prop · GP0327 · 2001-10-09 00:00:00 — Detta följer av paragrafens sista mening, som har utformats i överensstämmelse med rådets direktiv /43/EG av om genomförandet av principen om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung och rådets direktiv /78/EG av om inrättande av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet. Först prövas om bestämmelsen kriteriet eller förfaringssättet objektivt kan motiveras av ett berättigat mål. Därefter prövas om medlen för att uppnå detta mål är lämpliga och nödvändiga. Det skall med andra ord inte föreligga några alternativa handlingssätt. Ett mål skall vara värt att skydda i sig och vara tillräckligt viktigt för att motivera att det ges företräde framför principen om likabehandling. Exempel på berättigade mål kan vara när en högskola tar hänsyn till väsentliga samhälleliga och sociala intressen, såsom strävanden att främja jämställdhet mellan kvinnor och män och främjande av lika rättigheter och möjligheter oavsett etnisk tillhörighet, eller handikappolitiska mål. Hänsyn till regionalpolitiska och socialpolitiska intressen vid exempelvis rekrytering till högskolan bör även godtas. Om en högskola exempelvis följer ett av staten uppställt nationellt mål att motverka social snedrekrytering, bör detta utgöra ett berättigat mål som kan motivera ett förfarande som innebär att någon som omfattas av lagens skydd missgynnas. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 10.2, anger i vilka situationer diskrimineringsförbuden i 7 och 8 §§ gäller. I punkten 1 anges att förbuden gäller när en högskola beslutar om tillträde till högskoleutbildning eller vidtar någon annan åtgärd som har betydelse för tillträdet och tar alltså sikte på sökande till en utbildning vid en högskola. Vem som är att betrakta som sökande följer av 2 § och har behandlats i avsnitt 8. Skyddet mot diskriminering omfattar hela tillträdesförfarandet, från det att en sökande har anmält att han eller hon vill antas till en utbildning till dess att beslut fattas om antagning. När det i paragrafen talas om en högskolas beslut om tillträde innefattar detta också sådana fall där Verket för högskoleservice på uppdrag av en högskola biträder med antagning. Förutom själva tillträdesbeslutet omfattar förbuden alla åtgärder och underlåtenheter som föregår detta. Förfaranden vid hanteringen av ansökningshandlingar, urval, tester, intervjuer och andra prövningar som en högskola kan vidta under ett antagningsförfarande omfattas också. Det är inte någon förutsättning att ett beslut om tillträde har fattats. Även en ensam sökande till exempelvis forskarutbildning som inte blir antagen kan göra gällande diskriminering under förfarandet. Förbudet innebär inte någon skyldighet att vid likvärdiga meriter anta den som har en viss könstillhörighet, etnisk tillhörighet eller sexuell läggning eller som är funktionshindrad. Av andra punkten följer att förbuden mot diskriminering skall gälla när en högskola beslutar om examination eller gör någon annan bedömning av en studieprestation, och enligt tredje punkten när en högskola beslutar eller gör någon annan liknande bedömning i fråga om tillgodoräknande av utbildning, anstånd med studier eller fortsättning av studier efter studieuppehåll, byte av handledare, indragning av handledare och andra resurser vid forskarutbildning, eller utbildningsbidrag för doktorander. Beslut om examination eller någon annan bedömning av en studieprestation innebär att betygsättning, bedömning av olika delmoment i en kurs, bedömning av prestation under praktik och andra situationer som har examinerande karaktär skall omfattas av lagens skydd mot diskriminering. Beslut om examination innefattar också utfärdande av examens- och kursbevis (6 kap. 15 och 16 §§ och 8 kap. 24 § högskoleförordningen [1993:100]). En högskola som staten är huvudman för får besluta om att en student får tillgodoräkna sig utbildning (6 kap. 12 och 13 §§ och 8 kap. 16 § högskoleförordningen). Om