen att ombudet skall vara bosatt i . I växtförädlar- rättslagens bestämmelse föreskrivs att ombudet skall vara bosatt inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). Som angetts i avsnitt 3 berörs inte bestämmelserna i varumärkeslagen och mönsterskyddslagen vidare i denna lagrådsremiss. Det beror på att sittande utredningar kommer att ta upp motsvarande frågor. Patentlagen Den bestämmelse som reglerar i vad mån en patentsökande utan hemvist i skall företrädas av ett ombud återfinns i 12 § patentlagen. I denna paragraf föreskrivs att en sökande som inte har hemvist här i riket skall ha ett här bosatt ombud, som äger företräda honom i allt som rör ansökningen. Av 15 § andra stycket och 16 § följer att en sökande som inte uppfyller detta krav kan få sin patentansökan avskriven eller avsla- gen. Bestämmelsen i 12 § patentlagen är således obligatorisk; den lämnar inget utrymme för att avstå från ombudskravet. Vidare ställer den upp krav på att ombudets behörighet skall omfatta att företräda sökanden i allt som rör ansökningen samt att ombudet skall vara bosatt i . Av förarbetena till patentlagen framgår att det är praktiska hänsyn som ligger bakom bestämmelsen. Det framhålls att de ofta omfattande kontakter som äger rum mellan patentmyndigheten och sökanden på ansökningsstadiet riskerar att försvåras om patentmyndigheten skulle tvingas stå i direktkontakt med en utomlands boende sökande, bl.a. eftersom en sådan ofta kan antas sakna erforderliga språkkunskaper och kännedom om förhållandena här. Vidare påpekas att det med ett ombudskrav blir lättare för patentmyndigheten att delge sökanden. (se prop. 1966:40 s. 109 f. och Nordisk utredningsserie, , 1963:6 s. 194 f.) I 71 § första stycket patentlagen finns en bestämmelse om krav på om- bud för utomlands boende patenthavare. Enligt denna skall en patentha- vare som inte har hemvist här i riket ha ett här bosatt ombud med behö- righet att ta emot delgivning av stämning, kallelser och andra handlingar i mål och ärenden rörande patentet med undantag av stämning i brottmål och föreläggande för en part att infinna sig personligen inför domstol. Konsekvensen av att patenthavaren inte uppfyller detta krav är, enligt andra stycket i samma paragraf, att delgivning i stället får ske genom att den handling som skall delges sänds med posten till patenthavaren under dennes i patentregistret antecknade adress. Finns ingen sådan adress an- tecknad i patentregistret får kungörelsedelgivning tillämpas. I likhet med vad som i 12 § patentlagen föreskrivs i fråga om utom- lands boende patentsökande är bestämmelsen i 71 § första stycket pa- tentlagen obligatorisk. Som framgått skiljer sig emellertid bestämmel- serna åt vad gäller ombudets behörighet. Till skillnad från 12 § patentla- gen, som föreskriver att ombudet skall ha rätt att företräda sökanden i allt som rör ansökningen, har 71 § patentlagen karaktären av en delgivnings- bestämmelse. Detta motiverades i förarbetena med att behovet av ombud för en utomlands boende patenthavare begränsar sig till fall då någon vill föra talan mot patenthavaren vid domstol. Det anfördes bl.a. att det i så- dana situationer av praktiska skäl är erforderligt att det finns någon inom riket som är behörig att ta emot delgivning av stämning och andra med- delanden från domstolen (prop. 1966:40 s. 244 f.) I 71 § tredje stycket patentlagen ges regeringen en rätt att under särskilt angivna förutsättningar förordna att kravet på ombud inte skall gälla för patenthavare i vissa stater. Något sådant förordnande har inte meddelats. Växtförädlarrättslagen Frågan om i vilken utsträckning en utländsk sökande av en växtförädlar- rätt skall företrädas av ombud regleras i 5 kap. 4 § växtförädlarrättslagen. Enligt denna bestämmelse får förelägga en sökande att för sig ställa ett ombud som har hemvist