prop · GP038 · 2001-09-20 00:00:00 — Det andra förslaget var i grunden identiskt med det första förslaget, men skapade möjligheter till hierarkisering, antingen genom att utse ett stort antal (sex) vice ordförande med uppdrag att samordna och leda kommissionens verksamhet på bestämda områden eller genom att fastställa ett högsta antal portföljer. Ledamöter utan portfölj skulle tilldelas samordningsuppgifter eller särskilda uppdrag. En fråga som kopplades till denna inre organisationsmodell var om den borde åtföljas av vissa garantier för likabehandling av medlemsstaterna, t.ex. genom att varje medlemsstat som omfattar två på varandra följande mandatperioder för kommissionen tillförsäkras en medborgare som ordinarie ledamot. Det tredje förslaget innebar att en övre gräns sattes, dvs. ett kollegium bestående av ett bestämt antal ledamöter, oberoende av antal medlems- stater i unionen, men där det återigen betonades att alla medlemsstater skulle behandlas lika genom att en rotationsordning infördes. De största medlemsstaterna förespråkade framför allt det tredje men även det andra förslaget. Övriga medlemsstater däribland förespråkade det första förslaget. För svensk del var frågan om medlemsstaternas rätt att nominera en kommissionsledamot av hög prioritet (se avsnitt 4.1.1). Resultatet av regeringskonferensen kan betecknas som en kompromiss, där kommissionen skall bestå av en medborgare från varje medlemsstat till dess att unionen består av 27 medlemsstater, då en övre gräns införs. Förhandlingsresultatet: Enligt artikel 4 i protokollet om utvidgningen av Europeiska unionen skall artikel 213.1 i EG-fördraget ändras så att bestämmelsen enbart anger att kommissionen skall bestå av en medborgare från varje medlemsstat. Det innebär dels att de fem största medlemsstaterna (, , , och ) kan nominera två ledamöter, dels att varje stat som ansluter sig till unionen har rätt att ha en ledamot. kraft först och med verkan från och med den dag då Prop. 2001/02:8 den första kommissionen därefter tillträder. Medlemsstaterna kom även överens om att när unionen består av 27 medlemsstater skall antalet ledamöter av kommissionen vara lägre än antalet medlemsstater. Detta sker när den första kommissionen tillträder efter den 27:e medlemsstatens inträde. Rådet skall då enhälligt besluta om antalet ledamöter. Ledamöterna skall utses på grundval av en jämlik rotation. Rådet beslutar enhälligt om hur denna rotation skall se ut (se avsnitt 6.1). Två principer skall vara vägledande när rotationen fastställs. För det första skall medlemsstaterna behandlas på strikt lika villkor och skillnaden mellan det totala antalet mandat som innehas av medborgare från två givna medlemsstater får aldrig överstiga ett. För det andra skall varje sammansättning av kommissionen spegla unionens samtliga medlemsstaters demografiska och geografiska spänn- vidd på ett tillfredsställande sätt, dock med förbehåll för den första principen. 7.3.2Övriga ändringar som rör kommissionen Sammanfattning: Kommissionens ordförande bestämmer vilka ansvarsområden varje ledamot skall ha och får rätt att, efter kollegiets godkännande, utse vice ordförande. Ordföranden får även rätt att, efter kollegiets godkännande, begära att en ledamot skall avgå. Remissinstanserna har inte yttrat sig i frågan. Förhandlingsresultatet: Artikel 2.24 i ändrar artikel 217 i EG-fördraget. Artikeln behandlar de befogenheter som kommissionens ordförande skall ha. Här klargörs att det är ordföranden som leder och fördelar arbetet i kommissionen. Artikel 219 första stycket i EG-fördraget upphävs genom artikel 2.25 i och kommer i stället att ingå i artikel 217.1 i EG-fördraget, av vilken framgår bl.a. att kommissionen skall arbeta under politisk ledning av sin ordförande. Punkten 2 klargör att det är ordföranden som bestämmer vilka ansvars- områden eller s.k. portföljer varje ledamot skall ha. Punkten 3 ger ordföranden ensamrätt att utse vice ordförande bland ledamöterna. Det krävs emellertid att kollegiet godkänner