det finns särskilda skäl, får en sådan högskola medge att den som är antagen till grundläggande högskoleutbildning får anstånd med att påbörja studierna eller får fortsätta studier efter studieuppehåll enligt närmare föreskrifter som meddelas av (7 kap. 20 § högskoleförordningen). Vidare skall en statlig högskola besluta om byte av handledare, om en doktorand begär det (8 kap. 9 § högskoleförordningen), och högskolan kan också besluta om indragning av rätt till handledning och andra resurser för doktorander (8 kap. 10 § högskoleförordningen). Förevarande paragraf omfattar också det fallet att doktoranden inte får tillbaka sin rätt till handledning och övriga resurser som har dragits in (8 kap. 11 § högskoleförordningen). Enligt förordningen (1995:938) om utbildningsbidrag för doktorander kan utbildningsbidrag lämnas till den som antas eller redan har antagits till en forskarutbildning vid ett statligt universitet eller en statlig högskola eller vid i , som är en enskild utbildningsanordnare. En ansökan om utbildningsbidrag prövas av fakultetsnämnden eller av lärarrådet vid i (7 och 18 § §). Samtliga redovisade beslut omfattas av diskrimineringsförbuden. Liknande prövningar som görs av en enskild utbildningsanordnare eller en högskola med en kommun eller ett landsting som huvudman omfattas av förbuden mot diskriminering. Detta uttrycks i lagtexten genom att förbuden omfattar när en högskola också gör någon annan liknande bedömning. Fjärde punkten tar sikte på när en högskola vidtar en ingripande åtgärd mot en student. Med ingripande åtgärd avses en konkret åtgärd som är till nackdel för studenten. Exempel på detta är varning och avstängning (jfr 10 kap. 2 § första stycket högskoleförordningen [1993:100]). Även ett handlande kan utgöra en ingripande åtgärd. Att en lärare exempelvis vägrar att låta en student närvara i undervisningen utan att något beslut har fattats om avstängning eller vidtar åtgärder i syfte att provocera en student att sluta kan utgöra en ingripande åtgärd. Vidare kan en högskolas trakasserier mot en student utgöra en ingripande åtgärd. Enligt 10 § gäller förbudet mot direkt diskriminering i vissa situationer, där det är möjligt att skapa en likartad situation för en person med funktionshinder som för en person utan sådant funktionshinder genom att göra lokalerna tillgängliga och användbara. Paragrafen har behandlats i avsnitt 10.2. Att en person har ett funktionshinder kan medföra att en likartad situation inte föreligger jämfört med en person utan funktionshinder. Det är dock ofta möjligt att kompensera den begränsning ett funktionshinder innebär för förmågan att genomföra studier genom att vidta stöd- och Åtgärder som kan komma i fråga är sådana som avser att förbättra den fysiska tillgängligheten till högskolan och därtill hörande lokaler (tillgänglighet) liksom att i möjligaste mån göra dessa lokaler användbara för funktionshindrade (användbarhet). Det kan vara fråga om förändringar av lokalernas utformning, såsom höga trösklar, heltäckningsmattor, avsaknad av hiss, placering av dörröppnare, utformning av toalettutrymmen och liknande. Det kan också handla om god ventilation för den som är allergiker, teleslingor och god akustik för personer med nedsatt hörsel, synskadades behov av kontrast och förstärkt belysning m.m. (1987:10) samt lagen (1994:847) om tekniska egenskapskrav på byggnadsverk, m.m. innehåller redan bestämmelser med krav på tillgänglighet och användbarhet för personer med nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga. Att däremot neka en funktionshindrad person utbildning av skäl som hänför sig till att den sökande inte har sakliga förutsättningar för utbildningen utgör en godtagbar förklaring och innebär inte att den funktionshindrade har diskriminerats. De krav på förkunskaper och studieprestationer, liksom examinationskrav och betygskriterier som ställs upp för studenter i högskolan kan inte heller i sig utgöra