inom EES och att anmäla detta hos nämnden. Ombudet skall ha behörighet att ta emot delgivning i ären- det. För det fall sökanden inte följer föreläggandet får delgivning ske ge- nom att handlingen sänds med posten till sökanden under dennes senaste kända adress. Av alla bestämmelser om krav på ombud för utländska sökande och innehavare av industriella rättigheter är, som påpekats ovan, 5 kap. 4 § växtförädlarrättslagen den enda som är fakultativ. Bestämmelsen är också ensam om att ange att ombudet skall ha hemvist inom EES. I den äldre växtförädlarrättslagen (SFS 1971:392) fanns i 10 § en bestämmelse av samma innebörd som 12 § patentlagen. Innan den nya växtförädlar- rättslagen trädde i kraft var det således obligatoriskt för utländska sö- kande att företrädas av ett ombud. Detta ombud skulle ha hemvist i Sve- rige och vara behörigt att företräda sökanden i allt som rörde ansök- ningen. I förarbetena till den nya växtförädlarrättslagen konstaterades det att det inte alltid finns något behov av ombud, om sökanden själv är lätt att nå och har goda språkkunskaper. Mot den bakgrunden gjordes be- dömningen att en sökande skall vara skyldig att ställa ett ombud för sig endast om finner det motiverat (prop. 1996/97:128 s. 123). Ändringarna såvitt avser kravet på ombudets hemvist motiverades i samma förarbetsuttalande med medlemskap i . Det påpeka- des att den nya regeln skulle undanröja risken för diskriminering ombud emellan inom EES och risken för hinder mot den fria rörligheten för tjänster. I 11 kap. 1 § första stycket växtförädlarrättslagen finns en bestämmelse om ombudskrav för innehavare av växtförädlarrätt som inte har hemvist i . Innebörden av bestämmelsen motsvarar helt 71 § patentlagen. Även den äldre växtförädlarrättslagen innehöll en motsvarande bestäm- melse. I samband med den nya lagens tillkomst anfördes det att ombudets behörighet enligt bestämmelsen var begränsad till att ta emot delgiv- ningar och att det därför inte fanns skäl att liberalisera bosättningskravet på det sätt som skedde i 5 kap. 4 § (prop. 1996/97 s. 130). 5.2 Reformbehovet Regeringens bedömning: Bestämmelsen om ombudskrav i 12 § pa- tentlagen (1967:837) strider mot EG-rätten. Skälen för regeringens bedömning EG-rättens bestämmelser om fri rörlighet för tjänster och etableringsfri- het I EG-fördraget finns, som påpekats ovan i avsnitt 4.3, grundläggande bestämmelser om fri rörlighet för tjänster och etableringsfrihet. Alltsedan trädde i kraft omfattar dessa bestämmel- ser även EES-staterna. Bestämmelserna om fri rörlighet för tjänster återfinns i tredje kapitlet i EG-fördraget (artiklarna 49 55, f.d. artiklarna 59 61 och 63 66). I arti- kel 49 (f.d. artikel 59) föreskrivs att inom ramen för de övriga artiklarna i kapitlet skall inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster inom gemenskapen förbjudas beträffande medborgare som har etablerat sig i en annan stat inom gemenskapen än mottagaren av tjänsten. Innebörden av artikeln är således att den som tillhandahåller en tjänst i en medlemsstat skall få tillhandahålla samma tjänst i övriga medlemsstater under samma förutsättningar som dessa medlemsstaters egna medborgare. Artikel 49 har varit föremål för tolkning av , bl.a. i en dom i målet C-76/90 mot ., 1991, s. I-4221. Utifrån domstolens resonemang i denna dom kan bl.a. följande konstateras. Artikel 49 innebär inte bara ett krav på att all diskriminering grundad på nationalitet skall avskaffas. Den medför också ett krav på avskaffande av alla restriktioner som har till effekt att förbjuda eller försvåra tillhandahållandet av tjänster för en tjänsteleverantör som är etablerad i en annan medlemsstat. Begränsningar i form av sådana restriktioner får förekomma endast i den utsträckning som dessa är motiverade av tvingande skäl av allmänt intresse. Vidare måste