prop · GO03108 · 2001-01-01 00:00:00 — Utredningen i målet kan tvärtom bli osäkrare och sämre . Att ta bort kravet på utevaro från två huvudförhandlingar för att rätten skall kunna döma till fängelse i den tilltalades utevaro strider inte heller mot rätten för en part till en rättvis rättegång ("fair hearing") enligt art 6:1 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. En grundläggande förutsättning för att ett mål skall kunna avgöras i den tilltalades utevaro är att den tilltalade blivit vederbörligen delgiven kallelse till förhandlingen och att det inte på grund av någon särskild omständighet kan antas att han eller hon har laga förfall. Att då, om utredningen i målet ger tillräckligt underlag för en från rättssäkerhetssynpunkt godtagbar dom, döma någon i sin frånvaro till ett fängelsestraff har inte ansetts strida mot art 6.1. Den tilltalade får då anses själv ha avstått från att begagna sig av sin rätt att försvara sig vid en muntlig förhandling (se , Hans, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis - En kommentar till om de mänskliga rättigheterna, 1:a uppl., 1997, s. 170). Regeringen anser mot bakgrund av det ovan anförda att kravet på utevaro , för att rätten skall få döma till fängelse i den tilltalades utevaro, skall tas bort. 5.2 Tidsfristen för huvudförhandling i mål med häktad Regeringens förslag: Möjligheterna till uppskov med huvudförhandling i mål där den tilltalade är anhållen eller häktad mjukas upp för mer omfattande mål. Arbetsgruppens bedömning är att tidsfristen inom vilken huvudförhandling skall hållas i mål där den tilltalade är anhållen eller häktad skall förlängas . skall markeras att huvudregeln är att förhandlingen skall hållas skyndsamt. Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Några tillstyrker förslaget medan många avstyrker. Till de senare hör ombudsmän (), Hovrätten över och , , och . Hovrätten för och , som också är negativa till förslaget, föreslår en utvidgad och konkretiserad möjlighet för domstolen att i det enskilda fallet medge uppskov med huvudförhandlingen. Skälen för regeringens förslag: När en tilltalad är anhållen eller häktad skall rätten enligt 45 kap. 14 § andra stycket RB hålla huvudförhandling inom från den dag då åtalet väcktes. Undantag gäller dock för sådana fall där ett längre uppskov är nödvändigt till följd av att utredningen behöver kompletteras eller till följd av en annan omständighet. Har den tilltalade häktats efter åtalet, räknas tiden för hans eller hennes häktande. Arbetsgruppen föreslår att enveckasfristen förlängs till en tvåveckorsfrist mot bakgrund av att domstolarnas tidsscheman är mer pressade nu än förr och att enveckasfristen med dagens arbetsbörda i domstolarna leder till att redan utsatta förhandlingar ofta behöver ställas in för att möjliggöra handläggningen av mål mot häktade. Som en annan nackdel med enveckasfristen anger arbetsgruppen att det inte sällan är svårt för domstolen att på den korta tid som står till buds få kontakt med vittnen och målsägande och få bekräftat att de fått del av kallelse. Arbetsgruppen påpekar i sina skäl också att den längsta tiden mellan brott och dom ligger före åtalets väckande och att den som döms till en frihetsberövande påföljd numera får avräkna häktningstiden. Arbetsgruppen är inte enig om förslaget. Skälet till att tidsfristen är så kort som när det gäller mål mot häktade är att den tilltalades frihetsförlust inte skall bli längre än vad som är oundgängligen nödvändigt (se NJA II 1943 s. 574). Det är ett skäl som naturligtvis fortfarande har bärkraft i allra högsta grad. När den tilltalade är frihetsberövad är det av särskild vikt att han eller hon inte skall behöva vara oviss om och oroa sig för utgången . Att huvudförhandlingar gällande tilltalade som inte är frihetsberövade inte sällan behöver ställas in för att bereda plats åt huvudförhandlingar mot häktade är dock otvivelaktigt ett stort problem. I första hand bör emellertid, som arbetsgruppen anger, problemen