prop · GO03150 · 2001-01-01 00:00:00 — Som vi har varit inne på anser vi därför att bestämmelserna om personligt betalningsansvar i sina huvuddrag bör bestå. Den närmare innebörden av bestämmelserna har i vissa avseenden ansetts vara oklar. Detta gäller t.ex. frågan om vilka fall av underlåtenhet från styrelsens sida som omfattas av bestämmelserna. Enligt vår uppfattning är det fråga om tre fall. Det första fallet är att styrelsen underlåter att på föreskrivet sätt upprätta och låta revisorerna granska en kontrollbalansräkning, trots att det finns skäl att anta att bolagets eget kapital understiger hälften av det registrerade aktiekapitalet eller att ett resultatlöst utmätningsförsök har ägt rum. Det andra fallet är att styrelsen underlåter att sammankalla en första kontrollstämma, trots att kontrollbalansräkningen visar att bolagets eget kapital understiger hälften av det registrerade aktiekapitalet. Det tredje fallet är att styrelsen underlåter att hos rätten ansöka om likvidation, trots att någon andra kontrollstämma inte har hållits inom åttamånadersfristen eller trots att det vid den andra kontrollstämman inte har förelegat någon kontrollbalansräkning som utvisar att aktiekapitalet är till fullo täckt. Enligt vår uppfattning finns det skäl att även i fortsättningen knyta personligt ansvar till dessa fall av underlåtenhet. Vi föreslår att de tre fallen anges i lagtexten. Liksom tidigare bör en styrelseledamot som kan visa att han eller hon inte har varit försumlig - t.ex. därför att han eller hon har reserverat sig mot styrelsens beslut att inte upprätta någon kontrollbalansräkning - vara fri från ansvar. En annan fråga som har varit oklar är om ansvaret för underlåtenhet fortsätter att gälla även efter att styrelsen har vidtagit den åtgärd som den har försummat att vidta. Vad gäller t.ex. om styrelsen inte har reagerat på en misstänkt kritisk kapitalbrist men rättar till detta genom att, på sätt som lagen föreskriver, upprätta en kontrollbalansräkning och hänskjuta frågan till bolagsstämman? Skall ansvaret gälla även de förpliktelser som uppkommer efter det att styrelsen har börja agera? Enligt vår uppfattning bör den frågan bedömas mot bakgrund av det personliga betalningsansvarets syfte. Tanken är att bestämmelserna om personligt ansvar skall sätta press på styrelsen att följa det handlingsmönster som lagen föreskriver. Detta syfte befrämjas inte av att ansvaret fortsätter att gälla även efter att styrelsen har avhjälpt en tidigare försummelse. Tvärtom kan en ordning som innebär att ansvaret omfattar endast de fordringar som uppkommer som underlåtenheten består vara ett incitament för styrelsen att agera . Vi föreslår därför att lagtexten utformas så att detta kommer till klart uttryck. Enligt den nuvarande lagtexten kan andra än styrelseledamöter bli personligt betalningsansvariga om de med vetskap om styrelsens underlåtenhet rättshandlar för bolaget (se vidare avsnitt 4.3.4). Däremot framgår inte av lagtexten att aktivt rättshandlande från en styrelseledamots sida kan utlösa personligt betalningsansvar. Enligt vår uppfattning är det inte rimligt att en styrelseledamot i detta avseende skall ha ett mindre omfattande ansvar än t.ex. den verkställande direktören. Frågan kan bli aktuell t.ex. i de fall då en styrelseledamot inte kan göras ansvarig på grund av underlåtenhet, därför att han eller hon inte har varit försumlig. Om styrelseledamoten senare aktivt verkar för att bolagets verksamhet fortsätter, bör han eller hon ansvara i samma utsträckning som en verkställande direktör som agerar på samma sätt. Vi föreslår därför att lagtexten utformas så att en styrelseledamot kan bli personligt betalningsansvarig även till följd av aktivt rättshandlande. I rättspraxis har det ansetts att personligt betalningsansvar inte kan göras gällande mot en styrelseledamot med mindre den misstanke om kapitalbrist som utlöste styrelsens handlingsskyldighet motsvarades av en verklig brist. Vi återkommer till den frågan i avsnitt 4.3.6. vid har berört frågan om det personliga betalningsansvaret för avgående respektive tillträdande styrelseledamöter. Innebörden i gällande rätt är oklar. I doktrinen har hävdats att denna fråga bör bedömas med beaktande av den avträdde respektive nytillträdde ledamotens agerande i det enskilda fallet (se t.ex. , Aktiebolagslagen 12:e och 13:e kap. Kapitalskydd och likvidation, 2 upplagan 1995 s. 239 f.). Vi delar detta synsätt och anser att en lagreglering skulle riskera att bli alltför stelbent. Frågan bör i stället överlämnas till rättstillämpningen. 