prop · GP0330 · 2001-10-16 00:00:00 — Ordförandeskapets slutsatser från dessa möten återfinns i bilagorna 13, Skr. 2001/02:30 14 och 15. Vidare avhölls ett informellt möte inom ramen för i , som ett led i förberedelserna inför Europeiska rådets möte i . Dagordningen dominerades av regerings- konferensen för att förbereda unionen inför den kommande utvidgningen. Inför Europeiska rådets möten har statsministern samrått med . Inför mötet i deltog även utrikesministern vid samrådet med nämnden. Information om resultaten från toppmötena har lämnats av statsministern i kammaren när det gäller mötet i , inför av statsministern och utrikesministern när det gäller mötet i da Feira, inför kammaren av utrikesministern när det gäller mötet i samt i kammaren av statsministern när det gäller mötet i . 2.1Europeiska rådets möte i Vid mötet i enades stats- och regeringscheferna om ett nytt strategiskt mål för unionen för det kommande decenniet: att bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, med möjlighet till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och en högre grad av social sammanhållning. För att uppnå målsättningen enades man om en strategi med tre huvudkomponenter: Att förbereda övergången till en kunskapsbaserad ekonomi genom satsningar på IT samt forskning och utveckling, genom att främja konkurrenskraft och genom att fullborda den inre marknaden. Att modernisera den europeiska sociala modellen, genom att investera i människor och bekämpa social utslagning. Att stimulera tillväxt genom att föra en sund och hållbar makroekonomisk politik. På svenskt initiativ beslöts även att EU bör anta ett mål om full sysselsättning. Man enades vidare om ett stort antal konkreta åtgärder, med tidtabeller, för att uppnå det strategiska målet. Det beslöts också att sysselsättningsgraden inom unionen för skulle uppgå till (för kvinnor). Mötet beslöt även att skulle genomföra uppföljnings- möten varje vår i syfte att säkerställa en effektiv övervakning av de framsteg som görs. Ett viktigt verktyg i uppföljningsarbetet är den s.k. öppna samarbetsmetoden. Utifrån gemensamma målsättningar och riktlinjer, i vissa fall med konkreta måldatum, förväntas medlemsstaterna genomföra dessa nationellt. Med stöd av indikatorer, som skall utgöra riktmärken, skall länderna jämföra sig med varandra. Erfarenhetsutbyte och grupptryck skall utgöra drivkraft för ett närmare europeiskt samarbete, som är förenligt med den nationella självbestämmanderätten. Europeiska rådets möte i 1920 Vid mötet i togs ett viktigt steg framåt när det gäller det relevanta skattepaketet. Ett kompromissbeslut uppnåddes, som innebar bl.a. att direktiven skall träda i kraft efter att överenskommelser om informationsutbyte med tredjeland uppnåtts samt efter en övergångs- period . Det beslöts också att arbetet skulle bedrivas vidare omfattande alla delar av skattepaketet så att ett slutgiltigt antagande av direktiven och genomförandet av hela skattepaketet kunde uppnås senast . Beslut fattades vidare om att skulle inträda i euro-området, vilket därefter formellt bekräftades av Ekofin. På det konfliktförebyggande området betonades, på svenskt initiativ, principer. Vidare antogs en handlingsplan för Nordliga dimensionen för åren 20002003. betonade vikten av att de kandidatländer som påbörjat utvidgningsförhandlingar skulle ges möjlighet att komma ikapp och att de bäst förberedda av dem skulle kunna öppna samtliga förhandlingskapitel . Differentierings- principen underströks. Mötet följde även upp besluten från toppmötet i bl.a. antogs en handlingsplan, e-Europa 2002 ett informationssamhälle för alla, för kunskapssamhällets utveckling. Vidare beslöts att en social agenda, som ett ramverk för de sociala frågorna inom Lissabonstrategin, skulle utarbetas inför toppmötet i . 2.3Europeiska rådets informella möte i Mötet i var av informell karaktär och några slutsatser antogs således inte. Mötet var ett led i förberedelserna inför Europeiska rådets möte i . Dagordningen dominerades av regeringskonferensen för att förbereda unionen för nya medlemmar. De frågor som behandlades var flexibel integration, majoritetsröstning samt kommissionens samman- sättning och röstviktning i rådet. 