prop · GO03111 · 2001-01-01 00:00:00 — Syftet med art- och habitatdirektivet och de nya bestämmelserna är dock att hänsynen till de olika skydds- och bevarandeområdena skall finnas med redan på det tidiga planeringsstadiet. Det handlar alltså om att planera rätt från början. Som det svenska regelverket är uppbyggt, kommer olika konkreta åtgärder som kan aktualiseras att prövas enligt de särskilda bestämmelser som gäller för dem, t.ex. som miljöfarlig verksamhet, täkttillstånd eller bygglov eller enbart utifrån de särskilda nya bestämmelserna om skyddet för särskilda skydds- och bevarandeområden. Det är ändå viktigt att det redan tidigt i planeringen görs bedömningar av vad den planerade markanvändningen kan komma att innebära. Detta gäller särskilt med hänsyn till art- och habitatdirektivets krav om att bedömningen också skall omfatta hur den planerade verksamheten i kombination med andra planer och projekt kan få konsekvenser för ett skydds- eller bevarandeområde. För den myndighet som har att pröva om en viss verksamhet eller åtgärd kan komma i konflikt med bestämmelsen i 4 kap. 8 § gäller det att i första ledet klargöra om den aktuella bestämmelsen över huvud taget är tillämplig. Frågan är då om den användning av mark och vatten och de verksamheter eller åtgärder som följer av användningen på något sätt kan påverka ett sådant område som skyddet avser. Såväl denna inledande bedömning som den fortsatta tillämpningen av bestämmelsen måste utgå från syftena med de aktuella direktiven. Det måste beaktas att bestämmelsen inte bara omfattar markanvändning inom de utpekade områdena utan också sådana åtgärder utanför dessa områden som kan påverka de livsmiljöer som skyddet avser. Nästa led i bedömningen är om den påverkan som kan följa av en verksamhet eller åtgärd som omfattas av markanvändningen är så betydande att tillstånd krävs enligt 7 kap. 28 a §. I sådant fall får den berörda markanvändningen inte medges om inte ett tillstånd enligt 7 kap. 28 a § har lämnats. Frågan om vilket underlag som krävs för denna bedömning kommer naturligtvis att variera beroende på karaktären hos den berörda verksamheten eller åtgärden. När det gäller en avgränsad byggnads- eller anläggningsåtgärd kan det ofta vara ganska enkelt att bedöma konsekvenserna för det skyddsintresse som föreligger. När det gäller mera omfattande projekt blir bedömningen svårare. Det gäller särskilt för projekt som kanske inleds med mera avgränsade åtgärder men som sedan förutsätts kunna utvecklas till en mera omfattande verksamhet. I sådana fall är det i allmänhet nödvändigt att redan vid den inledande bedömningen av projektet beakta den avsedda fortsatta utvecklingen. Det innebär att det i vissa fall också kan behövas en relativt omfattande konsekvensbedömning redan för den prövning som skall göras enligt 4 kap. 8 §. Att konsekvenserna av en verksamhet eller åtgärd måste vara tillräckligt klarlagda innan tillstånd enligt 7 kap. 28 a § lämnas följer av de ändringar som föreslås av vissa bestämmelser i 6 kap. . I fråga om bedömningen enligt 4 kap. 8 § kan följande tilläggas när det gäller större projekt som kan komma att utvecklas etappvis. Om projektet har en sådan karaktär att det utan olägenheter kan avbrytas efter en första etapp bör det kunna vara möjligt att vid bedömningen av projektets tillåtlighet enligt 4 kap. 8 § nöja sig med en konsekvensbedömning som är begränsad till den första etappen. Också det medgivande som då kan bli aktuellt, i form av en antagen plan eller ett tillstånd enligt särskild lag, förutsätts bli begränsat till att avse denna första etapp. Om de olika etapperna däremot har ett sådant inbördes samband, tekniskt, ekonomiskt eller på annat sätt, att ett medgivande att påbörja en första etapp i realiteten också innebär eller uppfattas som ett klartecken för kommande etapper, är det nödvändigt att konsekvensbedömningen redan från början tar hänsyn till och redovisar hur projektet kan komma att utvecklas och vilka försiktighetsmått som kan behöver vidtas för att undvika att verksamheten kommer i konflikt med direktivens skyddsintressen. För sådana projekt av större omfattning kommer en tillståndsprövning enligt 7 kap. 28 a § normalt att vara den lämpligaste formen för en fortsatt prövning av projektets förenlighet med de aktuella skyddsintressena. För den myndighet som vid tillämpningen av 4 kap. 8 § måste bedöma om situationen är sådan att ett tillstånd enligt 7 kap. 28 a § krävs, kan det ofta vara lämpligt att samråda med den berörda . 