4.3.4 Personligt betalningsansvar för andra än styrelsens ledamöter bedömning: Den nuvarande regleringen av det personliga betalningsansvaret för andra än styrelsens ledamöter bör bestå. Den som med vetskap om styrelsens underlåtenhet handlar på bolagets vägnar skall alltså svara solidariskt med styrelseledamöterna för de förpliktelser som därigenom uppkommer för bolaget (13 kap. 17 § andra och tredje styckena aktiebolagslagen). Liksom skall aktieägare bli personligt betalningsansvariga, om de deltar i ett beslut att fortsätta bolagets verksamhet trots att de känner till att bolaget är likvidationspliktigt (13 kap. 18 § aktiebolagslagen). Kommitténs bedömning och förslag: Överensstämmer delvis med regeringens bedömning. Kommittén har dock föreslagit att enligt lagtexten, utöver styrelseledamöter, endast den verkställande direktören som företrädare för bolaget skall kunna drabbas av personligt betalningsansvar (SOU 1999:36 s. 99 f.). Enligt kommittén skall det överlämnas åt rättstillämpningen att bedöma i vad mån även andra skall kunna åläggas ett personligt ansvar. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har instämt i kommitténs bedömning och förslag eller inte haft några invändningar mot dessa. Några remissinstanser, bl.a. och , har dock ifrågasatt om det kommer att vara möjligt att ålägga andra än styrelseledamöter och den verkställande direktören personligt betalningsansvar om endast dessa personer anges i lagtexten. och har ansett att bestämmelserna, liksom , skall omfatta även andra företrädare än den verkställande direktören. Skälen för regeringens bedömning: Enligt nuvarande lagtext kan även andra än styrelseledamöter bli personligt betalningsansvariga för bolagets förpliktelser. Detta gäller dels aktieägare som deltar i beslut att fortsätta bolagets verksamhet trots att de känner till att bolaget är likvidationspliktigt, dels andra bolagsföreträdare än styrelseledamöter som med vetskap om styrelsens underlåtenhet "handlar på bolagets vägnar". Vad gäller aktieägarnas ansvar anser vi att den nuvarande regleringen är tillfredsställande. Det är enligt vår uppfattning rimligt att en aktieägare som ignorerar likvidationsplikten skall kunna drabbas av ansvar. Vi föreslår alltså att denna ordning skall bestå. Vad gäller ansvaret för andra bolagsföreträdare än styrelseledamöter gör vi följande överväganden. I doktrinen har det framförts olika uppfattningar om vilka bolagsföreträdare som åsyftas med bestämmelsen och under vilka närmare förutsättningar ansvaret kan uppkomma. De personer som i första hand har ansetts kunna komma i fråga är den verkställande direktören, särskilda firmatecknare och ombud. Kommittén har föreslagit att bestämmelsen förtydligas. Kommitténs utgångspunkt har därvid varit att personligt betalningsansvar skall kunna drabba endast de personer som också har möjlighet att freda sig från ansvaret genom att ansöka om tvångslikvidation, dvs. styrelseledamöterna och den verkställande direktören. Kommittén - som har förutsatt att bestämmelsen i viss utsträckning skall kunna tillämpas analogt - har därför föreslagit att lagtexten skall ange endast dessa personer. Enligt vår uppfattning finns det starka skäl som talar mot att begränsa lagtexten till att avse endast styrelseledamöterna och den verkställande direktören. Det är som regel rimligt att även andra som har ådragit bolaget nya förpliktelser trots att de har känt till att styrelsen har försummat sina