prop · GO0332 · 2001-01-01 00:00:00 — Vid särskild säkerhetskontroll skall dessutom alltid polismän utföra kontrollen. De ekonomiska konsekvenserna av förslaget redovisas vidare i avsnitt 10. 9.5 Förvaring av föremål som inte undersökts vid säkerhetskontrollen Regeringens förslag: Vid allmän säkerhetskontroll skall väskor och andra föremål kunna lämnas till förvaring under samma förutsättningar som gäller vid säkerhetskontroll vid domstolsförhandling. Lagtexten ändras emellertid så att det betonas att okontrollerade föremål bara skall tas emot för förvaring om det kan anses vara lämpligt. Vidare förtydligas lagtexten så att det klart framgår att kontroll av förvarade föremål får ske endast om det finns särskilda skäl för det. förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Länsrätten i och avstyrker förslaget med hänvisning till den säkerhetsrisk som en sådan möjlighet till förvaring innebär. Enligt bör väskförvaring inte godtas vid någon form av säkerhetskontroll. Skälen för regeringens förslag: Säkerhetskontrollagen i sin nuva- rande lydelse innehåller regler om förvaring av väskor och andra föremål vid två olika situationer. Den första situationen är när en person medger att själv bli kontrollerad men vägrar att låta en medförd väska eller annat föremål bli undersökt (6 § tredje stycket). Föremålet skall då få lämnas till förvaring om den som verkställer kontrollen inte anser det vara olämpligt och personen får därefter inte vägras tillträde. Om det befinns vara olämpligt att ta emot föremålet för förvaring skall innehavaren nekas tillträde om han eller hon alltjämt vägrar att tillåta undersökning av föremålet. Möjligheten att ta emot okontrollerade föremål till förvaring avser dock inte fall när personen helt vägrar att underkasta sig någon form av kontroll och inte heller beviljas undantag från kontrollen. Också i det fallet skall personen vägras tillträde (6 § första stycket). Säkerhetskontroll bygger i huvudsak på frivillig medverkan av den som skall kontrolleras. En tvångsvis genomsökning av ett föremål, t.ex. en väska, som någon medför förutsätter att de villkor som ställs upp i 28 kap. är uppfyllda, dvs. att misstanke om brott kan riktas mot personen. Den andra situationen avser fallet när ett farligt föremål påträffas vid kontrollen, men föremålet inte tas i beslag enligt regler (7 § första stycket). Det kan t.ex. vara fråga om en pennkniv som påträffas utan att det föreligger misstanke om brott (prop. 1980/81:114 s. 25). I detta fall skall personen uppmanas att lämna föremålet till förvaring och om så inte sker och personen inte av domstolen beviljas tillträde med föremålet i behåll, skall personen vägras tillträde och får avlägsnas från domstolslokalen (7 § andra och tredje styckena). ursprungliga förslag till lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling innehöll endast bestämmelser om förvaring i det fall ett farligt föremål påträffas men inte tas i beslag (se prop. 1980/81:114 bilaga 1). Förslaget om möjlighet att lämna föremål till förvaring utan kontroll enligt 6 § infördes genom propositionen utan närmare motivering (prop. 1980/81:114 s. 24). En liknande ordning gäller enligt 6 och 7 §§ lagen (1988:144) om säkerhetskontroll i , medan lagen (1970:926) om särskild kon- troll på flygplats saknar bestämmelser om förvaring av föremål. förslag innebär att vad som gäller för säkerhetskontroll vid domstolsförhandling (särskild säkerhetskontroll) också skall gälla vid allmän säkerhetskontroll. har uttalat som sin bestämda uppfattning att dom- stolarna inte bör ta emot föremål som besökare vägrar att låta under- sökas eftersom en sådan behandling kan medföra stora risker. I stället bör personer som inte medverkar till sådan kontroll vägras tillträde. Även Länsrätten i ställer sig tveksam till att förvaring tillåts av föremål som inte har undersökts. Invändningarna gäller alltså bara den möjlighet till förvaring som föreskrivs i 6 § tredje stycket säkerhetskontrollagen. Såvitt