prop · GO0340 · 2001-01-01 00:00:00 — De nationella sidorna skiljer sig åt och varje land kan själv bestämma utformningen. Eurosedlarna kommer att ges ut i sju valörer; 5, 10, 20, 50, 100, 200 och . De kommer att ha samma utseende i alla länder som deltar i valutaunionen. Med hänsyn till att euron är en helt ny valuta som skall införas under en kort övergångsperiod i elva av EU:s medlemsländer samt kommer att få en världsomspännade betydelse, torde man kunna utgå från att den kommer att vara särskilt utsatt för förfalskningsförsök både inom och utom valutaunionen. Särskilt stor kommer risken att vara för införandet. Inom ramen för det mellanstatliga samarbetet i EU:s tredje pelare har därför arbete utförts i syfte att förstärka det straffrättsliga skyddet mot penningförfalskning. I rekommendation nr 26 i handlingsplanen för bekämpande av den organiserade brottsligheten (EGT C 251, , s. 1) anges bl.a. att rådet och kommissionen, mot bakgrund av befintliga nationella och internationella instrument, bör överväga behovet av att införa gemensamma bestämmelser för att bekämpa efterbildning och förfalskning av sedlar och mynt inför införandet av den gemensamma valutan. I handlingsplanen för att på bästa sätt genomföra bestämmelserna i om upprättande av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa (EGT C 19, 23.1.1999, s. 1) anges under avsnittet Tillnärmning av straffrättsliga bestämmelser i medlemsstaterna, paragraf 46 b, att medlemsstaterna efter det att fördraget har trätt i kraft skall granska och vid behov tillnärma den nationella lagstiftningen bl.a. i fråga om penningförfalskning (skydd av euron). stats- och regeringscheferna i EU:s medlemsstater) höll ett särskilt möte i om skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa i EU. ansåg att när det gäller nationell straffrätt bör insatserna för att enas om gemensamma definitioner, grunder för åtal och påföljder i ett första skede koncentreras till ett begränsat antal sektorer av särskild betydelse, bl.a. ekonomisk brottslighet, innefattande förfalskning av euron (se Europeiska rådets slutsats nr 48). vidtogs i rådsarbetsgruppen gemenskapsrätt och nationell straffrätt inom EU:s rättsliga och inrikes samarbete (efter Amsterdamfördragets ikraftträdande, polissamarbete och straffrättsligt samarbete), den s.k. tredje pelaren, en genomgång av medlemsstaternas nationella lagstiftning vad avser penningförfalskning och utprångling av falska pengar m.m. analyserade arbetsgruppen medlemsstaternas lagstiftning och fann att det förelåg behov av att skapa ett rättsligt bindande EU-instrument som kompletterar bestämmelserna konvention. Arbetet resulterade i en resolution som antogs av för rättsliga och inrikes frågor (EGT C 171, , s. 1). Resolutionen innehåller huvudlinjerna i en framtida bindande rättsakt för medlemsstaterna i EU. I resolutionen anges därvid att bestämmelserna konvention skall utgöra en gemensam minimistandard för det straffrättsliga skyddet mot penningförfalskning för alla Europeiska unionens medlemsstater. Rådet noterar också att de medlemsstater som ännu inte är parter till konventionen har meddelat att de har för avsikt att ansluta sig till den. presenterade det tyska ordförandeskapet i EU ett förslag till rambeslut om förstärkning av det straffrättsliga skyddet mot förfalskning i samband med införandet av euron. Förslaget har behandlats av den ovan nämnda arbetsgruppen som, efter det att Amsterdamfördraget trädde i kraft, har bytt namn till arbetsgruppen för materiell straffrätt. Rambeslutet antogs vid för rättsliga och inrikes frågor (EGT L 140, 14.06.2000, s. 1). 