dessa. Detta sker med enkel majoritet enligt artikel 219 andra stycket i EG-fördraget. Begränsningen till två vice ordförande togs alltså bort. Punkten 4 ger ordföranden rätt att begära att en ledamot skall avgå. Det krävs även här att kollegiet godkänner med enkel majoritet. Bestämmelsen är en kodifiering av det som kallas . När den nuvarande kommissionen tillträdde ingick den nye ordföranden en överenskommelse med samtliga ledamöter, som innebär att om han, som ordförande, ber en ledamot att avgå skall denne göra det. En sådan s.k. gentlemen's agreement är dock inte juridiskt bindande varför vissa medlemsstater önskade se denna befogenhet för ordföranden fördrags- fäst. Detta blev också resultatet av förhandlingarna med det tillägget att kollegiet skall godkänna ordförandens begäran om en ledamots Prop. 2001/02:8 entledigande. Utseende av ledamöter i kommissionen m.m. Sammanfattning: Rådet skall, på stats- eller regeringschefsnivå, nominera den person som det vill utse till kommissionens ordförande. Rådet skall vidare anta den förteckning över de övriga personer som det vill utse till ledamöter av kommissionen. Rådet får befogenhet att utse ordföranden och de övriga ledamöterna samt att utse ersättare för dem. Samtliga beslut fattas av rådet med kvalificerad majoritet. Remissinstanserna har inte yttrat sig i frågan. Förhandlingsresultatet: Artikel 2.22 i ändrar artikel 214.2 i EG-fördraget. Enligt den nya artikeln skall rådet, på stats- eller regeringschefsnivå, nominera den person som rådet vill utse till kommissionens ordförande med kvalificerad majoritet. Även förteck- ningen över de övriga personer som skall utses till ledamöter skall antas med kvalificerad majoritet av rådet samt som tidigare i samförstånd med kommissionens nominerade ordförande. Slutligen skall ordföranden och de övriga ledamöter som har nominerats godkännas som kollegium av . Efter detta godkännande skall rådet genom beslut med kvalificerad majoritet utse ordföranden och de övriga ledamöterna av kommissionen. (Se avsnitt 6.1.) kan alltså fortfarande enbart godkänna eller avsätta hela kommissionen, inte en enskild ledamot. Som en logisk följd av de ändringar som görs i artikel 214 i EG- fördraget kommer även beslut enligt artikel 215 i EG-fördraget (artikel 2.23 i ) om ersättare för en entledigad eller avsatt ledamot att fattas med kvalificerad majoritet. Övriga ändringar i artikel 215 kan betecknas som förtydliganden med anledning av vad som skedde vid den förra kommissionens avgång . (Se avsnitt 6.1.) Sammanfattning: Grunden läggs för att förbereda domstolen för en utvidgning av unionen genom ett stort antal förändringar som syftar till att göra det möjligt att reformera och effektivisera domstols- strukturen och arbetsformerna. Principen om att skall bestå av en domare per medlemsstat fördragsfästs. En möjlighet öppnas att ge behörighet att avgöra tvister som rör industriellt rättsskydd, främst tvister mellan enskilda i patentmål. Förstainstansrättens ställning stärks genom att de särskilda bestämmelserna om den förs över till fördraget. Förstainstansrätten skall bestå av minst en domare per medlemsstat. Förstainstansrätten kan ges behörighet att pröva nya typer av mål, bl.a. mål om förhands- avgörande. Särskilda rättsinstanser för särskilda grupper av mål får knytas till Deras avgöranden kan överklagas till första- instansrätten och i undantagsfall överprövas av . De olika stadgor för domstolen som gällt för respektive fördrag förs samman till en stadga som fogas även till Unionsfördraget och Det blir enklare att göra ändringar i domstolens stadga och i domstolens och förstainstansrättens rättegångsregler. Kommissionen får i vissa fall förslagsrätt. Remissinstanserna: instämmer i position vad gäller förstainstansrätten och framhåller vidare att det skulle effektivisera domstolens arbete om flera måltyper kunde prövas i förstainstansrätten. om ändringen av beslutsregeln beträffande rättegångsreglerna (se avsnitt Bakgrund: har till uppgift att