6 kap. 1 § Med hänvisningen till 7 kap. 28 a § införs kravet att en miljökonsekvensbeskrivning också behövs när frågor om tillstånd enligt bestämmelserna om särskilda skydds- och bevarandeområden skall prövas. 6 kap. 7 § Ett nytt fjärde stycke införs för att undvika oklarhet och för att bestämmelserna inte skall kunna anses strida mot art- och habitatdirektivets krav om konsekvensbedömningar avseende påverkan på miljön i de särskilda skydds- och bevarandeområdena. Tillägget innebär att en miljökonsekvensbeskrivning aldrig får sakna de uppgifter som behövs för att göra den prövning som avses i 7 kap. 28 b och 29 §§. Tillägget innebär vidare att en miljökonsekvensbeskrivning som upprättats enbart för prövningen enligt de nya bestämmelserna i 7 kap. inte behöver innehålla mer information än vad som är nödvändigt för den prövningen. 6 kap. 8 § Ett nytt tredje stycke införs. I ärenden som enbart avser en prövning enligt de nya bestämmelserna i 7 kap. 27 b och 29 §§ behöver kungörelseförfarandet tillämpas endast i den utsträckning som det behövs för prövningen eller för att allmänheten på lämpligt sätt skall få information om innehållet i beskrivningen eller beslutet. 7 kap. 27 § De områden som enligt art- och habitatdirektivet eller fågeldirektivet bör ingå i det europeiska Natura 2000-nätverket, skall framgå av förteckningen. Samma gäller områden som har beretts skydd enligt 28 §. Av förteckningen skall framgå vad som föranlett förtecknandet. I övrigt är ändringarna redaktionella följdändringar. Skydd för de områden som förtecknats med anledning av fågeldirektivet eller art- och habitatdirektivet följer av 28 a och 28 b §§. Med bestämmelserna genomförs kraven i artikel 4.5 jämförd med artikel 6.2-4 art- och habitatdirektivet i den svenska lagstiftningen. 7 kap. 28 § Ändringarna är följdändringar med anledning dels av att direktivens fullständiga beteckningar har tagits in i 27 §, dels av att områden inte pekas ut ensidigt av kommissionen utan väljs ut enligt ett särskilt förfarande enligt vad som anges i artikel 4.4 jämförd med 4.2 art- och habitatdirektivet. 7 kap. 28 a § Bestämmelsen innebär ett förbud mot att utan tillstånd bedriva verksamheter eller vidta åtgärder som på ett betydande sätt kan påverka miljön i ett område som har förtecknats enligt 27 §. Om det finns en sannolikhet för att en verksamhet eller åtgärd kan få betydande konsekvenser för ett sådant område, skall alltså den som avser att utöva verksamheten eller vidta åtgärden se till att den nödvändiga bedömningen görs och få den prövad. Av andra stycket framgår att tillstånd inte behövs för verksamheter och åtgärder som direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av områdena. Detta undantag överensstämmer med artikel 6.3 art- och habitatdirektivet. Undantaget gäller verksamheter och åtgärder som hänger samman med skötseln och förvaltningen av det berörda området. 