känt har den nuvarande ordningen med möjlighet till förvaring inte inneburit några tillämpningsproblem. En förutsättning som framgår av bestämmelsen är att den som genomför kontrollen inte anser det vara olämpligt att föremålet lämnas till förvaring. Avsikten är att t.ex. förhindra att en sprängladdning lämnas till förvaring. I samband med en allmän säkerhetskontroll kan det naturligtvis bli fråga om ett större antal föremål som skall förvaras. Dessutom kan den som utför kontrollen förväntas ha sämre överblick över de personer som omfattas av kontrollen än vid särskild säkerhetskontroll, som normalt omfattar ett mindre antal personer. Det skulle i vissa fall kunna vara enkelt att t.ex. lämna ett okontrollerat föremål till förvaring men under- kasta sig kontrollen i övrigt, att gå in i lokalen och därefter snabbt lämna den utan att ta med sig föremålet, utan att detta förhållande uppmärk- sammas. Därmed skulle en sprängladdning kunna placeras i domstolens lokaler för att detonera utan att den som begår gärningen kommer till skada. Även om svårigheten att kontrollera att föremål som lämnas till förvaring inte lämnas kvar när personen lämnar domstolen, talar emot en möjlighet att över huvud taget ta emot okontrollerade föremål för förvaring, skulle sådana svårigheter i förekommande fall kunna vara skäl att vägra förvaring med hänvisning till att det inte bedöms som lämpligt. Också vid särskild säkerhetskontroll kan andra orsaker än farhågan att ett föremål kan innehålla exempelvis sprängmedel utgöra skäl för att finna det olämpligt att ta emot ett föremål till förvaring (se prop. 1980/81:114 s. 24). Det är inte heller möjligt att ha skilda regler om förvaring för särskild och allmän säkerhetskontroll, eftersom även den senare formen av kontroll kommer att omfatta personer som är kallade och t.o.m. skyldiga att infinna sig till en förhandling. Regeringen bedömer att nuvarande utrymme för att vägra att ta emot okontrollerade föremål till förvaring har varit tillräckligt för att förhindra attentat och annat. Med hänsyn till att kontrollåtgärderna inte bör göras mer ingående än vad deras ändamål kräver, bör möjligheten att ta emot okontrollerade föremål finnas kvar och också gälla vid allmän säkerhetskontroll. Bedömningen ändras inte av det faktum att allmän säkerhetskontroll ofta kommer att utföras av andra än polismän, eftersom kontrollen skall ske enligt polismyndighetens anvisningar och under ledning av polisman. Även om möjligheten till förvaring av okontrollerade föremål varit tillräcklig och alltså bör finnas kvar kan regeringen, mot bakgrund av det konstaterat ökade antalet hot mot domstolarna, emellertid inte helt bortse från de negativa remissynpunkter som lämnats i frågan. Regeringen bedömer att det finns möjligheter att ytterligare minska utrymmet för att ta emot okontrollerade föremål och att detta även i proportionalitetshänseende får anses godtagbart. Bestämmelsen bör därför ändras så att det tydligt framgår att förvaring bara skall tillåtas när kontrollanten gör bedömningen att det kan anses lämpligt. I och med en sådan ändring ställs det större krav för att domstolen skall tillåta förvaring av föremålet och det ställer också större krav på individuell prövning. Eftersom utrymmet för att ta emot okontrollerade föremål för förvaring alltså minskar, bör risken för att en sprängladdning eller något annat farligt föremål lämnas in för förvaring också minska ytterligare något. När det gäller förvaring av väskor m.m. bör även en annan fråga som gäller samordning av olika bestämmelser beröras. Frågan tas inte upp i , men vid behandlingen av reglerna om säker- hetskontroll i uppmärksammade motsvarande samordningsbehov beträffande bestämmelserna i lagen (1988:144) om säkerhetskontroll i (bet. 1998/99:KU7 s. 11). Det avser förhållandet mellan bestämmelserna om förvaring av okontrollerade föremål (6 § säkerhetskontrollagen) och de som medger att väskor och andra föremål som medförs eller påträffas