säkerställa att lag och rätt följs vid tolkning och tillämpning av fördragen (t.ex. artikel 220 i EG- Till domstolen är knuten en förstainstansrätt med behörighet att i första instans pröva vissa särskilda grupper av ärenden som bestäms i ett särskilt beslut av rådet (rådets beslut 88/591/EKSG, EEG och Euratom av om upprättandet av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt). I det beslutet har bl.a. fastställts att förstainstansrätten skall pröva och avgöra mål där talan har väckts av en enskild fysisk eller juridisk person. fördraget inte ges behörighet att döma i mål om förhandsavgöranden enligt artikel 234 i EG-fördraget. överklagas till , dock endast i rättsfrågor. Både och förstainstansrätten består av 15 ledamöter. skall biträdas av åtta generaladvokater. rätten finns inte generaladvokater men någon av förstainstansrättens ledamöter kan kallas att tjänstgöra som generaladvokat, en möjlighet som skall som huvudregel sammanträda i plenum. dock inom sig upprätta avdelningar med tre, fem eller sju domare med uppgift att bl.a. avgöra vissa grupper av ärenden (artikel 221 i EG- Domstolens verksamhet regleras i fördrag, stadga och rättegångsregler. En stadga har samma rättsliga status som EG-fördraget, dvs. stadgan skall godkännas av medlemsstaterna. ändringsförfarande får dock rådet med enhällighet på begäran av domstolen och efter att ha hört kommissionen och ändra bestämmelserna i avdelning III i stadgan (artikel 245 i EG- Avdelning III innehåller bestämmelser om förfarandet vid Rättegångsreglerna, som innehåller mer bestämmelser om och förstainstansrättens organisation och arbetsformer, antas av och förstainstansrätten själva efter enhälligt godkännande av rådet. I avsnitt 7.4 i promemorian finns en utförlig redogörelse för de problem som domstolen står inför, de förslag som lades fram inför regerings- konferensen och regeringens överväganden i denna del. Regeringen ansåg att regeringskonferensen borde undvika alltför omfattande reformer på domstolsområdet eftersom detta kunde riskera att förlänga konferensen och därmed fördröja utvidgningsprocessen. Regerings- konferensen borde i första hand inrikta sig på sådana fördragsändringar som var ägnade att öka effektiviteten och flexibiliteten i och förstainstansrättens arbetsformer. Under inga omständigheter fick reformerna äventyra domstolarnas grundläggande funktioner när det gäller tolkningen och tillämpningen av gemenskapsrätten. Resultatet av regeringskonferensen ligger väl i linje med regeringens mål för förhandlingen. Genom dessa ändringar får det anses att möjligheterna har ökat att fortlöpande reformera domstolsväsendet på gemenskapsnivå. Principen att skall bestå av en domare per medlemsstat har kommit till tydligt uttryck i fördraget (artikel 221 i EG-fördraget, artikel 2.27 i ). Fördraget behöver därför inte ändras på denna punkt med anledning av en utvidgning av unionen med nya medlemsstater. Efter den planerade utvidgningen av EU med nya medlemsstater kan alltså domstolen komma att bestå av drygt 20 ledamöter. Den nuvarande huvudregeln, att domstolen skall sammanträda i plenum, skulle då varken vara praktiskt möjlig eller önskvärd. Genom Nice- fördraget har artikel 221 i EG-fördraget ändrats så att som huvudregel skall sammanträda i olika avdelningar eller i en stor avdelning. I domstolens stadga har införts en bestämmelse om att den stora avdelningen skall bestå av elva domare och att dess ordförande skall vara domstolens ordförande (artikel 16 i stadgan). I den stora avdelningen skall också ingå ordförandena på avdelningar med fem domare samt andra ledamöter. Domstolen skall sammanträda i stor avdelning när en medlemsstat eller en gemenskapsinstitution som är part i ärendet begär det. I undantagsfall skall domstolen även i fortsättningen kunna sammanträda i plenum, bl.a. när den bedömer att ett ärende har särskilt stor betydelse (artikel 221 i EG-fördraget, artikel 2.27 i och artikel 16 i stadgan). Genom införs en regel om att generaladvokaterna inte, som , behöver yttra sig i varje mål vid . Om EG- domstolen anser att ett ärende inte omfattar någon ny rättsfråga kan den, efter att ha hört generaladvokaten, besluta att ärendet skall avgöras utan yttrande från generaladvokaten (artikel 20 i stadgan, jämför artikel 222 i EG-fördraget). Härigenom öppnas en möjlighet att förkorta hand- läggningstiderna i ett antal mål. Det förenklade ändringsförfarandet beträffande domstolens stadga har utökats till att avse också avdelning II, som innehåller bestämmelser om domstolens organisation (artikel 245 i EG-fördraget, artikel 2.35 i ) (se avsnitt 6.1). Det är alltså endast avdelning I i stadgan, som innehåller de grundläggande bestämmelserna om domares och generaladvokaters ställning, som härefter kräver godkännande av medlemsstaterna för att kunna ändras. rättegångsregler kommer inte, som , att kräva enhälligt godkännande av rådet utan det räcker med kvalificerad majoritet (artikel 223 i EG- fördraget, artikel 2.29 i ). Genom dessa ändringar blir det enklare att reformera domstolens organisation och arbetsformer och att effektivisera processen vid domstolen. Förstainstansrättens ställning har förstärkts genom till följd av ett antal reformer. Förstainstansrätten har fått en egen tydligare plats i domstolsstrukturen genom att dess behörighet har reglerats i fördraget och det har förutsetts att förstainstansrätten skall tilldelas ytterligare Förstainstansrätten nämns numera även vid sidan av domstolen i nya artikeln 220 i EG-fördraget, och båda domstolarna skall alltså inom ramen för sina respektive behörighetsområden säkerställa att lag och rätt följs vid tolkning och tillämpning av fördragen (artikel 2.26 i Nice- Bestämmelserna i rådets beslut av om förstainstansrättens sammansättning, organisation och behörighet har i allt väsentligt förts över till EG-fördraget, artiklarna 224225. med det har också vissa materiella ändringar genomförts. föreskrivits att förstainstansrätten skall ha minst en domare per medlemsstat och att domarna skall vara valbara till höga domarämbeten. Det har också införts en möjlighet att i domstolens stadga bestämma att förstainstansrätten skall biträdas av generaladvokater på liknande sätt som gäller för . Den nuvarande behörigheten för förstainstansrätten att avgöra mål har i huvudsak förts in i EG-fördraget. konferensen att förstainstansrätten kan göras behörig att avgöra andra ärenden genom att bestämmelser om detta kan föras in i stadgan. bör dock notera att artikel 51 i domstolens stadga innebär att talan som har väckts av medlemsstaterna, gemenskapernas institutioner och alltjämt skall omfattas av Det har också införts en möjlighet för förstainstansrätten att pröva förhands avgöranden på särskilda områden som kan fastställas i Detta innebär att grunden nu är lagd för framtida beslut i rådet om överföringar av behörighet i alla typer av mål från till Förstainstansrätten har också fått behörighet att pröva överklaganden mot sådana avgöranden av särskilda rättsinstanser som upprättas enligt de nya bestämmelserna i artikel 225a i EG-fördraget (artikel 2.32 i uppmanade domstolen och kommissionen att granska hela behörighetsfördelningen mellan och förstainstansrätten, och pekade därvid särskilt ut s.k. direkt talan (mål Prop. 2001/02:8 mellan två parter), och lägga fram lämpliga förslag så att beslut kan fattas så snart som har trätt i kraft ( gemensam förklaring 12 ). Under regeringskonferensen förelåg det enighet om att det kan finnas behov att bygga ut domstolsorganisationen med ytterligare domstolar för att avlasta och förstainstansrätten. man framför allt tänkte på var en domstol för att i första instans pröva tvister mellan gemenskapen och dess anställda (jämför artikel 236 i EG- Man enades också om förutsättningarna för att inrätta sådana Bestämmelserna finns i en ny artikel 225a i EG-fördraget (artikel 2.32 i ). De nya domstolarna skall knytas till förstainstansrätten, såsom förstainstansrätten är knuten till . På svenska har de kommit att benämnas särskilda