7 kap. 28 b § får tillåta verksamheten eller åtgärden först efter att ha förvissat sig om att den är förenlig med direktivet. Det betyder att myndigheten skall förvissa sig om att verksamheten eller åtgärden, ensam eller tillsammans med andra pågående eller planerade verksamheter eller åtgärder, inte kan skada livsmiljön i området för den art eller de arter som avses att skyddas. Om området utsetts för bevarande av en viss livsmiljö och bedömningen visar att livsmiljön skulle komma att försämras rent fysiskt, kan alltså tillstånd inte lämnas med stöd av paragrafen. Bedömningen av vad som är en försämring måste naturligtvis ske med utgångspunkt i önskemålet att i området upprätthålla en gynnsam bevarandestatus för den art eller de arter som är typiska för livsmiljön. En försämring kan därför förutses om den yta som omfattas av livsmiljön minskar eller om verksamheten eller åtgärden skadar en viss fysisk struktur eller funktion som livsmiljön har och som är nödvändig för att upprätthålla en gynnsam bevarandestatus för de berörda arterna. Myndigheten skall också förvissa sig om att verksamheten eller åtgärden, ensam eller tillsammans med andra pågående eller planerade verksamheter eller åtgärder, inte innebär en sådan störning att den på ett betydande sätt försvårar möjligheten att i området bevara den art eller de arter som avses att skyddas. En störning avser inte de fysiska omständigheterna i området, utan de arter som lever och skyddas i området. Den störning som kan komma att inträffa måste vara betydande för att denna bestämmelse skall utgöra ett hinder för tillstånd. Ett visst mått av störningar kan alltså tålas. En störning är ofta begränsad i tiden. Dess intensitet, varaktighet och frekvens är därför viktiga faktorer i bedömningen. Också här måste bedömningen göras med utgångspunkt i syftet att upprätthålla en gynnsam bevarandestatus för den berörda arten. En störning som bidrar till en långsiktig negativ populationsutveckling för arten i området kan betraktas som en betydande störning. Samma gäller en störning som bidrar till att naturliga utbredningsområde i området minskar eller kan komma att minska. Med 28 a och 28 b §§ genomförs kraven i artikel 6.2 och 6.3 art- och habitatdirektivet. Kraven avser skyldighet att förebygga och skydda mot skador och störningar. Direktivets krav om att det skall göras en lämplig bedömning uppfylls genom ändringarna i bestämmelserna om miljökonsekvensbeskrivningar i 6 kap. jämfört med de övriga bestämmelserna i det kapitlet. Ett tillstånd kan inte beviljas om myndigheten inte får det underlag som behövs för att göra bedömningen att förutsättningarna för tillstånd är uppfyllda. 7 kap. 29 § Om en prövning enligt 28 b § leder till en slutsats som är negativ för intresset att i området bevara den livsmiljö eller den art som avses att skyddas, anges i 29 § att verksamheten eller åtgärden ändå kan komma att tillåtas. För tillstånd krävs då att de förutsättningar som anges i paragrafen uppfylls. Paragrafen motsvarar innehållet i artikel 6.4 art- och habitatdirektivet. I fråga om tvingande orsaker som har ett väsentligt allmänintresse kan följande sägas. Det skall vara fråga om en plan eller ett projekt som är oundgängligt för att skydda grundläggande intressen i människors liv, såsom hälsa, säkerhet och miljö, eller som är grundläggande för staten och samhället eller rör särskilda förpliktelser i samband med offentliga tjänster. Bara allmänna intressen kan hävdas mot direktivets bevarandeintressen. Projekt som endast gynnar ett företag eller enskilda kan alltså inte tillåtas med stöd av paragrafen. Allmänhetens intresse måste vara väsentligt. Det kan alltså inte röra sig om vilket allmänintresse som helst. Kortsiktiga ekonomiska intressen eller andra intressen som bara skulle ge kortsiktiga fördelar för samhället räcker förmodligen inte för att de skall gå före de långsiktiga bevarandeintressen som skyddas av direktivet. Skyldigheten att kompensera för de förlorade miljövärdena innebär att de negativa följderna av verksamheten eller åtgärden skall uppvägas. Om området utsetts i enlighet med art- och habitatdirektivet, är syftet att säkerställa ett sammanhängande europeiskt ekologiskt nät av särskilda bevarandeområden (Natura 2000). Kompensationsåtgärderna skall då innebära att Natura 2000-nätverket upprätthålls. Det kan medföra att ett annat område måste utses i stället för det skadade eller störda området. Enligt direktivet skall medlemsstaten underrätta