skyldigheter i fråga om kontrollbalansräkning m.m. ansvarar personligen för förpliktelserna. Enligt vår mening utgör inte heller det förhållandet att endast styrelseledamöter och den verkställande direktören har behörighet att ansöka om tvångslikvidation något avgörande skäl mot att låta bestämmelsen omfatta även andra företrädare. Andra företrädare för bolaget kan ju freda sig mot personligt betalningsansvar genom att avträda från sina uppdrag eller avstå från rättshandlingar som binder bolaget. Att - såsom kommittén har varit inne på - förlita sig på att domstolarna vid behov tillämpar bestämmelsen om personligt betalningsansvar analogt framstår inte heller som lämpligt. Vi anser därför att bestämmelsen bör gälla var och en som företräder bolaget. Givetvis bör ansvaret i dessa fall liksom avse endast de förpliktelser som uppkommer genom företrädarens handlande. En reglering av beskrivet slag torde normalt inte leda till att lägre befattningshavare inom bolaget drabbas av ansvar. Som regel har dessa inte den insikt om styrelsens försummelse som krävs för ansvar. Dessutom bör gälla att den som kan visa att han eller hon inte har varit försumlig skall gå fri från ansvar. 4.3.5 När skall det personliga betalningsansvaret upphöra? Regeringens förslag: Det personliga betalningsansvaret skall inte omfatta förpliktelser som har uppkommit efter det att 1. likvidationsfrågan har hänskjutits till rättens prövning, 2. en kontrollbalansräkning som utvisar att bolagets eget kapital uppgår till det registrerade aktiekapitalet har blivit granskad av revisorerna och lagts fram på bolagsstämma, eller 3. bolagsstämman, eller rätten har beslutat om likvidation ( 13 kap. 19 § aktiebolagslagen). Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Kommittén har dock beträffande kontrollbalansräkningen föreslagit att denna skall godkännas av stämman för att ansvaret skall upphöra (SOU 1999:36 s. 100). Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna har tillstyrkt kommitténs förslag eller inte haft några invändningar mot det. har dock föreslagit att det personliga betalningsansvaret skall bortfalla om det egna kapitalet har återställts. Skälen för regeringens förslag: Den definitiva slutpunkten på den period under vilken personligt betalningsansvar kan uppkomma ("ansvarsperioden") inträder, enligt nuvarande bestämmelser, när likvidationsfrågan har hänskjutits till rättens prövning eller när en balansräkning som utvisar att bolagets eget kapital uppgår till det registrerade aktiekapitalet har blivit granskad av revisorerna och godkänd av bolagsstämman. De fordringar som uppkommer därefter omfattas alltså inte av det personliga betalningsansvaret. Däremot kvarstår ansvaret för förpliktelser som har uppkommit . Vi anser att detta i allt väsentligt är en lämplig ordning och föreslår att den består. Ansvarsperiodens upphörande bör emellertid inte vara avhängig av stämmans godkännande av kontrollbalansräkningen. I stället bör kontrollbalansräkningens innehåll vara avgörande. Om det egna kapitalet är fullt återställt och detta har manifesterats i en av bolagets revisorer granskad kontrollbalansräkning, bör alltså ansvarsperioden upphöra genom att denna kontrollbalansräkning läggs fram på stämman. Vi föreslår att reglerna utformas i enlighet med detta. En situation som, utöver dem som anges i den nuvarande lagtexten, bör medföra att ansvarsperioden upphör är den att bolagsstämman, eller rätten har beslutat om likvidation. Efter ett sådant beslut är det inte längre bolagets styrelse som företräder bolaget och styrelseledamöterna bör då heller inte kunna drabbas av betalningsansvar för de förpliktelser som uppkommer för bolaget. Vi föreslår därför ett tillägg i lagtexten av den innebörden. Som har framgått anser vi att styrelseledamöternas personliga betalningsansvar bör omfatta endast de förpliktelser som uppkommer som styrelsens underlåtenhet består (se avsnitt 4.3.3). har föreslagit att ansvaret för de förpliktelser som har uppkommit skall kunna