rättsinstanser juridictionelles, engelska judicial panels). De särskilda rättsinstanserna inrättas genom ett beslut av rådet, på förslag av antingen kommissionen eller domstolen och efter att och kommissionen eller domstolen har hörts. ha till uppgift att i första instans pröva och avgöra vissa grupper av ärenden på särskilda områden. När rådet beslutar att inrätta en särskild rättsinstans skall rådet också bestämma dess sammansättning och omfattningen av dess behörighet. Ledamöterna skall vara självständiga och vara kvalificerade att utöva domarämbeten. De skall utses av rådet genom enhälligt beslut (se avsnitt 6.1). De särskilda rättsinstansernas beslut skall kunna överklagas till förstainstansrätten, antingen bara i rättsfrågor eller också, om rådet bestämmer det, i sakfrågor. ansåg att det är mest brådskande att inrätta en särskild rättsinstans för tvister mellan gemenskapen och dess anställda och uppmanade domstolen och kommissionen att utarbeta ett förslag till beslut om en sådan rättsinstans ( gemensam förklaring 16 ). Inom gemenskapen pågår ett arbete för att skapa ett gemenskapspatent. Under arbetets gång har det visat sig nödvändigt att finna en ordning för att lösa patenttvister på gemenskapsnivå. En sådan ordning måste innehålla regler om tvistlösning mellan enskilda fysiska eller juridiska personer om giltigheten av och intrång i patent. Det saknas dock för närvarande en rättslig grund i EG-fördraget som ger domstolen behörighet att slita sådana tvister. Under regeringskonferensen gjorde man försök att föra in en sådan rättslig grund i EG-fördraget men frågan visade sig svår att lösa inom I stället uppnåddes en lösning som i huvudsak innebär att en reform kan genomföras i flera steg. Rådet kan, på förslag av kommissionen, ge domstolen behörighet att tillämpningen av rättsakter som skapar gemenskapsrättigheter om industriellt rättsskydd (bl.a. patentmål). För att sådana bestämmelser skall bli bindande för medlemsstaterna krävs dock att medlemsstaterna antar dem enligt sina respektive konstitutionella bestämmelser (artikel 229a i EG-fördraget, artikel 2.33 i ). När domstolen har fått behörighet att avgöra tvister mellan enskilda på detta sätt kan rådet, med tillämpning av artikel 225 eller 225a i EG-fördraget, besluta att låta förstainstansrätten eller en särskild rättsinstans avgöra tvisterna. avgöranden kan sedan prövas i nästa instans enligt reglerna om överprövning (se nedan). Mellan medlemsstaterna råder ännu oenighet om hur den rättsliga prövningen av patenttvister i första instans på gemenskapsnivå bör uttalade därför att den nu införda möjligheten att inrätta ett system för prövning av patenttvister på gemenskapsnivå inte skall påverka det slutliga valet av den rättsliga ramen för sådana patentmål ( gemensam förklaring 17 ). När särskilda rättsinstanser införs skall de avgöra mål i första instans och deras avgöranden skall kunna överklagas till förstainstansrätten (artikel 225 i EG-fördraget, artikel 2.31 i ). bestämmelser om överklaganden behålls oförändrade skulle mål kunna komma att prövas i tre instanser. Fördelarna med att avlasta EG- domstolen vissa måltyper skulle därigenom kunna utebli. nu införts bestämmelser som begränsar rätten till omprövning i EG- domstolen av förstainstansrättens avgöranden av överklagade mål från de Detsamma gäller förhandsavgöranden när förstainstansrätten har fått behörighet att besluta sådana. bestämmelserna, som har tagits in i artikel 225 i EG-fördraget (artikel 2.31 i ) och artikel 62 i domstolens stadga, innebär i huvud- Ett avgörande av en särskild rättsinstans kan överklagas till Förstainstansrättens avgörande av ett sådant mål, eller ett förhandsavgörande som förstainstansrätten har meddelat, kan i undantagsfall omprövas av om det finns en allvarlig risk för att avgörandet undergräver enhetligheten eller konsekvensen i Bedömningen görs i första hand av förste general- advokaten, som inom en månad från förstainstansrättens avgörande kan föreslå att omprövar detta. månad