lösas med organisatoriska åtgärder. Det gäller att ta till vara alla möjligheter till mer rationella och mer flexibla rutiner inom tingsrätterna och mellan tingsrätterna och åklagarna i syfte att åstadkomma en snabb handläggning av målen mot frihetsberövade. Kontakterna mellan domstolar, åklagare, försvarare och sådana som skall svara för personutredning måste vara goda och snabba. Till de av arbetsgruppen anförda skälen skall i övrigt sägas att det visserligen kan bereda problem att på den korta tid som står till buds få kontakt med vittnen och målsägande och få bekräftat att de fått del av kallelse. De problemen har dock knappast blivit mer kännbara efter det att de nuvarande reglerna infördes. Att utredningen av ett brott kan ta hos polis och åklagare är knappast ett skäl för en förlängning av fristen för hållande av huvudförhandling utan snarare ett skäl i motsatt riktning. Ingen av de tilltalade som efter huvudförhandlingen döms till en icke frihetsberövande påföljd får avräkna någon häktningstid. Fristerna för hållande av domstolsförhandlingar mot frihetsberövade är otvivelaktigt oftast betydligt längre i andra länder än i vårt land, men inte heller detta är egentligen något skäl att förlänga de hos oss gällande fristerna. Redan nu finns det regler som tillåter att man i vissa fall kan göra undantag från enveckasregeln. Varken utredningen om brottet eller personutredningen behöver bli lidande till följd av enveckasregeln, eftersom det redan med bestämmelserna i deras nuvarande lydelse går att göra vissa undantag. Undantag kan göras också för att tillgodose den tilltalades önskemål om att vara biträdd av just den försvarare han önskar. Undantag förekommer också till följd av att ett mål är mycket omfattande. Ett tydligt exempel utgör det prövade målet om diskoteksbranden i . Tillämpningsområdet för undantagen enligt gällande rätt uppfattas dock av domstolarna som mycket snävt. Regeringen vill mot denna bakgrund endast göra den ändringen i bestämmelserna om tiden för huvudförhandling att det i reglerna uttryckligen framhålls att undantag från enveckasregeln får göras i de fall där målet är omfattande. Regeringen ser inte något behov av att göra någon motsvarande ändring i lagen (1964:167) om unga lagöverträdare där det i 29 § andra stycket finns en hänvisning till bestämmelser om tidsfrister i mål där den tilltalade är häktad. 5.3 Häktning vid lindriga brott Regeringens bedömning: Någon möjlighet att häkta vid lindrigare brott bör inte införas. Arbetsgruppens förslag: Den som är misstänkt för ett brott för vilket är föreskrivet lindrigare straff än fängelse men vilket inte kan antas komma att bli bestraffat endast med böter skall kunna häktas. En förutsättning skall vara att han eller hon saknar känt hemvist i och det finns risk för att han eller hon avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff. Remissinstanserna: Övervägande antal remissinstanser är positiva till arbetsgruppens förslag. Det finns emellertid även flera kritiska röster. ombudsmän (), Hovrätten över och , och avstyrker förslaget. Skälen för regeringens bedömning: För häktning krävs i normalfallet att det för brottet är föreskrivet fängelse eller däröver. Oavsett brottets beskaffenhet får dock enligt 24 kap. 2 § RB häktning ske bl.a. om den misstänkte saknar hemvist inom riket och det finns risk för att han genom att bege sig från riket undandrar sig lagföring eller straff. För all användning av tvångsåtgärder i rättegång gäller att åtgärden skall uppväga det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (den s.k. proportionalitetsprincipen). Arbetsgruppen föreslår en regel som ger ökade möjligheter till häktning i de fall där den misstänkte saknar känt hemvist i och det finns risk för att han avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff. Förslaget avser sådana fall där straffmaximum är lägre än fängelse men där straffet inte kan antas stanna vid böter. Med förslaget vill arbetsgruppen komma till rätta