bortfalla när har förflutit, om bolagets eget kapital senare har blivit fullt återställt. Vi anser dock att övervägande skäl talar mot en sådan ordning. Som vi har varit inne på syftar bestämmelserna om personligt betalningsansvar till att sätta en press på styrelsen att vidta de åtgärder som lagen föreskriver. Denna press skulle minska om styrelseledamöternas ansvar begränsades på det sätt som samfundet har föreslagit. Till detta kommer att det personliga betalningsansvaret endast mera sällan kommer att aktualiseras om bolagets kapitalbrist senare har läkts. I vart fall kommer den styrelseledamot som under sådana omständligheter har infriat en förpliktelse för bolagets räkning att ha rätt och möjlighet att regressvis få denna utgift ersatt av bolaget. Vi föreslår därför inte någon ändring i detta avseende. 4.3.6 Den faktiska kapitaltäckningsgraden Regeringens förslag: Om det personliga betalningsansvaret för en bolagsföreträdare har sin grund i att styrelsen har försummat sin skyldighet att vid misstanke om kritisk kapitalbrist upprätta en första kontrollbalansräkning, skall betalningsansvaret inte kunna göras gällande med mindre det har förelegat en faktisk kritisk kapitalbrist i bolaget (13 kap. 17 § fjärde stycket aktiebolagslagen). Kommitténs förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. Kommitténs lagförslag innebär dock att faktisk kapitalbrist skall vara en förutsättning för personligt betalningsansvar även när styrelsens skyldighet att upprätta en kontrollbalansräkning har sin grund i ett resultatlöst utmätningsförsök. Kommittén har också föreslagit att frågan om vem som skall bevisa den faktiska kapitalbristen regleras i lagtexten (SOU 1999:36 s. 115, jfr SOU 2001:1 s. 159). Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna har tillstyrkt kommitténs förslag eller inte haft några invändningar mot det. , och Kammarrätten i har dock haft invändningar mot den bevisregel som kommittén har föreslagit. har också invänt mot att visad faktisk kapitalbrist skall vara en förutsättning för personligt betalningsansvar i utmätningsfallen. Skälen för regeringens förslag Den faktiska kapitaltäckningsgraden vid misstänkt kapitalbrist Såsom har framgått av redogörelsen i avsnitt 4.3.3 undgår styrelseledamöterna ansvar om de kan visa att underlåtenheten att upprätta en kontrollbalansräkning inte beror på att de har varit försumliga. Av rättspraxis framgår vidare att något personligt betalningsansvar inte uppkommer om den befarade kapitalbrist som utlöste styrelsens handlingsskyldighet visar sig inte ha motsvarats av en faktisk sådan brist (se NJA 1988 s. 620 och NJA 1993 s. 484). Rättsfallen avser den situationen då styrelsens handlingsskyldighet beror på att det har funnits anledning att misstänka en kritisk kapitalbrist. Vi återkommer senare till vad som skall gälla när styrelsens handlingsskyldighet i stället har utlösts av ett resultatlöst utmätningsförsök. Kommittén har föreslagit att kravet på en faktisk kritisk kapitalbrist skall komma till uttryck i lagtexten. Vi delar den uppfattningen. Kommittén har även föreslagit att kravet skall gälla kapitaltäckningsgraden då borgenärens fordran uppkom. har invänt mot detta och hävdat att rättspraxis bör tolkas så att den relevanta tidpunkten är den då det uppkom anledning att misstänka en kritisk kapitalbrist. Vi instämmer i att det är förhållandena som bör vara avgörande och föreslår att lagtexten formuleras i enlighet med detta. Enligt kommitténs förslag skall bevisbördan beträffande kapitalbristen ligga på borgenären. Kammarrätten i och har framfört synpunkter i denna del. har förordat att borgenärens bevisbörda skall avse endast det förhållandet att det har funnits skäl att anta att det har förelegat en kritisk kapitalbrist. Organisationen har ansett att det, om borgenären uppfyller denna bevisbörda, skall ankomma på den mot vilken ansvaret görs gällande att visa att det faktiskt inte har förelegat någon sådan brist. Kammarrätten i har inte ifrågasatt den föreslagna