2.4Europeiska rådets möte i I dominerades mötesförloppet av regeringskonferensen och det nya fördrag, , som antogs (se även kap. 6). Enligt det nya fördraget skall kommissionen bestå av en ledamot från varje medlemsstat från , fram till dess att unionen består av 27 medlemsstater. Därefter skall ett nytt beslut fattas på basis av jämlik rotation. Vad gäller röstviktning enades man om en fördelning av rösterna efter utvidgningen som bl.a. innebar att möjligheten för tre stora medlemsstater att blockera beslut bibehölls, även i en union med 27 För svensk del innebar uppgörelsen inte något försämrat inflytande i rådet. Kvalificerad majoritetsröstning utökades. Reglerna för Skr. 2001/02:30 s.k. flexibel integration ändrades vidare i och med att antalet medlemsstater som krävs för närmare samarbete fastställdes till åtta, i stället för som tidigare en majoritet av medlemsstaterna. I och med det nya fördraget togs således ett väsentligt steg framåt i utvidgningsprocessen då de institutionella förändringar som behövs för utvidgningen därmed antagits. Mötet uttryckte även sitt stöd för den arbetsplan för utvidgnings- förhandlingarna som kommissionen föreslagit. Det slogs fast att differentieringsprincipen fortsatt gäller. En förhoppning uttrycktes att unionen skulle vara redo att ta emot nya medlemsstater som är klara för detta så att de kan delta i nästa val till . Mötet antog vidare en social agenda som satte ramarna för arbetet för de sociala frågor som faller inom Lissabonstrategin. På grundval av beslut fattade av i inleddes en anslutningsprocess som omfattade de tio kandidatländerna från samt . öppnades bilaterala regeringskonferenser för inledande av medlemskapsförhandlingar med , , , , och . På förslag av kommissionen fattade i beslut att också inleda förhandlingar med , , , och . Även , som aktiverat sin EU-ansökan, inkluderades. Bilaterala regeringskonferenser öppnades , och anslutningsförhandlingarna omfattar därmed tolv kandidatländer. I fattades även beslut om att ge status som kandidatland, dock utan att några anslutningsförhandlingar inleddes. De bilaterala regeringskonferenserna för de tolv förhandlande länderna fortskred enligt plan. Då EU:s medlemsstater kommit fram till en gemensam förhandlingsinställning inleds förhandlingar med kandidatlandet och förhandlingskapitlet öppnas. Under det portugisiska ordförandeskapet öppnades 71 förhandlingskapitel medan 50 kapitel stängdes provisoriskt, dvs. krävde inga ytterligare förhandlingar. gällde principen att ingenting är klart förrän allt är slutförhandlat. Det franska ordförandeskapet öppnade totalt 22 kapitel och stängde 30. Att fler kapitel öppnades var delvis en konsekvens av att länderna som förhandlat 2000 redan hade öppnat samtliga förhandlingskapitel. Detta faktum var i Skr. 2001/02:30 sig ett viktigt framsteg under det portugisiska ordförandeskapet. fler kapitel stängdes än under det andra, delvis som ett resultat av att gav högsta prioritet åt de institutionella frågorna som är en förutsättning för utvidgningens genomförande (se vidare kap. 43). Slutsatserna om utvidgningen från i Feira underströk bl.a. att det bör vara möjligt att kunna inleda förhandlingar på alla områden av regelverket med de kandidatländer som har nått längst i den grupp som började förhandla . presenterade kommissionen för fjärde gången översynsrapporter om framstegen i kandidatländerna. presenterade kommissionen en sammanfattande rapport. förutom allmänna och jämförande kommentarer om kandidatländernas framsteg en strategi för förhandlingarnas genomförande fram till . Kommissionen föreslog bl.a. en icke bindande färdplan (road map) för de tre nästkommande ordförandeskapen: det svenska, det belgiska och det spanska. i bekräftade allmänna rådets slutsatser beträffande kommissionens förslag till ny strategi för utvidgningsförhandlingarna. Under de tre angivna ordförandeskapen skulle unionen ha som prioritet att definiera gemensamma ståndpunkter, inklusive ståndpunkter om krav på övergångsarrangemang, i syfte att provisoriskt stänga de kapitel som angivits i färdplanen. I slutsatserna från stipulerades även att det var dags att ge nya impulser åt utvidgningsprocessen. i gavs i uppdrag att utvärdera de framsteg som gjorts i tillämpningen av denna nya strategi, för att kunna lämna nödvändiga riktlinjer så att processen framgångsrikt kan slutföras. 