med sådana fall där brottmålsrättegången omintetgörs därför att den misstänkte inte går att delge kallelse till huvudförhandling eller underlåter att inställa sig till en sådan utan att målet kan avgöras i hans utevaro. De brott det gäller är enligt arbetsgruppen sådana med straffmaximum sex månaders fängelse som begås av personer som inte har någon fast bostad. Arbetsgruppen nämner särskilt brottet grov olovlig körning. Ett genomförande av förslaget skulle på visst sätt innebära en återgång till äldre rätt. Enligt RB:s ursprungliga lydelse kunde nämligen häktning ske i fall där fängelse kunde följa på brottet utan att det kunde antas att ett bötesstraff var tillräckligt. En förutsättning var att den misstänkte inte hade något stadigt hemvist inom riket och det skäligen kunde befaras att han avvek. Regeln upphävdes (prop. 1986/87:112, JuU 1987/88:7, rskr. 1987/88:30, SFS 1987:1211). Den föredragande departementschefen uttalade i propositionen att man med fog kunde ifrågasätta om det var rimligt att enbart på den grunden att den misstänkte saknade hemvist i riket tillåta häktning även vid så lindriga brott som täcktes av regeln och att undersökningar visat att regeln fått allt mindre praktisk betydelse. När det enligt nu gällande bestämmelser om häktning krävs att det föreligger en risk för att den misstänkte "avviker" avses enligt motiven (se NJA II 1943 s. 320) att den misstänkte i avsikt att undkomma förflyttar sig från boningsort eller ort där han uppehåller sig så att hans inställande omöjliggörs eller försvåras. Med "på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff" avses bl.a. att han håller sig dold eller anlägger föklädnad eller på annat sätt förändrar sitt utseende. Att den misstänkte under utrednings- eller häktningstiden kommer att vara svår att anträffa, om han inte häktas, är inte i sig något häktningsskäl (jfr m.fl., Rättegång III, 6:e upplagan s. 37, JO 1983/84 s. 56 samt Fitger, s. 24:9). Delgivningsfrågor bereder otvivelaktigt domstolarna stora svårigheter i en hel del brottmål, men man kan alltså med arbetsgruppens nu berörda förslag inte mer allmänt undgå sådana svårigheter i de berörda målen. Man bör också beakta att åklagaren eller domstolen i sådana fall där det föreligger en risk för att den misstänkte undandrar sig lagföring eller straff kan besluta om reseförbud eller anmälningsskyldighet enligt 25 kap. RB. Särskilt det senare institutet kan vara användbart, eftersom det skall leda till fortlöpande kontakter mellan myndigheterna och den misstänkte och enligt 25 kap. 2 § andra stycket och 9 § RB i de allra flesta fall skall följas av häktning, om skyldigheten inte fullgörs. Riksåklagaren har i sitt remissyttrande anfört att det finns förutsättningar att använda de nu gällande reglerna om reseförbud och anmälningsskyldighet i större utsträckning än vad som är fallet. En anmälningsskyldighet är givetvis betydligt mindre ingripande för den enskilde än en häktning och står i god samklang med proportionalitetsprincipen när det gäller mindre allvarliga brott. Det skall nämnas att det kan finnas möjligheter att angripa delgivningsproblematiken också genom ändrade rutiner för samarbetet mellan polis, åklagare och domstol. Svårigheterna att få delgivna tilltalade att inställa sig till en huvudförhandling bör enligt regeringens mening i första hand lösas genom en tillämpning av reglerna om hämtning. 1983/84:78, JuU 1983/84:15, rskr. 1983/84:152, SFS 1984:131) infördes i 9 kap. 10 § RB nya regler om hämtning till domstol. Dessa regler ger domstolen möjlighet att under vissa förutsättningar besluta att den som kallats omhändertas av polis innan förhandlingen inleds. Möjligheten är som HD påpekar i rättsfallet NJA 1992 s. 555 närmast avsedd att tillämpas beträffande personer som saknar fast bostad eller som kan förmodas hålla sig undan vid tiden för förhandlingen. Såväl Riksåklagaren som har angett att hämtningsinstitutet kan utnyttjas effektivare än . Regeringen är mot denna bakgrund inte beredd att genomföra det nu berörda förslaget från arbetsgruppen. 