regleringen av bevisbördans placering men har tagit upp frågan om vilket krav som skall ställas på bevisningens styrka. Innebörden i gällande rätt är att bevisbördan beträffande den faktiska kapitalbristen ligger på borgenären men att denne åtnjuter en viss bevislättnad i förhållande till det beviskrav som normalt gäller i tvistemål (se NJA 1988 s. 620 och NJA 1993 s. 484). Vi anser att detta är en lämplig ordning och att den bör bestå. I lagrådsremissen gjorde vi emellertid bedömningen att det inte är nödvändigt eller lämpligt att precisera beviskravet i lagtexten. Vi föreslog, liksom kommittén, att ordet "visa" skulle användas för att ange bevisbördans placering men avsåg därmed inte att ge några anvisningar om beviskravets styrka. Lagrådet har invänt mot detta och menat att ordet "visa" implicerar kravets styrka, nämligen ett krav på vad som i äldre rätt brukade kallas "full bevisning". Lagrådet har därför förordat att bevisregeln antingen byts ut mot en materiell regel - dvs. en regel som inte säger något alls om kraven på bevisning - eller att beviskravet anges med ett uttryck som bättre återger avsikten med regeln, t.ex. "göra det sannolikt". Enligt vår uppfattning kan det i och för sig hävdas att uttrycket "visa" har skilda betydelser beroende på hur det används. Uttrycket används av i de nämnda avgörandena, trots att domstolen i båda fallen synes ha ställt ett lägre beviskrav än det som normalt gäller i tvistemål. För att undvika missförstånd på denna punkt kan det ändå finnas anledning att, såsom Lagrådet har förordat, undvika uttrycket i lagtexten. Av de alternativ som Lagrådet har föreslagit anser vi att det första är det lämpligaste. Vi föreslår alltså att det i lagtexten endast uppställs ett materiellt krav på att det skall ha förelegat en faktisk kritisk kapitalbrist då styrelsens skyldighet att upprätta kontrollbalansräkning uppkom. Frågan om vem som har bevisbördan i fråga om kapitalbeståndet och vilka beviskrav som skall ställas får bedömas med ledning av tidigare rättspraxis. Vad skall gälla om det egna kapitalet återhämtar sig? En särskild fråga är vad som skall gälla om det egna kapitalet återhämtar sig till en nivå över den kritiska gränsen efter den tidpunkt då styrelsens skyldighet att upprätta kontrollbalansräkning uppkom. I doktrinen (se t.ex. , Aktiebolagsrätt, 19 upplagan, s. 280) har det gjorts gällande att styrelseledamöter under vissa förutsättningar skulle kunna undgå ansvar i en sådan situation. En sådan uppfattning vinner också stöd i rättspraxis. Av NJA 1988 s. 620 framgår att något betalningsansvar i vart fall inte bör komma i fråga om återhämtningen har skett före den tidpunkt då kontrollbalansräkningen senast skulle ha upprättats. Rättsfallet NJA 1942 s. 696 ger stöd för att detsamma skall gälla även om återhämtningen sker i ett senare skede (jfr i SvJT 1943 s. 704). Frågan bör enligt vår uppfattning bedömas utifrån det personliga betalningsansvarets handlingsstyrande syfte (jfr avsnitt 4.3.3). Med ett sådant synsätt ligger det närmast till hands att låta tidpunkten då kontrollbalansräkningen senast skall vara upprättad utgöra den bortre gränsen i detta avseende. Det rör sig alltså här om den tid som en styrelse behöver ha på sig för att få fram en kontrollbalansräkning. Hur lång bör tillåtas vara måste bedömas från fall till fall men det bör i alla fall inte kunna bli fråga (jfr RH 1989:43). Om det egna kapitalet stiger över den kritiska gränsen , har grunden för styrelsens handlingsskyldighet undanröjts redan innan styrelsen har hamnat i dröjsmål. I en sådan situation saknas det enligt vår mening skäl att upprätthålla styrelsens handlingsskyldighet. Vi anser dessutom att en ordning som innebär att ansvaret fortsätter att gälla även i de fall då det egna kapitalet har återhämtat sig skulle kunna leda till oproportionerligt stränga konsekvenser för bolagets företrädare. Som exempel kan nämnas den situationen att en styrelse uppmärksammar en kritisk kapitalbrist någon vecka för sent