3.1.1Läget i förhandlingarna med kandidatländerna Kandidatländerna förutsätts överta och införliva med ett minimum av övergångslösningar. Förhandlingarna syftar till att fastställa på vilka villkor ett kandidatland skall anslutas till EU och hur eventuella övergångslösningar skall utformas. Kommissionen står i nära kontakt med kandidatländerna för att kunna hjälpa till med att lösa de problem som uppstår under förhandlingarna. hålls informerat om de framsteg som görs i förhandlingarna och skall ge sitt samtycke till de anslutningsfördrag som blir framförhandlade. Medlemsstaterna måste också ratificera anslutningsfördragen. För varje kandidatland hölls två förhandlingsmöten på ministernivå samt fyra möten på ställföreträdarnivå. Vid dessa möten sker det formella öppnandet och stängandet av de 31 förhandlings-kapitlen. Fram till utgången av 2000 hade respektive kandidatland på detta sätt provisoriskt stängt mellan 17 () och 6 () förhandlings- kapitel. Övriga länder hade provisoriskt stängt 16 (), 14 (och ), 13 (och ), 12 (), 10 Skr. 2001/02:30 (), 9 (), 8 () respektive 7 () kapitel. De kandidatländer som inledde förhandlingar öppnade 30 kapitel och stängde provisoriskt 18 kapitel under ordförandeskap. De som började förhandla öppnade 41 kapitel och stängde provisoriskt 32. Vid ingången av höstens franska ordförandeskap hade de först- nämnda länderna öppnat samtliga kapitel och stängde kapitel. Övriga öppnade under franskt ordförandeskap 22 kapitel och stängde 20. har hållits informerad om läget i utvidgningsförhandlingarna samt om särskilda förhandlingsfrågor. 3.1.2Det rättsliga och inrikes samarbetet inför utvidgningen med kandidatländerna öppnades förhandlingskapitlet om rättsliga och inrikes frågor för , , , , och . Rådet för rättsliga och inrikes frågor (RIF) antog en gemensam åtgärd om en kollektiv utvärderingsmekanism. En särskild rådsarbetsgrupp bestående av experter från medlemsländerna inrättades, och den bistår rådet och kommissionen med utvärderingar av kandidatländerna inom området för rättsliga och inrikes frågor. Kandidatländerna deltar inte i arbetet. Under det portugisiska ordförandeskapet fortsatte arbetet med länderrapporter om , , , och . Det franska ordförandeskapet slutförde länderrapporter om , , och . Det franska ordförandeskapet påbörjade en horisontell rapport om korruptionens utbredning i kandidatländerna. Mot bakgrund av den vikt som läggs vid de rättsliga och inrikes frågorna har regeringen fortsatt det intensiva institutionella samarbetet kring rättsliga och migrationspolitiska frågor med främst , och . 3.1.3 Kommissionens översynsrapporter och förslag till ny förhandlingsstrategi Kommissionen har lagt fram rapporter över de olika kandidatländernas framsteg. I sina bedömningar av kandidatländerna utgår kommissionen från de kriterier som i fastslog 1993, de s.k. Köpenhamnskriterierna. ett politiskt kriterium som innebär att kandidatländerna skall ha uppnått institutionell stabilitet, vilket garanterar demokrati, rättssäkerhet, mänskliga rättigheter och respekt för och skydd av minoriteter, ett ekonomiskt kriterium som innehåller två delkomponenter som anger att kandidatländerna skall vara fungerande marknadsekonomier samt ha förmågan att motstå konkurrensen och marknadskrafterna Skr. 2001/02:30 inom unionen, samt ett kriterium som gäller kandidatländernas förmåga att ta på sig de skyldigheter som följer av medlemskap i och att ansluta sig