därefter besluta om avgörandet skall tas upp till omprövning eller Förstainstansrätten kan också självmant besluta att inte pröva ett mål om förhandsavgörande, om den anser att ärendet kräver ett principbeslut som kan påverka enhetligheten eller konsekvensen i gemenskapsrätten, och i stället hänskjuta ärendet till för avgörande. Omprövningsförfarandet innebär att en form av prövningstillstånd har införts i dessa mål. Det har kommit till som kompromiss av olika förslag under regeringskonferensen och flera frågor måste lämnas olösta, bl.a. frågor om parternas ställning i domstolen i ett mål som tas upp till omprövning samt omprövningens inverkan på förstainstansrättens gjorde därför ett uttalande om att de Prop. 2001/02:8 väsentliga bestämmelserna om omprövningsförfarandet bör läggas fast i domstolens stadga (gemensam förklaring 13 ). Endast domstolen kan lägga fram förslag till rådet om reformer på domstolsområdet (se t.ex. artikel 221 fjärde stycket, artikel 222 tredje stycket, artikel 245 andra stycket i EG-fördraget). Genom har även kommissionen fått rätt att lägga fram förslag på domstolsområdet i vissa fall. Det gäller inrättandet av särskilda rättsinstanser (artikel 225a i EG-fördraget, artikel 2.32 i ), införandet av behörighet för domstolen att avgöra tvister på det industriella rättsskyddets område, där kommissionen ensam har förslagsrätten (artikel 229a i EG-fördraget, artikel 2.33 i ) och ändringar av domstolens stadga (artikel 245 i EG-fördraget, artikel 2.35 i ). får samma rätt som medlemsstaterna, rådet och kommissionen att vid domstolen väcka ogiltighetstalan rörande rättsakter (artikel 230 i EG-fördraget, artikel 2.34 i ). Europa- parlamentet får också samma rätt som rådet, kommissionen och medlemsstaterna att inhämta domstolens yttrande huruvida ett tilltänkt internationellt avtal är förenligt med gemenskapsrätten (artikel 300 i EG- fördraget, artikel 2.46 b i ). Regler om rättegångsspråken finns i rättegångsreglerna för respektive förstainstansrätten. Eftersom rättegångs- reglerna kräver enhälligt godkännande av rådet har varje medlemsstat vetorätt beträffande ändringar. Efter ikraftträdande kan dock ändringar i rättegångsreglerna godkännas med kvalificerad majoritet. För att inte språkreglerna skall kunna ändras utan enhällighet beslutade regeringskonferensen att språkreglerna skall flyttas över till domstolens stadga. Härigenom kan språkregimen vidmakthållas eftersom kravet på att ändringar skall beslutas med enhällighet består. Sammanslagning av domstolens stadga De grundläggande bestämmelserna om domstolens ledamöter och andra befattningshavare och dess organisation samt om förfarandet vid domstolen finns i olika stadgor för domstolen. Genom förs dessa stadgor samman till en enda stadga som görs tillämplig även på Unionsfördraget och Euratomfördraget. Sammanfattning: Revisionsrätten skall bestå av en medborgare från varje medlemsstat. Revisionsrätten får rätt att inrätta avdelningar, vilka kan besluta om vissa kategorier av rapporter eller yttranden enligt villkor som skall slås fast i revisionsrättens interna arbetsordning. Remissinstanserna: () anser att det är väsentligt att revisionsrätten presenterar principer för rådets ställnings- tagande till hur effektivitet och kvalitet skall säkerställas i besluts- fattandet vid revisionsrätten. Vidare anser RRV att arbetsordningen tydligt bör ange vilken sorts rapporter och yttranden som kan beslutas på avdelningsnivå. RRV framhåller vidare vikten av att, särskilt inför en utvidgning av unionen, fastställa tydliga krav på professionella meriter för att bli antagen som ledamot av revisionsrätten och att bör verka för detta. Såvitt gäller den gemensamma förklaringen (18) ser RRV en risk för att skrivningarna i förklaringen, dvs. att revisionsrätten ges rätt att sammankalla en kontaktkommitté, kan skapa oklarheter i förhållande till den gällande fördragstexten (artikel 248 i Unions- fördraget) om revisionsrättens och de nationella revisionsorganens samverkan.