i lokalerna får undersökas (5 § samma lag). Eftersom de föremål som, sedan det bedömts lämpligt, tagits emot till förvaring har lämnats just för att de inte skall behöva undersökas bör det liksom i lagen om säkerhetskontroll i införas en bestämmelse om att dessa föremål bara får undersökas om särskilda skäl föreligger. Det skall finnas särskilda omständigheter som tyder på att väskan eller föremålet behöver undersökas och det skall föreligga risk för brott som innebär allvarlig fara för liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egendom om det förvarade föremålet inte undersöks. De krav som ställs för att föremålen skall få undersökas är jämförbara med dem som anges i 23 § polislagen (1984:387). 10 Sanktioner för störande av ordningen vid domstolsförhandling Regeringens bedömning: Påföljden för rättegångsförseelse enligt 9 kap. 5 § bör inte förändras. Förslaget i Riksåklagarens rapport: I rapporten för att öka skyddet för anställda inom domstolarna och åklagarväsendet, föreslår arbetsgruppen att påföljden för störande av ordningen vid domstols- förhandling enligt 9 kap. 5 § skärps från penningböter till böter eller fängelse . Skälen för regeringens bedömning: Det förslag om straffskärpning som den gemensamma arbetsgruppen med företrädare för Riksåklagaren, , och Säkerhetspolisen lämnat har sin bakgrund i kritik som framförts från polis- och åklagarhåll i remissförfarandet av rapporten skydd för anställda inom domstolarna och åklagarväsendet (Åklagarväsendets rapport 1995:7). I rapporten framhålls bl.a. vikten av en kraftfull processledning med stöd av 5 kap. 9 § . Kritiken avser att processledningen i domstolarna i vissa fall är svag och att långtgående störande inslag tillåts vid rättegångar utan att det sker något ingripande från ordförandens sida. Även några tingsrätter har anfört att domarens ansvar för processledningen eventuellt bör förtydligas. Arbetsgruppen anför att straffbestämmelsen i 9 kap. 5 § rättegångs- balken inte tillämpas av domstolarna annat än i sällsynta undantagsfall samt att en möjlig förklaring kan vara att påföljden penningböter är alltför mild för att vara avskräckande och att ett ingripande därför upp- fattas som meningslöst. Det påpekas att detta särskilt kan vara fallet när det gäller störande personer som saknar eller har låga inkomster och som visar ett uttalat förakt för rättsväsendet, t.ex. medlemmar av s.k. mc-gäng som i grupp bevistar en rättegång mot en tilltalad gängmedlem. Förslaget om straffskärpning är därmed avsett att öka domstolens auktoritet och ge rättens ordförande större möjligheter att sätta makt bakom orden. I remissförfarandet har även ifrågasatt om inte fängelse skall införas som påföljd för den som stör ordningen i rättssalen. Riksåklagaren tar också upp frågan om ordningen vid domstolsför- handlingar och förslaget om straffskärpning i sitt remissyttrande över . Regeringen vill understryka vikten av att ordningen upprätthålls vid domstolsförhandlingar och det ansvar som åvilar rättens ordförande att så sker. Detta framgår klart av bestämmelserna i 5 kap. 9 § och 9 kap. 5 § . Ordföranden har genom dessa bestämmelser getts möjlighet att tillgripa vissa sanktioner att utvisa, häkta och döma personer till penningböter. Det störande uppträdandet kan även utgöra brott mot regler, t.ex. olaga hot enligt 4 kap. 5 § eller störande av förrättning enligt 16 kap. 4 § . Brott som förövats inför rätta kan i viss utsträckning efter ansvarsyrkande tas upp av domstolen genom ett förenklat förfarande som inte fordrar förundersökning eller stämning (se 19 kap. 5 §, 23 kap. 22 § och 45 kap. 2 § ). bestämmelser innebär alltså att ordningsstörningar av mer allvarligt slag redan är kriminaliserade och kan bestraffas med strängare påföljder än penningböter. För att ordningen skall upprätthållas krävs det alltså ett aktivt agerande från ordförandens sida, men även åklagaren bör bidra genom att upp- märksamma och handla när uppträdandet kan utgöra ett brott enligt . Det saknas underlag för att bedöma orsaken till att de straffbestämmelser som finns sällan tillämpas. Det torde dock även vara så att inte heller möjligheterna att visa ut och att häkta störande personer, dvs. mer ingripande och kännbara åtgärder, tillämpas särskilt ofta. Enligt regeringens mening innehåller redan den befintliga lagstift- ningen sammantagen de sanktioner som behövs för att upprätthålla ordningen under domstolsförhandlingar. Det saknas därför anledning att skärpa påföljden för rättegångsförseelser enligt 9 kap. 5 § rättegångs- balken. 