kommissionen om de kompensationsåtgärder som vidtagits. Det kravet behöver inte föreskrivas i lag. Det är tillräckligt att föra in en sådan bestämmelse i en förordning som utfärdas av regeringen. På grund av de stränga förutsättningarna för att få meddela tillstånd enligt 29 § (alternativ skall saknas, tvingande orsaker av väsentligt allmänintresse skall föreligga och kompensationsåtgärder måste vidtas), krävs regeringens tillåtelse får att tillstånd skall få meddelas. I direktivet (artikel 6.4 andra stycket) anges ytterligare förutsättningar som skall gälla i vissa fall, nämligen när det berörda området innehåller en prioriterad livsmiljötyp eller en prioriterad art enligt art- och habitatdirektivet. Vid varje prövning enligt 29 §, är det alltså nödvändigt för regeringen att kontrollera vilka livsmiljöer och arter som är "prioriterade livsmiljötyper" eller "prioriterade arter" enligt direktivet. Regeringen avser att låta de särskilda förutsättningarna komma till uttryck i förordningen (1998:1252) om områdesskydd enligt m.m. 7 kap. 29 a § Den som ansöker om och får tillstånd beviljat med stöd av bestämmelserna i 29 § är skyldig att bekosta de nödvändiga kompensationsåtgärderna. Det får förutsättas att eventuella krav på kompensationsåtgärder i det konkreta fallet kommer att anges som villkor för tillståndet och att de åtgärder som det är fråga om preciseras där. Skyldigheten att bekosta åtgärderna bör avgränsas till de preciserade åtgärderna. På Lagrådets rekommendation återspeglas detta i paragrafen. Andra stycket gör det möjligt att undvika orimliga resultat i det enskilda fallet. Se vidare avsnitt 7.4. 7 kap. 29 b § I paragrafen anges som huvudregel att frågor om tillstånd enligt 28 a § skall prövas av i det län där det berörda naturområdet finns. För att så långt som möjligt undvika dubbla tillståndsförfaranden anges i andra stycket att en myndighet som tillståndsprövar en åtgärd eller en verksamhet i ett annat sammanhang till följd av bestämmelser i 9 eller 11-15 kap. skall pröva tillståndsfrågan enligt 7 kap. 28 a §. Samma gäller om verksamheten eller åtgärden är föremål för en dispensprövning till följd av de nämnda bestämmelserna. i det län där det berörda naturområdet finns skall i sådana fall beredas tillfälle att yttra sig. 8 kap. 1 § Bemyndigandet kompletteras så att föreskrifter om förbud kan meddelas i alla de avseenden som krävs enligt artiklarna 12 och 16 art- och habitatdirektivet samt artiklarna 5 och 9 fågeldirektivet. På Lagrådets rekommendation konsekvensändras sista meningen i första stycket. 11 kap. 9 § Innebörden av det nya fjärde stycket är att även om tillstånd för en vattenverksamhet inte krävs enligt bestämmelserna i 11 kap., så kan en viss verksamhet eller åtgärd vara sådan att den ändå kräver tillstånd enligt bestämmelserna i 7 kap. 28 a-29 b §§. Det blir då fråga om en vattenverksamhet som inte är tillståndspliktig enligt 11 kap. Tillståndsprövningen enligt 7 kap. kommer då alltså inte att göras av miljödomstolen utan av i det län där det berörda naturområdet finns (jfr 7 kap. 29 b §). På Lagrådets rekommendation skall dock bestämmelsen inte utformas så att den hindrar att åtgärder vidtas i nödsituationer. Bestämmelsen i 11 kap. 16 § kan knappast anses oförenlig med direktiven. 12 kap. 1 § För att undvika oklarhet påminns i första stycket om de särskilda tillståndskrav som följer av bestämmelserna i 7 kap. om särskilda skydds- och bevarandeområden. 12 kap. 2 § För att undvika oklarhet påminns i första stycket om de särskilda tillståndskrav som följer av bestämmelserna i 7 kap. om särskilda skydds- och bevarandeområden. 17 kap. 3 § Eftersom skyddet föreslås bli lika för områden som bör beredas skydd som för områden som har beretts skydd, bör en följdändring göras i 17 kap. 3 §. Regeringen bör få förbehålla sig att pröva tillåtligheten av verksamheter som kan antas mer än obetydligt skada naturvärdet i områden som har förtecknats enligt 7 kap. 27 §. 