men konstaterar att det egna kapitalet redan har återhämtat sig till en nivå över den kritiska gränsen. I en sådan situation bör styrelsen kunna avstå från att upprätta en kontrollbalansräkning utan att styrelseledamöterna därigenom skall bli personligen ansvariga för de förpliktelser som uppkommer under bolagets fortsatta verksamhet. Vi föreslår därför att lagtexten utformas så att en styrelseledamot, utan risk för personligt betalningsansvar, skall kunna avstå från att upprätta en kontrollbalansräkning, om det egna kapitalet har stigit över den kritiska gränsen redan innan kontrollbalansräkningen senast skulle vara upprättad. Det faller sig naturligt att bevisbördan i detta hänseende skall ligga hos den mot vilken ansvaret görs gällande (jfr NJA 1942 s. 696). I konsekvens med våra tidigare överväganden bör emellertid bevisfrågan inte regleras i lagen. I lagrådsremissen utformades förslaget så att styrelseledamoten, i den situation som har diskuterats i det föregående, likväl skulle svara för de förpliktelser som uppkommit för bolaget före tidpunkten då det egna kapitalet åter passerade den kritiska gränsen. Lagrådet har invänt mot en sådan ordning och föreslagit att något personligt betalningsansvar över huvud taget inte skall uppkomma om det egna kapitalet har återhämtat sig inom den angivna tiden. Vi ansluter oss till Lagrådets uppfattning i denna del. När den tidpunkt då kontrollbalansräkningen senast skulle vara upprättad väl har passerats, finns det enligt vår mening anledning att upprätthålla styrelsens handlingsskyldighet oberoende av det egna kapitalets utveckling. I annat fall skulle styrelsen kunna frestas att vid misstanke om kritisk kapitalbrist dröja med att upprätta en kontrollbalansräkning i hopp om att bolagets ekonomiska ställning kommer att förbättras. En sådan ordning skulle stå i mindre god överensstämmelse med bestämmelsernas syfte. Följaktligen bör det inte vara möjligt för bolagets företrädare att freda sig från betalningsansvar för förpliktelser som uppkommer i senare skeden av ansvarighetsperioden genom att förebringa bevisning om kapitaltäckningsgraden i dessa skeden. I sådana fall bör bolagsföreträdaren ansvara för sin underlåtenhet oberoende av kapitaltäckningsgraden fram till dess att han eller hon vidtar de åtgärder som har underlåtits (jfr avsnitt 4.3.3) eller till dess att ansvarsperioden definitivt upphör (jfr avsnitt 4.3.5). Detta bör komma till uttryck i lagtexten. Den faktiska kapitaltäckningsgraden vid ett resultatlöst utmätningsförsök En särskild fråga är om faktisk kapitalbrist bör utgöra en förutsättning för personligt betalningsansvar också då styrelsens skyldighet att upprätta en kontrollbalansräkning har utlösts av ett resultatlöst utmätningsförsök. har ansett att så inte bör vara fallet. Innebörden i gällande rätt är oklar. De rättsfall som har nämnts i det föregående avser inte den situationen. Några klara förarbetsuttalanden finns inte heller. Det resonemang som förs i förarbetena tyder närmast på att avsikten inte var att den faktiska kapitaltäckningsgraden skulle tillmätas betydelse i dessa situationer (se prop. 1990/91:198 s. 9). I doktrinen har emellertid motsatsen hävdats (se t.ex. , Aktiebolagslagen 12:e och 13:e kap., Kapitalskydd och likvidation, 2 upplagan, 1995 s. 215). Enligt vår uppfattning bör frågan bedömas med hänsyn till de syften som ligger bakom regleringen. Den ifrågavarande bestämmelsen tillkom för att minska svårigheterna att göra det personliga betalningsansvaret gällande i en situation då bolagets företrädare invänder att de inte har haft anledning att misstänka någon kritisk kapitalbrist och att de därför inte har varit skyldiga att upprätta en kontrollbalansräkning (jfr prop. 1990/91:198 s. 9). Genom att knyta styrelsens skyldighet till ett resultatlöst utmätningsförsök - vars förekomst i sig knappast kan ifrågasättas - har lagstiftaren försökt åstadkomma ett effektivt alternativ för den borgenär som vill göra det personliga betalningsansvaret gällande.