5.4 Uppdelning av handläggningen i brottmål Regeringens bedömning: Någon möjlighet att i större utsträckning än dela upp handläggningen av flera åtal mot samme tilltalade bör inte införas. Arbetsgruppens förslag: Det skall i större utsträckning än bli möjligt att dela upp handläggningen av flera åtal mot samme tilltalade. Remissinstanserna: Övervägande antal remissinstanser är positiva till arbetsgruppens förslag. ombudsmän () anser sig dock inte kunna tillstyrka arbetsgruppens förslag. Han anser att frågorna är av sådan art att de bör göras till föremål för ytterligare överväganden och ny remissgenomgång innan slutlig ställning tas. Han anser att eftersom påföljdssystemet genomgått ett antal förändringar påföljdsbestämningen blivit mer komplicerad än tidigare och att arbetsgruppen inte på ett tillräckligt inträngande sätt belyst hur detta påverkar en uppdelning av ett mål mot en och samma tilltalad. Riksåklagaren är tveksam till en ändring och närmast beredd att avstyrka förslaget. Han anser att det mot bakgrund av det komplexa påföljdssystemet finns en risk att straffmätning och påföljdsfrågor blir så utrymmeskrävande i processen om förslaget genomförs, att det är tveksamt om detta uppvägs av vinster i form av färre inställda förhandlingar. Skälen för regeringens bedömning: Har åtal väckts mot någon för flera brott eller åtal mot flera för att ha tagit del i samma brott skall åtalen, enligt 45 kap. 3 § första stycket , handläggas i en rättegång om inte rätten finner särskild handläggning vara lämpligare. Åtal som väckts mot flera för skilda brott får, enligt samma bestämmelse, handläggas i en rättegång om det är till gagn för utredningen. En rättegång kan således komma att avse flera tilltalade, omfatta olika brott och flera personer kan vara kallade att höras som målsägande eller vittne. Om någon av dessa personer uteblir ställs rätten inte sällan inför frågan om hela huvudförhandlingen måste ställas in eller om det går att arrangera handläggningen så att man kan handlägga delar av målet. En fördel med det senare alternativet är att inte alla som har kommit för att delta i förhandlingen behöver vända hem bara för att kallas till domstolen . Fortsatt huvudförhandling eller deldom De handläggningsalternativ som finns när rätten ställs inför det ovan beskrivna problemet och inte vill ställa in förhandlingen, är antingen att göra uppehåll i förhandlingen och fortsätta den när man fått tag i förhörspersonen eller att slutföra den del av handläggningen som går att slutföra och avgöra den delen av målet genom deldom. Reglerna om uppehåll i huvudförhandlingen återfinns i 46 kap. 11 § . mjukades dessa regler upp och den tidigare tidsgränsen för att fortsatt huvudförhandling skulle få hållas togs bort (prop. 1999/2000:26, bet. 1999/2000:JuU10, rskr. 1999/2000:151, SFS 2000:172). Om huvudförhandlingen inte kräver , skall den genomföras . I andra fall skall förhandlingen pågå minst . Om det finns särskilda skäl med hänsyn till målets omfattning, huvudförhandlingens längd eller andra särskilda omständigheter får uppehåll göras i större omfattning. Ny huvudförhandling skall hållas, om uppehåll i förhandlingen gjorts i sådan omfattning att syftet med en sammanhållen huvudförhandling väsentligen gått förlorat. Är den tilltalade häktad, får ett uppehåll inte göras , om inte på grund av särskilda omständigheter ett längre uppehåll är nödvändigt. Bestämmelsen tar sikte både på de fall där oförutsedda händelser inträffar sedan tid för huvudförhandling väl har bestämts eller redan påbörjats men också vid utsättandet av en huvudförhandling kan det finnas skäl att tillämpa regeln (prop. 1999/2000:26 s. 45 ( 46 och 139 - 142). Deldom får enligt 30 kap. 4 § meddelas om flera åtal handläggs i en rättegång. Avser åtalen samme tilltalade får deldom dock meddelas endast om det finns synnerliga skäl för det. Arbetsgruppen föreslår att kravet på synnerliga skäl för