5.2 Beslutsformen rambeslut Samarbetet i den tredje pelaren (polissamarbete och straffrättsligt samarbete) är mellanstatligt. Några beslutsbefogenheter på dessa samarbetsområden har inte förts över till EU eller några av unionens organ utan medlemsstaterna är bundna av de gemensamma besluten på i princip samma sätt som normalt följer av internationellt samarbete enligt folkrättens regler. I samband med att Amsterdamfördraget trädde i kraft infördes nya beslutsformer på tredje pelarens område. En av de nya beslutsformerna är rambeslut. Det uttalade syftet med rambesluten är att närma medlemsstaternas lagar och andra författningar till varandra. Rambesluten skall vara bindande för medlemsstaterna när det gäller det resultat som skall uppnås men överlämnar åt de nationella myndigheterna att besluta om form och tillvägagångssätt. De skall inte ha direkt effekt (se artikel 34.2 b i Fördraget om Europeiska unionen). Det innebär att de inte kan grunda rättigheter och skyldigheter för enskilda med mindre de har genomförts i nationell lagstiftning. Rambesluten medför en folkrättslig förpliktelse för att vid behov genomföra de åtgärder som krävs för att införliva beslutens innehåll med svensk rätt. De påverkar dock inte den grundläggande mellanstatliga karaktären av samarbetet (se prop. 1997/98:58, s. 20 ff.). Rambeslutens karaktär av mellanstatliga överenskommelser innebär att regeringens befogenhet att ingå sådana överenskommelser begränsas av bestämmelserna i 10 kap. 2 § regeringsformen. Enligt första stycket i detta stadgande får regeringen inte ingå en för riket bindande överenskommelse utan att har godkänt denna, om överenskommelsen förutsätter att lag ändras eller upphävs eller att ny lag stiftas eller om överenskommelsen i övrigt gäller något ämne i vilket skall besluta. Enligt tredje stycket får regeringen inte heller ingå en för riket bindande internationell överenskommelse utan att har godkänt den, om överenskommelsen är av större vikt. Eftersom det aktuella rambeslutet innehåller ett åtagande att ändra svensk lagstiftning, har det godkänts av . godkännande lämnades (prop. 1999/2000:85, bet. 1999/2000:JuU20, rskr. 1999/2000:217). 5.3 Rambeslutets huvudsakliga innehåll Rambeslutet är i svensk version bifogad som bilaga 4. Definitioner I artikel 1 anges att med konventionen avses den internationella konventionen om bekämpning av penningförfalskning av med tillhörande protokoll. Vidare anges att med pengar avses papperspengar (inklusive sedlar) och pengar av metall som är lagliga betalningsmedel, inklusive eurosedlar och euromynt som är lagliga betalningsmedel i enlighet med rådets förordning (EG) nr 974/98. Slutligen anges att med juridisk person avses varje enhet som har denna ställning enligt tillämplig nationell lagstiftning, med undantag av stater eller andra offentliga organ vid utövandet av de befogenheter som de har i egenskap av statsmakter samt offentliga internationella organisationer. Förhållandet till konvention I artikel 2 föreskrivs att rambeslutets syfte är att komplettera bestämmelserna konvention och underlätta medlemsstaternas tillämpning av den. Därför skall de medlemsstater som inte har anslutit sig till konventionen åta sig att göra detta. Åtagandena enligt konvention skall inte påverkas. Bestämmelser om vilka handlingar som utgör brott Artikel 3 punkt 1 föreskriver att varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att följande handlingar är straffbara: a. att i bedrägligt syfte framställa eller ändra pengar, oavsett vilka medel som har använts (motsvarar artikel 3.1 konvention), b. att i bedrägligt syfte prångla ut falska pengar (motsvarar artikel 3.2 konvention), c. att importera, exportera, transportera, ta emot eller anskaffa falska pengar i avsikt att prångla ut dem och med vetskap om att de är falska, d. att i bedrägligt syfte tillverka, ta emot, anskaffa eller inneha redskap, föremål, datorprogram eller alla andra instrument som är specifikt avsedda för att förfalska eller ändra pengar, eller hologram och andra delar av pengar som tjänar till att skydda mot förfalskning. Enligt punkt 2 i artikel 3 skall medverkan (medhjälp och anstiftan) till dessa brott vara straffbart. Dessutom skall försök till brott under punkterna a-c vara straffbart. I artikel 4 åläggs varje medlemsstat att vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de