någon diskriminering. Att en högskola skall känna till alla de hinder eller begränsningar som till följd av ett funktionshinder kan uppstå i den miljö som finns på högskolan är orimligt att kräva. De anpassningsåtgärder som kan vara nödvändiga att vidta kan i det enskilda fallet kräva mer tid, större kostnader eller för stora förändringar än vad som kan vara rimligt att kräva av en högskola. Högskolans ansvar att vidta olika stöd- eller anpassningsåtgärder måste därför begränsas. Skyldigheten att vidta åtgärder för att undgå ansvar för diskriminering bör endast gälla när detta skäligen kan krävas av högskolan. Vad som är skäligt får bedömas från fall till fall. En viktig faktor är självfallet kostnaden för åtgärdens vidtagande. Kostnaden bör ställas i relation till högskolans ekonomiska situation. Bedömningen här bör alltså ta sikte på förmågan att bära kostnaden. Högskolans ansvar för anpassningsåtgärder bör gälla oavsett om högskolan söker eller har möjlighet att erhålla statliga bidrag som täcker kostnaden eller delar av den. Även förhållandena på högskolan bör kunna få betydelse. Vad finns det för faktisk möjlighet att vidta en åtgärd och vilka ansträngningar krävs? Vilken effekt förväntas den vidtagna åtgärden få för den funktionshindrades möjligheter att genomföra sina studier? Kommer den funktionshindrade personen att kunna genomföra studierna effektivare än om åtgärden inte vidtas? Om effekten endast blir marginell bör det typiskt sett, sammantaget med en kostnad som inte är obetydlig, peka på att det inte skäligen kan krävas att högskolan vidtar anpassningsåtgärden. Vållas högskolan annan olägenhet till följd av åtgärdsskyldigheten? Kan åtgärderna medföra betydande olägenheter under en eventuell installation eller byggnation? Hur snabbt förväntas åtgärden kunna vidtas? Av betydelse är också vilken omfattning utbildningen har. Är det fråga om t.ex. kortare kurser kan detta förhållande tala för att det inte är skäligt att kräva att högskolan vidtar åtgärden i fråga. Paragrafen är tillämplig, när en högskola beslutar om tillträde till högskoleutbildning och under utbildningen. Det sistnämnda uttrycket tar sikte på det fallet att funktionshindret uppstår som den berörda personen genomgår högskoleutbildning. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 12, innehåller förbud mot repressalier. En student eller en sökande får inte utsättas för repressalier på grund av att han eller hon har anmält högskolan för diskriminering. Med anmälan avses att studenten eller sökanden har underrättat de ombudsmän som anges i 16 § eller på annat sätt anmält högskolan för att få en fråga om diskriminering prövad enligt lagen. Förbudet mot repressalier skyddar inte bara den student eller den sökande som anser sig ha blivit utsatt för diskriminering och anmält detta utan även en student eller en sökande som för någon annan persons räkning anmäler högskolan för diskriminering omfattas av förbudet. En sökande eller en student får inte heller utsättas för repressalier på grund av att han eller hon har medverkat i en utredningen enligt lagen, dvs. påtalat för egen eller annans räkning att högskolan inte fullgör sin skyldighet att exempelvis utreda och förhindra trakasserier eller som lämnar uppgifter under utredningen. Förbudet riktar sig mot högskolan. Högskolans ansvar innefattar den som på högskolans vägnar kan fatta beslut om en student eller en sökande eller kan vidta ingripande åtgärder mot honom eller henne. Det förbjudna förfarandet repressalierna avser inte bara ett handlande från högskolans sida utan tar sikte också på situationer där högskolan låter bli att handla. Det förbjudna förfarandet skall vara till nackdel för studenten eller den sökande och kan exempelvis vara att studenten får en ofördelaktig behandling i undervisningen. Paragrafen har behandlats i avsnitt 10.2. Av paragrafen följer att en enskild utbildningsanordnare som har examenstillstånd är skyldig att till en