19 kap. 2 § Tillägget i första stycket är en följdändring med anledning av de nya bestämmelserna i 7 kap. 29 och 29 b §§. 21 kap. 7 § Tillägget i första stycket är en följdändring med anledning av de nya bestämmelserna i 7 kap. 29 och 29 b §§. 29 kap. 4 § Enligt paragrafen kan den som med uppsåt eller av oaktsamhet påbörjar eller bedriver en verksamhet eller vidtar en åtgärd utan tillstånd som föreskrivs i dömas för otillåten miljöverksamhet. Av 7 kap. 29 b § följer att den särskilda tillståndsfråga som avses i 7 kap. 28 a § blir i förekommande fall bedömd inom ramen för andra prövningar om tillstånd eller dispens i enlighet med 9 och 11-15 kap. En verksamhetsutövare skall inte behöva bli straffad i en situation då prövningsmyndigheten av en eller annan orsak har underlåtit att göra den särskilda prövningen enligt 7 kap. 28 a §. För att undvika detta, görs ett tillägg i 29 kap. 4 § med denna innebörd. 31 kap. 4 § Tillägget i första stycket är en följdändring med anledning av att de eventuella inskränkningar i markanvändning som kan behövas för att uppfylla art- och habitatdirektivets krav kommer att kunna grundas på de nya bestämmelserna i 7 kap. 28 a-29 §§ i stället för 12 kap. 6 §. Se vidare avsnitt 7.6. 31 kap. 5 § Ändringen är en följdändring med anledning av ändringen i 31 kap. 4 §. Eftersom en eventuell inskränkning i markanvändningen endast uppstår om tillståndsprövningen leder till ett negativt resultat, bör denna bestämmelse också gälla i fall som avses i den nya punkten 31 kap. 4 § 5. Se vidare avsnitt 7.6. Övergångsbestämmelserna Övergångsbestämmelserna utgår från att den tidigare lagstiftningen har tillämpats på ett sätt som är förenligt med art- och habitatdirektivets krav. Övergångsbestämmelserna gör tydligt att lagändringarna inte innebär att varje verksamhet som pågår när ändringarna träder i kraft måste tillståndsprövas enligt de nya bestämmelserna. Se vidare avsnitt 7.1.4. 9.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1966:314) om kontinentalsockeln 3 a § Tillägget i första stycket påminner om att också bestämmelser om särskilda skydds- och bevarandeområden gäller. Innebörden är att tillstånd enligt kontinentalsockellagen inte alltid är tillräckligt utan att sökanden i förekommande fall också måste skaffa sig nödvändiga tillstånd enligt de nämnda miljöbalksbestämmelserna. 9.3 Förslaget till lag om ändring i rennäringslagen (1971:437) 65 a § Ändringarna i andra stycket innebär en påminnelse om att en viss verksamhet eller åtgärd kan vara sådan att tillstånd krävs enligt bestämmelser om särskilda skydds- och bevarandeområden. Regeringens föreskriftsrätt gäller i fråga om naturvårds- och kulturmiljövårdshänsyn som därutöver kan behövas. Den angivna begränsningen i sista meningen gäller de föreskrifter som regeringen meddelar. Ändringarna behövs för att bestämmelserna inte skall strida mot art- och habitatdirektivet. 9.4 Förslaget till lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144) 8 § Ändringen är en följdändring med anledning av ändringarna i bestämmelserna om särskilda skydds- och bevarandeområden i 7 kap. . Innebörden är att tillstånd enligt ledningsrättslagen inte alltid är tillräckligt utan att sökanden i förekommande fall också måste skaffa sig nödvändiga tillstånd enligt de nämnda miljöbalksbestämmelserna. 9.5 Förslaget till lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149) 9 § Ändringen är en följdändring med anledning av ändringarna i bestämmelserna om särskilda skydds- och bevarandeområden i 7 kap. . Innebörden är att tillstånd enligt anläggningslagen inte alltid är tillräckligt utan att sökanden i förekommande fall också måste skaffa sig nödvändiga tillstånd enligt de nämnda miljöbalksbestämmelserna. 9.6 Förslaget till lag om ändring i skogsvårdslagen (1979:429) 4 § Ändringen behövs för att bestämmelsen inte skall strida mot art- och habitatdirektivet. Innebörden är att tillstånd enligt skogsvårdslagen inte alltid är tillräckligt utan att sökanden i förekommande fall också måste skaffa sig nödvändiga tillstånd enligt de nämnda miljöbalksbestämmelserna. 