handlingar som anges i artikel 3 skall vara straffbara även när det rör sig om sedlar eller mynt som framställs eller har framställts med hjälp av lagliga anordningar eller material i strid mot de rättigheter eller villkor enligt vilka de behöriga myndigheterna får ge ut sedlar och mynt och utan dessa myndigheters samtycke. Detta syftar t.ex. på fall när anställda vid ett officiellt myntverk präglar mynt för egna ändamål. Bestämmelsen skall dock inte omfatta överskridanden av t.ex. den av fastställda mängd mynt och sedlar som får utges av medlemsstaternas behöriga mynt- och sedelutgivande myndigheter. Artikel 5 föreskriver att varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de handlingar som anges i artiklarna 3 och 4 är straffbara, a) när de begåtts före avseende framtida eurosedlar och mynt b) när de avser beslutade, men ännu inte utgivna sedlar och mynt inom valutor som redan är gällande betalningsmedel. Artikel 6 punkt 1 anger att varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att de gärningar som anges i artiklarna 3-5 medför effektiva, proportionella och avskräckande straffrättsliga påföljder, inbegripet frihetsberövande som kan leda till utlämning. Punkt 2 i artikel 6 föreskriver att brottet bedräglig framställning eller ändring av pengar, som anges i artikel 3.1 a, skall kunna bestraffas med fängelse varvid det maximala straffet inte skall understiga . Domsrätt Genom artikel 7 punkt 1 åtar sig varje medlemsstat att, utan att det påverkar punkt 2 i artikeln, vidta de åtgärder som är nödvändiga för att upprätta sin jurisdiktion beträffande de brott som anges i artiklarna 3-5, när brottet helt eller delvis har begåtts inom dess territorium. Vidare föreskrivs att artiklarna 8 och 9, såväl som artikel 17, konvention är tillämpliga på de brott som anges i artiklarna 3-5 i rambeslutet. I artikel 7 punkt 2 anges att, åtminstone de medlemsstater i vilka euron har antagits, skall vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa att åtal för penningförfalskning, åtminstone när det gäller euron, är möjligt oberoende av gärningsmannens nationalitet och oavsett var brottet har begåtts. Punkt 3 i artikel 7 föreskriver att om fler än en medlemsstat har jurisdiktion och möjlighet att åtala för ett brott som grundas på samma omständigheter, skall de berörda medlemsstaterna samarbeta för att avgöra vem av dem som skall lagföra gärningsmannen eller gärningsmännen. Målsättningen är att samtliga gärningsmän skall lagföras i en och samma medlemsstat. Ansvar och påföljder för juridiska personer Artiklarna 8 och 9 innehåller bestämmelser om ansvar och påföljder för juridiska personer. Artiklarna överensstämmer i tillämpliga delar med artiklarna 3 och 4 i rådets akt av ; andra protokollet till konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen (EGT C 221, , s. 11). I artikel 8 punkt 1 anges att varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att juridiska personer kan ställas till ansvar för de brott som anges i artiklarna 3-5 som till deras förmån begås av varje person som agerar antingen enskilt eller som en del av den juridiska personens organisation och som har en ledande ställning inom den juridiska personens organisation. Den ledande ställningen skall vara grundad på befogenhet att företräda den juridiska personen, befogenhet att fatta beslut på den juridiska personens vägnar, eller befogenhet att utöva kontroll inom den juridiska personen. Ansvar skall även kunna utkrävas av den juridiska personen då en person med ledande ställning till förmån för den juridiska personen gör sig skyldig till medhjälp eller anstiftan till de angivna brotten eller försök till brotten penningförfalskning (artikel 3.1 a) eller utprångling av falska pengar (artikel 3.1 b). Punkt 2 i artikel 8 föreskriver att, utom i de fall som redan avses i punkten 1, skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att en juridisk person kan ställas till ansvar när brister i övervakning eller kontroll, som skall