sökande som inte har antagits till en utbildning lämna skriftlig uppgift om vilken utbildning och vilka andra meriter den person har som antogs till utbildningen. Att denna skyldighet föreligger för högskolor med offentlig huvudman följer av offentlighetsprincipen och behöver inte särskilt föreskrivas i lagen. Endast faktiska uppgifter såsom arten och omfattningen av utbildning, arbetslivserfarenhet och liknande omfattas av uppgiftsskyldigheten. Det är inte fråga om att lämna ut vitsord eller andra värdeomdömen. Vidare gäller skyldigheten bara meriter för den som har antagits till utbildningen. En sökande som inte erhåller uppgifter kan vända sig till en ombudsman för att få hans eller hennes bistånd. Genom paragrafens första stycke åläggs huvudmannen för högskolorna en skyldighet att ersätta studenter och i vissa fall sökande för den kränkning som olika brott mot lagen innefattar. Skadeståndsskyldigheten vilar på den fysiska eller juridiska person som ansvarar för högskolan. När det är fråga om en högskola med offentlig huvudman är det alltså staten, en kommun eller ett landsting som har att betala skadestånd. I andra fall ligger ansvaret på den enskilda utbildningsanordnaren, dvs. den enskilda fysiska eller juridiska person som anordnar utbildningen. Skyldigheten avser s.k. allmänt eller ideellt skadestånd. Paragrafen är att se som en specialföreskrift i fråga om huvudmannens skyldighet att utge ersättning för kränkning genom sådant handlande eller sådan underlåtenhet som avses i lagen. Varken denna paragraf eller lagen i övrigt innehåller några bestämmelser om ersättning för ekonomisk skada. Frågan om en student eller en sökande har rätt till sådan ersättning på grund av diskriminering eller något annat brott mot lagen skall bedömas enligt andra regler, främst 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207), när det är fråga om en offentlig högskola medan det beträffande enskilda utbildningsanordnare närmast blir aktuellt att tillämpa utomobligatoriska skadeståndsprinciper och i vissa fall obligationsrättsliga principer, t.ex. om en student skiljs från utbildningen på ett sätt som kan anses strida mot den enskilda utbildningsanordnarens åtagande mot studenten, jfr avsnitt 13.1. Vidare kan en talan om principalansvar komma att föras enligt 3 kap. 1 § skadeståndslagen mot såväl en enskild som en offentlig utbildningsanordnare. Vid beräkningen av det allmänna skadeståndet skall en viss ledning kunna hämtas från de principer som utvecklas vid tillämpning av jämställdhetslagen (1991:433), lagen (1999:130) om åtgärder mot etnisk diskriminering i arbetslivet, lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder och lagen (1999:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell läggning. Av betydelse vid beräkningen av skadeståndet kan vara diskrimineringens eller repressaliernas art och omfattning, de faktiska omständigheterna kring förfarandet samt i någon mån avsikten och bevekelsegrunderna hos den som gjort sig skyldig till kränkning. I princip bör gälla att ett avsiktligt förfarande eller en avsiktlig underlåtenhet leder till ett högre skadestånd än ett oavsiktligt. Ytterst måste det alltid bli fråga om att fastställa skadeståndet efter en bedömning av alla relevanta omständigheter i det särskilda fallet. När ett åsidosättande av lagen får mer allvarliga konsekvenser, såsom då en sökande på grund av diskriminering har nekats tillträde till en högskoleutbildning som han eller hon annars skulle ha fått, bör ett riktmärke kunna vara att det allmänna skadeståndet bestäms till ungefär samma nivå som när någon nekas en anställning. Om ett åsidosättande får mindre allvarliga konsekvenser, bör det allmänna skadeståndet normalt vara lägre. Om en högskola inte vidtar åtgärder för att utreda och förhindra trakasserier, bör högskolans eventuella förklaring beaktas vid fastställandet av skadeståndets storlek. Det faktum att en högskola bryter mot flera regler får ses