till målen för den politiska, ekonomiska och monetära unionen. Detta tredje kriterium avser kandidatlandets förmåga att överta och efterleva , samt kapaciteten hos dess administration och rättsväsende. I sin bedömning av kandidatländerna beträffande det politiska kriteriet konstaterar kommissionen att samtliga kandidatländer, förutom , liksom 1999 uppfyller kriteriet. Framsteg hade också gjorts i samtliga länder. Huvudsakliga problemområden rättssystemet, korruptionen, diskriminering av romerna och barnhemmen i var i stort desamma som 1999. Vad som dock var nytt 2000 var omnämnandet av handel med kvinnor och barn och bristande jämställdhet som problemområden. Under rubriken minoriteter kan noteras att framsteg i både och framhävdes. fick kritik på fundamentala områden som bristande civil kontroll av de militära styrkorna, allvarliga brister vad avser de mänskliga rättigheterna (såsom tortyr, fängelseförhållanden, restriktioner i press- och mötesfrihet). Trots detta framhävdes det positiva i att landet skrivit under vissa konventioner om mänskliga rättigheter. uppfyllde varken de politiska eller de ekonomiska kriterierna. (Beträffande hänvisas även till kap. Kommissionen gjorde i översynsrapporterna en tydlig inbördes rangordning mellan kandidatländerna enligt de ekonomiska kriterierna. Enbart och uppfyllde helt de båda ekonomiska kriterierna. Vad avser det tredje Köpenhamnskriteriet fick i stort sett samtliga länder kritik och detta avsåg främst själva tillämpningen av regelverket. Bristerna i denna var nära sammanflätade med de administrativa bristerna i länderna. I slutsatserna om den administrativa kapaciteten var det land som generellt fick det bästa betyget. Kommissionens strategiska dokument om utvidgningen som publicerades tillsammans med länderomdömena gav förslag till hur den fortsatta förhandlingsprocessen skulle hanteras. Den omfattade i princip fyra komponenter: en uppmaning till medlems- och kandidatländerna att söka lösa önskemålen om övergångsarrangemang, en indelning av begärda övergångsarrangemang med utgångspunkt från om de kan anses som acceptabla, förhandlingsbara respektive icke acceptabla, en möjlighet att tills vidare partiellt avföra ett förhandlingskapitel från Skr. 2001/02:30 förhandlingsbordet om de kvarvarande frågorna är få, begränsade och kan lösas först i ett senare skede, ett detaljerat arbetsprogram för de fortsatta förhandlingarna för de tre nästföljande ordförandeskapen, dvs. det svenska, det belgiska och det spanska. Förhandlingskapitel som ännu inte stängts provisoriskt fördelades i tre grupper för de nästföljande arton månaderna. De tre kommande ordförandeskapen uppmanades att under sina respektive perioder fastställa gemensamma förhandlingsståndpunkter för unionen inom de angivna kapitlen med sikte på att provisoriskt stänga Kommissionen föreslog att följande kapitel prioriteras under det svenska ordförandeskapet: de fyra friheterna, dvs. fri rörlighet för varor, tjänster, personer och kapital, bolagsrätt, kultur och audiovisuella frågor, socialpolitik och sysselsättning, miljö samt yttre förbindelser. Under det belgiska ordförandeskapet skulle ambitionen vara att stänga kapitlen konkurrenspolitik, transportpolitik, energi, beskattning, tullunion, jordbruk (särskilt veterinära och fytosanitära frågor), fiske, rättsliga och inrikes frågor samt finansiell kontroll. Under det spanska ordförandeskapet skulle ambitionen vara att stänga kapitlen jordbruk (återstående frågor), regionalpolitik och strukturfrågor, finansiella och budgetmässiga frågor, institutionella frågor samt övriga frågor. Kommissionen påpekade att uppdelningen av kapitel i arbets- programmet är icke-bindande och kan påskyndas i den mån kandidat- länderna har kommit så långt i sina förberedelser att de är redo att förhandla. Därigenom skulle principen om differentiering kunna tillämpas fullt ut. Vidare ansåg kommissionen att det är viktigt att de kandidatländer som började förhandla , och som är tillräckligt väl förberedda, gavs