9.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet 5 b § Tillägget behövs för att bestämmelsen inte skall strida mot art- och habitatdirektivet. Innebörden är att tillstånd enligt lagen om kärnteknisk verksamhet inte alltid är tillräckligt utan att sökanden i förekommande fall också måste skaffa sig nödvändiga tillstånd enligt de nämnda miljöbalksbestämmelserna. 9.8 Förslaget till lag om ändring i (1987:10) 14 kap. 8 § Ändringen är en följdändring med anledning av ändringarna i 31 kap. 4 och 5 §§ . Bestämmelsen har formulerats i enlighet med Lagrådets rekommendation. 9.9 Förslaget till lag om ändring i jaktlagen (1987:259) 1 § Med tillägget påminns om att det för vissa verksamheter eller åtgärder krävs tillstånd enligt bestämmelser om särskilda skydds- och bevarandeområden. 5 § Med det nya tredje stycket införs ett bemyndigande att meddela föreskrifter om förbudet mot ofredande och om förutsättningar för undantag från förbudet. Bemyndigandet behövs för att regeringen skall kunna utfärda de förordningar som krävs för ett korrekt genomförande av artiklarna 12 och 16 art- och habitatdirektivet samt artiklarna 5 och 9 fågeldirektivet. 9.10 Förslaget till lag om ändring i minerallagen (1991:45) 3 kap. 6 § Tillägget innebär en påminnelse om att undersökningsarbete enligt minerallagen kan innefatta verksamheter eller åtgärder för vilka det krävs tillstånd enligt bestämmelser om skydd för särskilda skydds- och bevarandeområden. 9.11 Förslaget till lag om ändring i fiskelagen (1993:787) 1 kap. 3 § Tillägget innebär en påminnelse om att bestämmelser om särskilda skydds- och bevarandeområden också gäller. Verksamheter eller åtgärder som omfattas av fiskelagen kan vara sådana att det krävs tillstånd enligt de nämnda miljöbalksbestämmelserna. 9.12 Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet 7 kap. 13 § Tillägget innebär en påminnelse om att bestämmelser om särskilda skydds- och bevarandeområden också gäller. Verksamheter eller åtgärder som omfattas av lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet kan vara sådana att det krävs tillstånd enligt de nämnda miljöbalksbestämmelserna. Art- och habitatdirektivet RÅDETS DIREKTIV 92/43/EEG av om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter27 EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen, särskilt artikel 130s i detta, med beaktande av kommissionens förslag28, med beaktande av yttrande29, med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande30, och med beaktande av följande: Bevarande, skydd och förbättring av miljön, inbegripet bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter, är ett väsentligt mål av allmänt intresse som gemenskapen strävar efter att uppnå, vilket slås fast i artikel 130r i fördraget. EG:s åtgärdsprogram för miljön (1987-1992)31 innehåller bestämmelser om åtgärder för bevarandet av naturen och naturresurserna. Eftersom huvudsyftet med detta direktiv är att främja att den biologiska mångfalden bibehålls med beaktande av ekonomiska, sociala, kulturella och regionala behov, bidrar direktivet till det övergripande målet, som är en hållbar utveckling. För att upprätthålla den biologiska mångfalden kan det i vissa fall vara nödvändigt att upprätthålla eller till och med främja mänsklig verksamhet. På medlemsstaternas europeiska territorium pågår en ständig försämring av livsmiljöerna, och ett ökande antal vilda arter är allvarligt hotade. Eftersom de hotade livsmiljöerna och arterna utgör en del av gemenskapens naturliga arv och hoten mot dem ofta är av gränsöverskridande karaktär, är det nödvändigt att vidta åtgärder på gemenskapsnivå för att bevara dem. Med hänsyn till hoten mot vissa typer av livsmiljöer och vissa arter är det nödvändigt att definiera dessa som prioriterade, för att åtgärder för att bevara dem skall kunna genomföras snabbt.