deldom där åtalen avser samme tilltalade mjukas upp för att åstadkomma att det blir möjligt att dela upp handläggningen på det sättet i fler fall än . Arbetsgruppen anser att en sådan reform skulle minska antalet inställda huvudförhandlingar. Regeln i 30 kap. 4 § om att en deldom i brottmål rörande ett av flera åtal mot en tilltalad kräver synnerliga skäl tillkom och innebar en uppluckring av ett tidigare totalförbud mot uppdelningar av åtal mot en tilltalad. föreslog i sitt betänkande (SOU 1982:26 del A s. 38 f. och 47, del B s. 401 f. och 422) en uppmjukning av reglerna om deldom beträffande en tilltalad. Utredningen föreslog att i bestämmelsen om förening av åtal beträffande en tilltalad som huvudregel ( precis som ( skulle stå att åtalen skulle handläggas i en rättegång. Som ett undantag föreslogs den nya regeln att åtalen skulle handläggas särskilt om det har fördelar för den tilltalade eller för handläggningen eller annars är lämpligt. Utredningen angav som exempel på när särskild handläggning kunde vara till fördel för den tilltalade, att den tilltalade ville börja avtjäna påföljd för en viss gärning trots att utredningen av övriga gärningar inte kunde bli klar förrän . Enligt utredningen skulle särskild handläggning inte få ske om det skulle innebära en väsentlig olägenhet för bestämmande av påföljd. Vid bedömande härav måste enligt utredningen hänsyn tas till möjligheterna enligt 34 kap. att genom senare dom korrigera ett tidigare resultat. Bestämmelsen om deldom föreslogs av utredningen få den lydelsen att deldom var tillåten över ett av flera åtal, som kunde särskiljas. förslag remissbehandlades och remissinstanserna ställde sig i allmänhet bakom grundtankarna i förslaget eller lämnade det utan erinran. Det anfördes att man i praxis redan tillämpade de riktlinjer som utredningen drog upp. Ett par remissinstanser ansåg dock att möjligheterna att dela upp rättegången vid flera åtal mot samma person blev för stora om förslaget genomfördes och att det fanns risk för ''''processer i processen'''' rörande frågan om kumulation skulle ske eller inte (prop. 1986/87:89 s. 97 f.). Regeringen förde inte rättegångsutredningens förslag vidare utan ansåg att redan de föreliggande reglerna gav tillräckligt utrymme för att dela upp rättegången och att någon ändring inte behövdes. Arbetsgruppen anser att den bedömning som rättegångsutredningen gjorde har goda skäl för sig och att kravet att det skall föreligga synnerliga skäl för att rätten skall få meddela deldom beträffande ett av flera åtal som rör en tilltalad innebär en kraftig begränsning. Arbetsgruppen menar att om rättegångsutredningens förslag genomförs och det i större utsträckning blir möjligt att avgöra ett av flera åtal mot samma tilltalade, färre huvudförhandlingar kommer att behöva ställas in och parter och vittnen kommer inte att behöva skickas hem med oförrättat ärende och kallas på nytt . En ändring kommer även, enligt arbetsgruppen, möjliggöra att omfattande brottmål i större utsträckning kan delas upp på flera huvudförhandlingar, vilket ökar flexibiliteten i handläggningen. Huvudregeln när det gäller åtal mot samma person för flera brott bör givetvis vara att åtalen handläggs i en rättegång och resulterar i gemensam påföljd. Som arbetsgruppen pekar på och som bygger på vad rättegångsutredningen anförde, så finns det situationer när detta av en eller annan anledning inte är lämpligt eller möjligt och med tanke på dessa fall bör det finnas möjlighet att dela upp rättegången. Fråga är om kravet på synnerliga skäl för en sådan uppdelning skall tas bort. Skälet till att det krävs synnerliga skäl för en uppdelning är att det finns en allvarlig nackdel med att dela upp handläggningen. Påföljdsfrågan kan få en otillfredsställande behandling. Sedan rättegångsutredningen lade fram sitt betänkande har påföljdssystemet genomgått ett antal förändringar. Reglerna om straffmätning (29 kap. ) och val av påföljd (30 kap. ) har ändrats. Nya påföljder och