begränsningar av detta slag vara proportionerliga. EG-fördragets bestämmelser om etableringsfrihet finns intagna i för- dragets andra kapitel (artiklarna 43 48, f.d. artiklarna 52 och 54 58). Den grundläggande bestämmelsen i kapitlet är artikel 43. I denna stadgas ett förbud mot inskränkningar för medborgare i en medlemsstat att fritt etablera sig på en annan medlemsstats territorium. Enligt artikeln skall detta förbud även omfatta inskränkningar för en medborgare i en med- lemsstat som är etablerad i någon medlemsstat att upprätta kontor, filialer eller dotterbolag. har i målet C-107/83 Onno Klopp, 1984, s. 2971, slagit fast att artikeln innebär att det skall vara möjligt att under iakttagande av yrkesmässiga regler starta och driva mer än ett verksamhetscentrum inom gemenskapen. Bestämmelsen i 12 § patentlagen innebär att en patentsökande som saknar hemvist här i riket måste ha ett i bosatt ombud som äger företräda honom i allt som rör ansökningen. Av detta följer att de paten- tombud som är hemmahörande inom EES men utanför är för- hindrade att, i vart fall på egen hand, verka som ombud för någon som är bosatt utomlands och söker patent i . Det kan inte råda någon tve- kan om att detta förhållande utgör en sådan begränsning av möjligheten att tillhandahålla tjänster som omfattas av artikel 49. Som närmare redo- visats ovan är begränsningar av det slaget tillåtna endast i den mån de är motiverade av ett tvingande allmänt intresse. De praktiska skäl som låg bakom införandet av 12 § patentlagen kan inte anses utgöra ett sådant allmänt intresse som gör det motiverat att utestänga utländska patentom- bud från möjligheten att företräda utländska patentsökande här i landet. Det står därmed klart att 12 § patentlagen inte överensstämmer med arti- kel 49 i EG-fördraget. Ombudskravet i 12 § patentlagen kan även ifrågasättas utifrån EG-för- dragets regler om etableringsfrihet. Som påpekats ovan följer av dessa att det skall vara möjligt att starta och driva mer än ett verksamhetscentrum inom gemenskapen. Med den nuvarande ordningen måste ett patentom- bud i en annan EES-stat som vill verka som ombud för utländska sökande i inte bara starta en filial här i riket utan även etablera ett hemvist här. Vad som har sagts visar att 12 § patentlagen är oförenlig med EG- fördragets bestämmelser om fri rörlighet för tjänster och etableringsfrihet. Bestämmelsen i 12 § patentlagen måste därför ändras. Enhetliga bestämmelser om ombudskrav Det är i allt väsentligt samma skäl som ligger bakom de nu gällande be- stämmelserna om ombudskrav i de olika lagarna på området för det in- dustriella rättsskyddet. Som konstaterats ovan uppvisar emellertid be- stämmelserna påtagliga skillnader sinsemellan. Skillnaderna avser i vad mån bestämmelserna är obligatoriska eller fakultativa, vilken behörighet som ombudet skall ha samt var ombudet måste ha sitt hemvist. Dessa skillnader gäller såväl för de bestämmelser som reglerar utländska sö- kande som för de bestämmelser som reglerar utländska rättighetsinneha- vare. Reglerna om ombudskrav bör vara enhetliga i de olika lagarna i den mån det inte finns goda sakliga skäl däremot. Vid den översyn av patent- lagens bestämmelser om ombud för utländska sökande som måste göras bör därför också växtförädlarrättslagens motsvarande regler ses över. Översynen bör behandla inte bara vad som skall gälla för utländska sö- kande utan också de bestämmelser som avser utländska innehavare. Som sagts kommer motsvarande frågor på varumärkes- och mönsterskyddsområdena att tas upp av respektive utredning. Dessa frågor behandlas därför inte här. 5.3 Förslag Regeringens förslag: Det skall inte längre vara obligatoriskt för utländ- ska patentsökande att ha ett ombud med hemvist i . Men skall kunna kräva att sökanden skaffar sig ett om- bud i för att ta emot delgivningar.