utföras av en sådan person som avses i punkten 1, har gjort det möjligt för en person som är underställd den juridiska personen att begå ett brott som anges i artiklarna 3-5 till förmån för den juridiska personen. Artikel 8 punkt 3 anger att den juridiska personens ansvar enligt punkterna 1 och 2 inte utesluter lagföring av fysiska personer som är gärningsmän, anstiftare eller medhjälpare till brott som anges i artiklarna 3-5. Artikel 9 punkt 1 föreskriver att varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att en juridisk person som har fällts till ansvar i enlighet med artikel 8.1 kan bli föremål för effektiva, väl avvägda och avskräckande påföljder, som skall innefatta bötesstraff eller administrativa avgifter och som kan innefatta andra påföljder, såsom a) fråntagande av rätt till offentliga förmåner eller stöd, b) tillfälligt eller permanent näringsförbud, c) rättslig övervakning, eller d) rättsligt beslut om upplösning av verksamheten. Enligt punkt 2 i artikel 9 skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att en juridisk person som har ställts till ansvar i enlighet med artikel 8.2 kan bli föremål för effektiva, väl avvägda och avskräckande påföljder eller åtgärder. Territoriell tillämpning I artikel 10 anges att rambeslutet skall tillämpas på . Genomförande Artikel 11 punkt 1 föreskriver inom vilken tid medlemsstaterna skall sätta i kraft de åtgärder som är nödvändiga för att följa detta rambeslut; såvitt avser artikel 5 a, och, såvitt avser övriga bestämmelser, . I artikel 11 punkt 2 anges att medlemsstaterna, inom samma tidsperioder, till rådets generalsekretariat, Europeiska gemenskapernas kommission och skall överlämna en text av de bestämmelser i deras nationella lagstiftning som genomför åtagandena enligt detta rambeslut. På grundval av en rapport baserad på denna information och en skriftlig rapport från kommissionen, skall rådet utvärdera i vilken omfattning medlemsstaterna vidtagit nödvändiga åtgärder för att uppfylla rambeslutet. Ikraftträdande Enligt artikel 12 träder rambeslutet i kraft det publiceras i Europeiska gemenskapernas tidning. 6 Behovet av lagändringar 6.1 Inledning I propositionen tillträde till vissa internationella överenskommelser för bekämpande av penningförfalskning m.m. (prop. 1999/2000:85) gjorde regeringen bedömningen att svensk lagstiftning i de flesta avseenden torde uppfylla de krav som konventionen och rambeslutet ställer upp. delade regeringens bedömning (bet. 1999/2000:JuU20, rskr. 1999/2000:217). Konventionens och rambeslutets inledande bestämmelser (artiklarna 1 och 2) ansågs inte innehålla några åtaganden som kräver lagstiftningsåtgärder. När det gäller bestämmelserna om vilka handlingar som utgör brott gjordes bedömningen att reglerna i 14 kap. om förfalskningsbrott samt 23 kap. om försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott, omfattar i stort sett samtliga de förfaranden som enligt konventionen och rambeslutet skall vara kriminaliserade. För att fullt ut skall kunna anses uppfylla åtagandena i konventionen och rambeslutet förutsågs dock att det skulle vara nödvändigt att dels det straffrättsliga ansvaret för befattning med falska pengar i vissa avseenden reformeras, dels att för utgivning beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts i omlopp i förfalskningshänseende skall behandlas på samma sätt som gällande sedlar och mynt. I avsnitt 6.2 och 6.3 redogörs närmare för vilka lagstiftningsåtgärder som bedöms vara nödvändiga. Rambeslutets bestämmelser om ansvar och påföljder för juridiska personer i artiklarna 8 och 9 innebär att påföljder i form av bötesstraff eller administrativa avgifter under vissa förutsättningar skall kunna åläggas juridiska personer när brott har begåtts till deras förmån. Något krav på införande av straffrättsligt ansvar för juridiska personer föreligger inte. Det gjordes därför den bedömningen att reglerna om företagsbot i 36 kap. 7-10 §§ motsvarar de krav som ställs i rambeslutet. Konventionens