som en försvårande omständighet som typiskt sett bör medföra att skadeståndet sätts högre än annars hade blivit fallet. Allmänt skadestånd skall betalas i tre olika fall som anges i författningstexten. Det första fallet aktualiseras bara i förhållande till studenter, medan de andra och tredje fallen tar sikte på såväl sökande som studenter. Enligt andra stycket kan skadeståndet jämkas, ytterst till noll, om det är skäligt. Det får därvid beaktas om högskolan har gjort verkliga försök att komma till rätta med situationen, låt vara att de kan ha varit något otillräckliga, och det skall kunna beaktas om högskolans företrädare har visat vilja att snabbt rätta till de felaktigheter som inträffat. Det skall vara möjligt att ta hänsyn också till att en högskola har ställs inför särskilda svårigheter, såsom när de närmare omständigheterna trots en noggrann utredning inte har kunnat klarläggas eller saken av något annat skäl har varit särskilt svårbedömd. Att åsidosättandet knyter an till en studiesituation som högskolan inte direkt kan kontrollera, såsom vid arbetsplatsförlagd praktik, kan också föranleda en jämkning av det allmänna skadeståndet. Vidare kan jämkning komma i fråga, om en högskola spontant eller efter påpekande vidtar rättelse av ett diskriminerande handlande eller när en indirekt diskriminering är helt oavsiktlig och högskolan varken insett eller bort inse att tillämpningen av bestämmelsen, kriteriet eller förfaringssättet medförde diskriminering. När en jämkning övervägs, bör dock den kränkte studentens eller sökandens intressen beaktas, och är det fråga om en allvarligare kränkning bör en jämkning komma i fråga bara i mycket särpräglade undantagssituationer. Bestämmelser om preskription finns i 19 §. Paragrafen har behandlats i avsnitt 13.1. Av paragrafen framgår att ett beslut av en högskola med offentlig huvudman alltid kan överprövas på den grunden att det strider mot något av diskrimineringsförbuden i 7 eller 8 § och 9 § 1, 3 eller 4 eller 10 § eller förbudet mot repressalier enligt 11 §. Någon motsvarande rätt att överklaga finns inte beträffande beslut av enskilda utbildningsanordnare. Rätten att överklaga enligt förevarande paragraf tar sikte på lärosätenas beslut i egentlig bemärkelse och inte på någon annan typ av åtgärd eller faktiskt handlande som i och för sig kan innefatta t.ex. diskriminering. Av bl.a. 31 § verksförordningen (1995:1322) framgår att lärosätena är skyldiga att dokumentera sina beslut (jfr 1 kap. 5 § högskoleförordningen [1993:100]). Enligt första stycket andra meningen skall överklagandenämnden bifalla överklagande under två förutsättningar, nämligen dels att eller högskolans beslut strider mot något av de angivna förbuden, dels att detta kan antas ha inverkat på utgången i ärendet. det framstår som klart att beslutet skulle ha blivit detsamma även om ingen diskriminering eller några repressalier förekommit, skall beslutet inte upphävas, men i sådant fall kan studenten eller sökanden ha rätt till allmänt skadestånd enligt 13 §. Det är dock tillräckligt att felaktigheten kan antas ha haft någon inverkan för ett bifall till överklagandet. Om överklagandenämnden finner att lärosätet har satt något av förbuden åt sidan, kan det leda till att nämnden måste pröva även andra förhållanden som vägts in i beslutet, annars kan det inte bedömas om diskrimineringen eller repressalierna har påverkat ärendets utgång. Det förutsätts dock att den prövningen blir relativt begränsad, eftersom det bara är i klara fall som det inte kan anses ens antagligt att en överträdelse av förbuden har påverkat utgången. Vid bifall skall överklagandenämnden inte fatta något nytt beslut i eller högskolans ställe, utan återförvisa ärendet. Ärendet skall dock visas åter enbart om det behövs. Av andra stycket framgår att paragrafen är subsidiär i förhållande till de bestämmelser om överklagande som finns i andra författningar. När det finns andra föreskrifter om