11 Överklagande Beslut om särskild säkerhetskontroll skall liksom inte kunna överklagas (se prop. 1980/81:114 s. 17 och 137). Vikten av att frågan om säkerhetskontroll behandlas med största skyndsamhet gör sig gällande också i förhållande till beslut om allmän säkerhetskontroll. Även om sådana beslut fattas i administrativ ordning bör alltså det rådande förbudet mot att överklaga gälla även beslut om allmän säkerhetskontroll. Förbudet att överklaga beslut om säkerhetskontroll innebär fortfarande att det inte heller går att överklaga ett beslut om att någon skall undantas från säkerhetskontroll enligt 3, 6 respektive 7 §§. Det går inte heller att överklaga ett beslut enligt 3 § om att en person som annars skulle vara undantagen skall omfattas av kontrollen när särskilda skäl talar för detta. Inte heller kan ett beslut där domstolen har avslagit en begäran om säkerhetskontroll överklagas. Det bör redan av en underrubrik till bestämmelsen, som till sin lydelse kvarstår oförändrad, framgå att ett beslut som rör säkerhetskontroll inte får överklagas. Lagändringarna bör träda i kraft . Regeringen har för avsikt att utvärdera den nya lagstiftningen när den varit i kraft . 13 Ekonomiska konsekvenser Införandet av allmän säkerhetskontroll i domstol medför kostnader för inköp av metalldetektorer och annan teknisk utrustning samt kostnader för de ordningsvakter som skall tjänstgöra vid inpasseringskontrollen. Utöver detta kan vissa kostnader tillkomma för att ställa i ordning förvaringsutrymmen för väskor m.m. som tagits med till domstolens lokaler. De föreslagna lagändringarna beräknas inte medföra något behov av ombyggnationer av domstolarnas entréer. Inköp av vakttjänsterna och den tekniska utrustningen sker centralt med möjlighet för domstolarna att vid behov rekvirera den aktuella utrustningen och personalen från av kontrakterat vaktbolag. Flera domstolar som yttrat sig över har anfört att kostnaderna för säkerhetskontroller inte bör belasta domstolens budget (, ) eller i vart fall fordrar ett budgettillskott (, , ). Enligt uppfattning är det naturligt att kostnaderna för säkerhetskontrollerna belastar domstolsväsendets anslag och att den som beslutar om kontrollen också bör ha det ekonomiska ansvaret. Såsom angivits tidigare (6.4) anser regeringen att kostnader för säkerhetskontroller som inte avser polispersonals medverkan bör belasta den som beslutar om åtgärden, dvs. Förslaget kommer inte innebära fler beslut om särskilda säkerhetskontroller. Avsikten är i stället att öka förutsättningarna för kontroller utförda av ordningsvakter. Några kostnadsökningar för polisen är därför inte att vänta. Det är svårt att i förväg bedöma behovet av säkerhetskontroller i landets domstolar. Därmed är det också svårt att beräkna de ekonomiska konsekvenserna av förslaget. I budgetpropositionen för föreslår regeringen att domstolsväsendets anslag höjs med . har godkänt förslaget. Reformen bedöms kunna finansieras inom ramen för detta resurstillskott. 14 Författningskommentar 14.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar Förslaget innebär i många avseenden inga större ändringar av den lagstiftning som gäller . Det rör sig i stället huvudsakligen om tillägg till nuvarande bestämmelser, för att ytterligare öka säkerheten vid landets domstolar. För en utförlig kommentar till de oförändrade delarna i lagen och de bakomliggande övervägandena till lagstiftningen, hänvisas till specialmotiveringen i förarbetena till lagen om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar (prop. 1980/81:114 s. 18 27). För att återspegla utvidgningen av lagens tillämpningsområde ändras rubriken till lag om säkerhetskontroll i domstol. Dessutom har under- rubriker införts i lagen. 