bestämmelse om utländsk målsägandes ställning (artikel 7) ansågs inte kräva några lagstiftningsåtgärder, eftersom utländska målsägande, i tillämpliga delar, har samma rättigheter som svenska målsägande. Såvitt avser konventionens bestämmelser om domsrätt (artiklarna 8-9 och 17) jämfört med de kompletterande bestämmelserna i rambeslutet (artikel 7), gjordes den bedömningen att reglerna i 2 kap. om tillämpligheten av svensk lag omfattar de situationer där parterna åtar sig att ha domsrätt. Däremot framhölls att det kan finnas behov av lagstiftningsåtgärder för att förstärka skyddet mot förfalskning av svenska sedlar och mynt i fall då brott begås utom riket. I avsnitt 6.4 redogörs närmare för vilka lagstiftningsåtgärder som bedöms vara nödvändiga i detta avseende. Det ansågs vidare att genom bestämmelserna i lagen (1957:668) om utlämning för brott torde väl uppfylla de åtaganden som konventionen (artikel 10) och rambeslutet (artikel 6.1) uppställer när det gäller utlämning för brott. Det gjordes också den bedömningen att den svenska lagstiftningen innehåller nödvändig reglering för att uppfylla konventionens bestämmelser om beslag och förverkande (artikel 11), centralbyrå (artikel 12) och internationellt samarbete (artiklarna 13-16). Det framhölls dock att det, i likhet med vad anfört under remissförfarandet, kan finnas anledning att i en förordning föreskriva att styrelsen skall utgöra sådan centralbyrå som anges i konventionen. Det ansågs slutligen att konventionens bestämmelser om tvistlösning (artikel 19) samt de avslutande bestämmelserna om ratifikation m.m. (artiklarna 20-28) inte innehåller några åtaganden som kräver lagstiftningsåtgärder. 6.2 Befattning med falska pengar Regeringens förslag: Det straffrättsliga ansvaret för befattning med falska sedlar och mynt reformeras. Det skall utgöra ett självständigt brott att anskaffa, lämna, ta emot, transportera, förvara eller ta annan liknande befattning med falska sedlar eller mynt med uppsåt att de skall prånglas ut. Även försök till anskaffande eller mottagande av falska pengar skall vara straffbart. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens; dock med den skillnaden att regeringens förslag till lagtext ändrats i enlighet med vad och föreslagit. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt eller inte haft någon erinran mot förslaget. och har dock framfört synpunkter avseende lagtextens utformning. De tillstyrker att bestämmelsen, såsom föreslås i promemorian, skall omfatta beslutade men inte utgivna sedlar och mynt, men anser att detta inte med önskvärd tydlighet framgår av lagtexten. De föreslår därför att det i den nya bestämmelsen om olovlig befattning med falska pengar görs en hänvisning till "falsk sedel eller falskt mynt som avses i 6 §". Därutöver framhåller Riksåklagaren att från svensk synpunkt utgör de förfaranden som anges i bestämmelsen närmast ett förled till brottet utprånglande av falska mynt eller sedlar enligt 14 kap. 9 § . Riksåklagaren utgår därför från att det skall dömas endast enligt denna senare bestämmelse i de fall den som tagit emot de förfalskade pengarna också prånglar ut dem. Skälen för regeringens förslag: Artikel 3 punkt 3 konvention anger bl.a. att mottagande eller anskaffande av falska pengar i avsikt att prångla ut dem och med vetskap om att de är falska skall vara straffbart. I punkt 4 i artikel 3 föreskrivs att försök till bl.a. dessa gärningar skall vara straffbart. Rambeslutet innehåller motsvarande bestämmelser (artikel 3.1 c jämförd med artikel 3.2). Enligt 14 kap. 6 § döms den som eftergör inom eller utom riket gällande penningsedel eller mynt eller annorledes förfalskar sedel eller mynt för penningförfalskning. I 14 kap. 9 § samma balk föreskrivs bl.a. att den som utprånglar falsk sedel eller falskt mynt döms för brukande av det förfalskade såsom hade han själv gjort förfalskningen. För ansvar krävs att det förfalskade utges som äkta under vilseledande av den som mottar det. Det krävs