påföljdskombinationer har också införts. Enligt 30 kap. 3 § första stycket skall domstolen som huvudregel, när någon döms för flera brott, döma till gemensam påföljd för brotten om inte något annat är föreskrivet. Det medför således vissa olägenheter om den brottslighet som en person har gjort sig skyldig till inte bedöms i ett sammanhang. Dessa olägenheter kan i vissa fall minskas genom en tillämpning av reglerna i 34 kap. , men en samlad lagföring har ändå betydande fördelar i de allra flesta fall, inte minst för den tilltalade själv. Vid en uppdelning av handläggningen kan påföljden förbli osäker för den tilltalade till dess även den andra delen av målet är avgjord och om den första deldomen överklagas till hovrätten kan osäkerheten komma att bestå och i vissa fall kan den i första deldomen ådömda påföljden komma att prövas på nytt av domstol i enlighet med reglerna i 34 kap. 10 § . Denna osäkerhet för den tilltalade kan komma att inverka menligt på hans eller hennes återanpassning i samhället. Med hänsyn till påföljdsbestämningens komplexitet och de lättnader som skett när det gäller möjligheten att hålla fortsatt huvudförhandling samt att redan nuvarande regler ger visst utrymme att dela upp rättegången finner regeringen att någon ändring av reglerna om deldom inte behövs. Regeringen är således inte nu beredd att genomföra det berörda förslaget från arbetsgruppen. 5.5 Förenklad delgivning i brottmål Regeringens förslag: En tilltalad i brottmål i tingsrätt skall kunna delges genom förenklad delgivning, om han eller hon i samband med föreläggande av ordningsbot eller utredning av ett brott som får beivras genom sådant föreläggande har delgetts upplysning om att förenklad delgivning kan komma att användas i målet. Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens men arbetsgruppens förslag innefattar sådana fall där upplysningarna delgetts i samband med strafföreläggande, föreläggande av ordningsbot eller delgivning av misstanke om ett brott som kunnat beivras genom föreläggande av ordningsbot. Remissinstanserna: En övervägande del av remissinstanserna har en positiv inställning till förslaget. ombudsmän () avstyrker dock bestämt arbetsgruppens förslag på den grunden att han anser det vara ett grundläggande rättssäkerhetskrav att den som åtalas för ett brott delges åtalet med de handlingar som åberopas till stöd för detta enligt vanliga regler, oavsett vilken svårighetsgrad som den åtalade gärningen har och oavsett hur ansvars- och påföljdsfrågorna har handlagts hos polis och åklagare. Hovrätten över och , och avstyrker också förslaget med hänvisning till att förslaget inte är godtagbart från rättssäkerhetssynpunkt. Riksåklagaren är positiv till arbetsgruppens förslag. Han anser det dock tveksamt att låta polis och tull delge samtliga s.k. kontorsförelägganden. Han anser det knappast vara ekonomiskt försvarbart att sända samtliga sådana förelägganden för delgivning. I sådant fall måste rutinen betungas med ett system för bevakning av att svar kommer samt - i de fall svar uteblir - för påminnelse och delgivning med stämningsman. Riksåklagaren säger sig se fördelar med att delge obesvarade strafförelägganden för att förenkla den vidare handläggningen i domstolen. När ett föreläggande betrids bör dock enligt honom någon delgivning inte ske före åtal. ställer sig positiv till arbetsgruppens förslag, men anser det vara av vikt att polisen inte onödigtvis belastas med nya arbetsuppgifter och att polisen kompenseras för de kostnadsökningar som förslagen innebär. Skälen för regeringens förslag: infördes delgivningsformen förenklad delgivning (prop. 1990/91:11, bet. 1990/91:JuU8, rskr. 1990/91:90, SFS 1990:1410). Reglerna har därefter dels justerats så att förenklad delgivning kan användas även i myndigheters initiativärenden (prop. 1991/92:169, bet. 1992/93:JuU1, rskr. 1992/93:3, SFS 1992:1065), dels anpassats till ändringar i postlagen (prop. 1993/94:38, bet. 1993/94:TU 11, rskr. 1993/1994:119, SFS 1993:1688).