möjlighet att komma i kapp. Därmed skulle det bli möjligt att uppnå målsättningen från Europeiska rådets möte i Feira om att öppna alla förhandlingskapitel med de bäst förberedda kandidatländerna under 200l. Från svensk sida välkomnades att kommissionen lagt fram ett arbets- program. På svenskt initiativ framhöll allmänna rådet i sina slutsatser att arbetsplanen skulle vara vägledande och att processen skall kunna gå snabbare om förberedelserna i kandidatländerna så tillåter. meddelade inför sitt ordförandeskap att man skulle värna om denna flexibilitet för att säkerställa att principen om differentiering skulle kunna tillämpas fullt ut. 3.1.4 Förmedlemskapsstrategin: Europaavtalen och de finansiella instrumenten Som en följd av att i drog upp riktlinjerna för att erbjuda samtliga associerade länder i medlemskap i unionen utarbetades vid i en strategi för att möjliggöra deras framtida medlemskap förmedlemskapsstrategin. föranledde i att utveckla och förstärka Skr. 2001/02:30 denna strategi. Den förstärkta förmedlemskapsstrategin har två huvudsyften. Det första är att i ett dokument för respektive kandidatland, ett så kallat anslutningspartnerskap, ange vilka områden som bör prioriteras för att landet skall kunna kvalificera sig för EU-medlemskap. Detta uppdateras ca en gång . På basis av partnerskapet tar varje land sedan fram ett mer detaljerat nationellt åtgärdsprogram (National Plan for the Adoption of the Acquis, NPAA) för anpassningen till . Det andra huvudsyftet är att introducera kandidatländerna i EU:s arbetssätt, bl.a. genom att de kan delta i EU:s gemenskapsprogram och myndigheter. Gemenskapsprogrammen är öppna för samtliga kandidatländer, och förhandlingar om de tretton kandidatländernas första deltagande i en gemenskapsmyndighet, Miljöbyrån, slutfördes . Förmedlemskapsstrategins tre nyckelinstrument är Europaavtalen, de ovan nämnda anslutningspartnerskapen och de nationella programmen för antagande av samt det finansiella förmedlem- skapsstödet (Phare, Sapard och ISPA). Associeringsavtalen mellan EG och dess medlemsländer å ena sidan och de tio kandidatländerna i å andra sidan kallas Europaavtal. De utgör den legala grunden för relationerna mellan EU och dess kandidatländer och täcker deras politiska och ekonomiska relationer. Avtalens roll är att förse parterna med ett ramverk för kandidatländernas gradvisa integrering i unionen. Avtalen syftar till fri handel för industriprodukter och en gradvis liberalisering av handeln med jordbruksprodukter. trädde nya avtal i kraft som ytterligare liberaliserade handeln med jordbruksprodukter. Avtal om ömsesidigt erkännande på varuområdet (s.k. ) slutförhandlades med och , vilka avsevärt ökar dessa kandidatländers tillträde till den inre marknaden . Avtalen stipulerar och styr dessutom EU:s ekonomiska stöd till kandidatländerna. Avtalens efterlevnad följs upp i olika kommittéer och en gång sker möte i associeringsrådet på ministernivå. har vikten av övervakning, utvärdering och uppföljning av kandidatländernas införlivande och tillämpning av betonats, och vid i utvidgades Europaavtalsstrukturens uppgifter till att även inkludera en genomgång av ny EU-lagstiftning. Vid Europeiska rådets möte i beslutades att Phareprogrammet (1,) skulle inriktas på att stödja kandidatländernas ansträngningar för att möta de krav som skulle komma att ställas av ett EU-medlemskap. Två huvudområden identifierades, dels uppbyggnaden av institutioner med ansvar för genomförandet av EU:s regelverk (), dels stöd till tillhörande investeringar (ca 70 Skr. 2001/). kompletterades förmedlemskapsstödet med två nya program för stöd dels till strukturomvandling på miljö- och transportområdet (ISPA - ), dels till insatser på jordbruks- och landsbygdsområdena, Sapard (0,). En utvärdering som genomfördes av kommissionen visade att Phareprogrammets insatser för institutionsuppbyggnad genom partnersamverkan blivit en mycket uppskattad samarbetsform i kandidatländerna. Insatserna sker med hjälp av