däremot inte att gärningsmannen erhåller valuta för de falska pengarna. I 14 kap. 12 § samma balk stadgas bl.a. att för försök eller förberedelse till brukande av vad som förfalskats dömes till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas. I 23 kap. 2 § anges bl.a. att den som med uppsåt att utföra eller främja brott anskaffar, förfärdigar, lämnar, mottager, förvarar, fortskaffar eller tager annan dylik befattning med gift, sprängämne, vapen, dyrk, förfalskningsverktyg eller annat sådant hjälpmedel, i de fall det är särskilt föreskrivet, skall dömas för förberedelse till brott. Som exempel på vilka föremål som räknas till hjälpmedel nämns i motiven föremål som tillkommit genom förfalskning, t.ex. falsk sedel. Det anges att befattning med sådana föremål i första hand är kriminaliserad i kapitlet om förfalskning, men att, i den mån så inte är fallet, sådan gärning kan vara att bestraffa som förberedelse till det brott för vars utförande det förfalskade är avsett. Förfärdigande av falsk sedel eller falskt mynt är sålunda att bestraffa enligt 14 kap. 6 § och utprångling därav som brukande av falsk urkund enligt 14 kap. 9 § samma balk, men anskaffande eller fortskaffande av falsk sedel eller falskt mynt kan vara att straffa som förberedelse till bedrägeri (jfr NJA II 1948, s. 196). För bedrägeri döms enligt 9 kap. 1 § den som medelst vilseledande förmår någon till handling eller underlåtenhet, som innebär för gärningsmannen och skada för den vilseledde eller någon i vars ställe denne är. Ansvar för förberedelse till bedrägeri förutsätter således att det är visat att gärningsmannen hade uppsåt att vilseleda och förmå någon annan till en disposition som skulle innebära förmögenhetsöverföring. När det gäller brukande av falsk sedel eller falskt mynt krävs inte att gärningsmannen erhåller valuta för de falska pengarna; även om dessa är en gåva är gärningen i allmänhet ägnad att medföra skada, och då föreligger straffbar utprångling. För att kunna döma till ansvar för förberedelse till brukande av falsk sedel eller falskt mynt är det således tillräckligt om det går att bevisa att gärningsmannen hade för avsikt att vilseleda den som mottar de falska pengarna om deras äkthet. Det krävs inte att det skall vara visat att gärningsmannen också, såsom vid förberedelse till bedrägeri, hade uppsåt att förmå den som mottar pengarna till en disposition som skulle innebära förmögenhetsöverföring. Det har i olika sammanhang anförts att vid brott som avser hantering av en viss sak denna sak inte i sig kan anses vara ett sådant hjälpmedel för brottet som avses i bestämmelsen om förberedelse (se t.ex. i SvJT 1985 s. 41, Jareborg, Straffrättens ansvarslära, 1994, s. 94 samt m.fl., En kommentar, 1998, s. 23:27). I ett avgörande från (RH 1996:148) ansågs sålunda två falska tusenkronorssedlar inte utgöra hjälpmedel för brottet utprångling av falsk sedel, med motiveringen att vid brott som avser hantering av en viss sak denna sak i sig inte kan anses vara ett sådant hjälpmedel för brottet som avses i 23 kap. 2 § första stycket . Hovrätten anförde därvid att det sagda inte innebär att falska sedlar inte skulle kunna utgöra hjälpmedel för andra typer av brott. När falska sedlar sätts i omlopp torde detta, enligt hovrättens mening, normalt ske genom ett förfarande som uppfyller rekvisiten för bedrägeri. Domen överklagades till som dock beslutade att inte meddela prövningstillstånd. Mot bakgrund av det nu anförda framstår det som tveksamt om det straffrättsliga ansvaret för befattning med falska pengar fullt ut täcker sådana situationer där det inte går att styrka uppsåt till sådan skada och som förutsätts enligt bedrägeribestämmelsen. Detta talar för att det föreligger behov av ändrad lagstiftning för att skall anses uppfylla de krav som ställs i konventionen och rambeslutet. Därtill kommer att bestämmelserna i artikel 3 punkt 4 konvention och artikel 3.2 i rambeslutet synes sträcka sig längre än den svenska lagstiftningen på området.