1 § I paragrafens första stycke anges att säkerhetskontroll får genomföras som allmän eller särskild säkerhetskontroll. Begreppet säkerhetskontroll omfattar både allmän och särskild säkerhetskontroll. Av lagtexten framgår när bestämmelserna gäller för någon av kontrollformerna eller för båda. Förutsättningarna för allmän säkerhetskontroll framgår av paragrafens nya andra stycke, vilka har diskuterats ingående i avsnitt 5 och 6.1. För att en sådan säkerhetskontroll skall få genomföras krävs att det finns någon indikation på en säkerhetsrisk, vilken inte behöver vara hänförlig till någon viss person eller något visst mål vid domstolen. Även om det därmed fordras en viss konkretisering av säkerhetsrisken är avsikten inte att kravet skall ställas allt för högt. Även något diffusa och allmänt riktade hot eller befarade risksituationer kan föranleda allmän säkerhetskontroll. Det måste dock vara fråga om en risk för sådana kvalificerat brottsliga gärningar som också krävs för särskild säkerhetskontroll. Förutsättningarna har i lagtexten uttryckts så att det måste finnas anledning att befara att det i en domstols lokaler kan komma att förövas brott som innebär en allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom. Den tidigare bestämmelsen har förts över till ett nytt tredje stycke med det förtydligandet att den avser förutsättningarna för särskild säkerhetskontroll. Dessa förutsättningar (se prop. 1980/81:114 s. 18 f.f.) har inte ändrats och liksom krävs det att risken i samband med en viss domstolsförhandling skall kunna relateras till särskilda omständigheter och att det skall vara fråga om en konkret risk för brott med sådana allvarliga följder som anges i andra stycket. Allmän säkerhetskontroll kan komma i fråga också som ett alternativ eller komplement till särskild säkerhetskontroll. Allmän säkerhets- kontroll är dock inte en förutsättning för särskild säkerhetskontroll, utan för varje beslut måste en prövning göras av förutsättningarna för den aktuella kontrollen. I varje enskilt fall måste även en proportionalitets- prövning göras så att ett godtagbart skydd uppnås med minsta möjliga inskränkning av grundlagsskyddade rättigheter. I många situationer torde det vara tillräckligt att vidta andra säkerhetsåtgärder än säkerhetskontroll, t.ex. att ha väktare eller ordningsvakter tillgängliga i domstolens lokaler, att genomföra vissa förhandlingar i särskilt lämpliga lokaler, att använda sig av videokonferens där detta är möjligt, osv. När en allmän eller särskild säkerhetskontroll genomförs är det dessutom viktigt att de grundlagsskyddade fri- och rättigheterna i övrigt beaktas. Ett beslut om säkerhetskontroll och genomförandet därav måste sålunda alltid ske med beaktande av skyddet mot påtvingat kroppsligt ingrepp, förhandlingsoffentligheten, anonymitetsskyddet samt rätten i övrigt att yttra sig och inhämta information. 2 § Paragrafen innehåller bestämmelser som avser beslut om säkerhets- kontroll, vilket har diskuterats i avsnitt 6.2. Av paragrafens nya första stycke framgår att det är domstolens chef som i administrativ ordning skall besluta om allmän säkerhetskontroll. Beslutanderätten får dock delegeras till någon annan lagfaren domare vid domstolen. Bestämmel- serna om vem som skall besluta om särskild säkerhetskontroll har inte förändrats i sak. Däremot har det förtydligats att det under pågående förhandling är rätten som fattar beslut om sådan kontroll. Detta skall ske i den sammansättning som rätten har vid förhandlingen. Beslut som meddelas före förhandlingen skall däremot fattas av den som skall vara ordförande vid förhandlingen. Såsom några remissinstanser har påpekat gäller detta