överklagande, skall en student eller en sökande använda sig av den möjligheten och kan då åberopa även att beslutet står i strid mot förbuden mot diskriminering eller repressalier. Exempelvis kan beslut av en disciplinnämnd om avstängning överklagas till allmän förvaltningsdomstol (12 kap. 4 § högskoleförordningen). Vidare innehåller högskoleförordningen bestämmelser om att vissa beslut enligt förordningen, t.ex. beslut om att en sökande inte uppfyller kraven på behörighet för att bli antagen till grundläggande högskoleutbildning, kan överklagas till (12 kap. 2 § högskoleförordningen). Ett beslut kan överklagas av den student eller den sökande som beslutet angår. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 14, anges att beslut av enligt denna lag inte får överklagas. Paragrafen har behandlats i avsnitt 15. I första stycket anges att , Ombudsmannen mot etnisk diskriminering, Ombudsmannen mot diskriminering på grund av sexuell läggning och skall se till att lagen följs. Av 30 § andra stycket jämställdhetslagen (1991:433), 21 § andra stycket lagen (1999:130) om åtgärder mot etnisk diskriminering i arbetslivet, 5 § lagen (1994:749) om och 16 § andra stycket lagen (1999:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell läggning följer att dessa ombudsmän utses av regeringen. Om en student eller en sökande vänder sig till en ombudsman och ärendet huvudsakligen rör en annan ombudsmans ansvarsområde, skall ärendet överlämnas till rätt ombudsman. Ombudsmännen skall enligt andra stycket i första hand förmå högskolorna att frivilligt följa lagen. En högskola är enligt tredje stycket skyldig att på uppmaning av någon av ombudsmännen lämna de uppgifter om förhållanden i verksamheten som kan vara av betydelse för tillsynen. Vidare är en högskola skyldig att lämna uppgifter när en ombudsman biträder en begäran av en sökande att få ut meriter enligt 12 §. Av paragrafens första stycke framgår att mål om skadestånd enligt lagen skall handläggas enligt vad som är föreskrivet i om rättegången i dispositiva tvistemål. Andra stycket innehåller ett undantag från huvudregeln i 18 kap. 1 § om att part, som tappar målet, skall ersätta motpartens rättegångskostnader. Undantaget innebär att vardera parten skall bära sin rättegångskostnad även om någon av parterna har förlorat målet. En förutsättning för detta är att den part som har förlorat målet hade skälig anledning att få tvisten prövad. Det kan avse fall då en ombudsman för en talan för att få till stånd ett vägledande avgörande och det framstår som obefogat att strikt hålla fast vid principen om att den förlorande parten skall ersätta motpartens rättegångskostnader, omständigheterna har varit sådana att talan har varit befogad eller bevis- eller rättsläget kan ha varit mycket svårbedömt. Av ordalydelsen framgår att målet skall ha avgjorts efter en prövning i sak för att andra stycket skall bli tillämpligt. Motsvarande undantagsregel från huvudregeln i 18 kap. 1 § finns i 5 kap. 2 § första stycket lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. Av jämställdhetslagen (1991:433), lagen (1999:130) om åtgärder mot etnisk diskriminering i arbetslivet, lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder och lagen (1999:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell läggning följer att tvister enligt dessa lagar skall handläggas enligt lagen om rättegången i arbetstvister. Paragrafen har behandlats i avsnitt 16. Rätt att föra talan Första stycket anger att , Ombudsmannen mot etnisk diskriminering, Ombudsmannen mot diskriminering på grund av sexuell läggning eller har rätt att föra skadeståndstalan för en student eller en sökande. Det ankommer på ombudsmännen att bestämma om en ombudsmans biträde är behövligt och lämpligt. En students eller en sökandes samtycke är dock en förutsättning för att en ombudsman skall kunna föra en talan. Om en Prop. 2001/02:27 ombudsman för en talan för en students eller en sökandes räkning, blir