tjänstemän från EU:s medlemsländer som arbetar i kandidatländerna med att bygga upp relevant . Grundmodellen fortsatte att vidareutvecklas för att svara mot de nya behov som uppstått mot bakgrund av kandidatländernas framsteg i EU-anpassningen. Insatserna som tidigare inriktats mot fyra prioriterade områden jordbruk, miljö, finans samt rättsliga och inrikes frågor breddades till att omfatta även andra delar av . Möjligheten öppnades även för genomförandet av kortare insatser genom partnersamverkan. intensifierades förberedelserna för en decentralisering av ansvaret för genomförandet till kandidatländerna själva. Avsikten är att på detta sätt förbereda kandidatländerna för hanteringen av EU:s stöd efter anslutningen. 3.2Arbetsprogrammet för det svenska ordförandeskapet Det svenska ordförandeskapet presenterade sitt arbetsprogram för utvidgningen, i vilket man betonade att man i enlighet med slutsatserna från ville bana väg för ett politiskt genombrott i utvidgningsförhandlingarna. Med genombrott avsågs att, -så långt möjligt öppna alla kvarvarande kapitel för de bäst förberedda av de länder som började förhandla , -stänga så många kapitel som möjligt för samtliga länder, -påbörja diskussioner på några svåra kapitel (såsom transport och de veterinära och fytosanitära frågorna inom jordbrukskapitlet), -i enlighet med det uppdrag fått av i se till att riktlinjer fastställs för utvidgningsprocessens framgångsrika slutförande vid toppmötet i . I programmet betonades vidare differentieringsprincipen, att varje kandidatland skall bedömas utifrån sina egna meriter samt att möjligheten till att komma i kapp skall prägla förhandlingarna, i överensstämmelse med strategin från . Det svenska ordförandeskapet anförde att man skulle prioritera de kapitel som enligt kommissionens färdplan tilldelats . Därutöver var ambitionen att slutföra respektive föra förhandlingarna framåt vad avsåg ytterligare kapitel och eftersträva att enskilda kapitel skulle kunna stängas tidigare än vad färdplanen anvisar. Färdplanen ansågs i detta avseende vara ett golv snarare än ett tak med möjlighet att gå snabbare fram för dem som var redo för detta. 4 Den ekonomiska och monetära unionen EMU 4.1Den gemensamma valutan, euron inleddes den tredje etappen av EMU och den gemen- samma valutan, euron, infördes i elva av EU:s medlemsstater. beslutade rådet om den fasta omräkningskursen mellan euron och den grekiska drachman som skulle börja gälla , då inträdde i valutaunionen. upphörde följaktligen deltagande i ERM2, som är ett växelkurssystem för medlemsstater utanför valutaunionen där den nationella valutan varierar inom en viss variationsbredd gentemot euron. deltar enbart i ERM2. hölls en folkomröstning i om EMU. Med mot sade det danska folket nej till att införa euron. 4.2Samordning av ekonomisk politik Samordningen av den ekonomiska politiken mellan medlemsstaterna och inom unionen sker i . Det två viktigaste instrumenten är de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken samt Stabilitets- och tillväxtpakten med de nationella stabilitets- eller konvergensprogrammen. Vid Europeiska rådets möte i ställde sig mötet bakom en rapport om den ekonomisk-politiska samordningen under EMU:s tredje etapp. Från svensk sida betonades vikten av förenkling och öppenhet i syfte att öka förståelsen och den politiska legitimiteten för den ekonomiska politiken. Vid det efterföljande toppmötet i kom detta till uttryck i att direkt efter regeringschefernas behandling formellt kunde anta riktlinjerna för och delge dessa till massmedia. Vid det extra toppmötet i beslöts om en delvis ny procedur för de allmänna riktlinjerna i enlighet med slutsatserna från toppmötet i . I fortsättningen skall ett vårtoppmöte behandla ekonomiska och sociala frågor och i samband med detta ge vägledning åt arbetet med riktlinjerna. Vidare kan andra råds- konstellationer inkomma med synpunkter och förslag inom sina respektive ansvarsområden. Riktlinjerna breddas därmed till sitt sakliga innehåll.