utan undantag, dvs. även i överinstanserna (jfr Lagrådets yttrande, prop. 1980/81:114 s. 200 f.). Den som fattar beslut om säkerhetskontroll enligt denna paragraf har även att besluta om särskilda undantag från säkerhetskontroll enligt 6 och 7 §§. Före varje beslut om säkerhetskontroll skall domstolen samråda med polismyndigheten i det distrikt där kontrollen skall äga rum. När det gäller särskild, men inte allmän, säkerhetskontroll i brottmål skall liksom samråd ske också med åklagaren i målet. Detta framgår av paragrafens nya andra stycke. Beslutet bör avfattas skriftligt och en kopia skall skickas till dem med vilka samråd skett. Vid särskild säkerhetskontroll bör även offentliga försvarare och partsombud underrättas om beslutet. I vissa fall kan det finnas anledning att informera även andra (se prop. 1980/81:114 s. 20). Det torde vara lämpligt att också underrätta åklagarmyndigheten om beslut om allmän säkerhetskontroll. I förekommande fall bör även kriminalvårdsmyndighet som ombesörjer inställelse av personer till förhandlingar underrättas om säkerhetskontroll som kan påverka transportplaneringen. Även i övrigt kan det vara lämpligt att offentliggöra beslutet, t.ex. genom att anslå det på lämpliga ställen i domstolens lokaler. Särskilda föreskrifter om underrättelse av beslut har inte ansetts erforderliga. Paragrafens nya tredje stycke klargör att beslut om allmän säkerhets- kontroll skall avse , utan att någon viss , veckor eller månader längsta tidsperiod anges. Därigenom understryks att tiden för kontrollen måste fastställas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet och inte slentrianmässigt till en angiven tidsperiod. Vidare anges att beslutet, vid behov, skall innehålla uppgift om vilken eller vilka lokaler som beslutet avser. Med lokaler avses den fastighet eller den adress som beslutet avser (se avsnitt 6.2). Det är alltså inte fråga om att i beslutet specificera vilka utrymmen i domstolsbyggnaden som omfattas av säkerhetskontrollen. I stycket klargörs slutligen också att beslut om särskild säkerhetskontroll skall avse en viss förhandling. 3 § I paragrafen finns bestämmelser om vilka personer som omfattas av de olika formerna av kontroll. Detta kommenteras i avsnitt 6.3. I det nya första stycket anges omfattningen av allmän säkerhetskon- troll. Med domstolens lokaler avses inte bara domstolens egna lokaler, utan också sådana lokaler som normalt används för andra ändamål (se avsnitt 6.2). Kontrollen avser besökare, varmed avses i princip alla som kommer till domstolens lokaler. Kontrollen omfattar alltså inte bara åhörare och andra som besöker domstolen utan anknytning till något särskilt mål eller ärende, utan även parter, vittnen, målsägande och andra som kallats till en viss förhandling. Även om begreppet besökare i normalt språkbruk knappast omfattar domstolens anställda har det för tydlighets skull uttryckligen angetts att de anställda är undantagna. Vidare föreskrivs att nämndemän och andra som infinner sig i domstolens lokaler på grund av utövning av allmän tjänst eller offentligt uppdrag samt advokater generellt är undantagna från kontrollen. Bortsett från tillägget av personer som infinner sig i domstolens lokaler på grund av ett offentligt uppdrag, motsvarar detta de kategorier av personer som varit generellt undantagna från säkerhetskontroll (se prop. 1980/81:114 s. 21 f.). Utökningen av undantagskretsen till att omfatta också personer som i domstol fullgör ett offentligt uppdrag motiveras av att t.ex. pensionerade domare som fullgör vissa dömande uppgifter samt offentliga försvarare och biträden som inte är advokater, mot bakgrund av sitt förordnande och uppdrag inte särskilt skall behöva undantas från kontroll för att överhuvudtaget komma in i domstolens lokaler, utan bör omfattas av det allmänna undantaget. Domstolen har, såsom vid särskild säkerhetskontroll, möjlighet att om särskilda skäl talar för det utvidga kretsen av personer som är undantagna från kontroll.