prop · GO03149 · 2001-07-11 00:00:00 — Om den enskilde får bostadsbidrag, bostadstillägg eller särskilt bostadstillägg skall detta räknas in i avgiftsunderlaget och inte beaktas vid fastställande av bostadskostnaden. Om omsorgstagaren delar bostad med en annan vuxen person som har egen inkomst bör omsorgstagaren normalt få tillgodoräkna sig högst halva bostadskostna- den. Den enskilde bör även fortsättningsvis, under en rimlig övergångs- period efter flyttning till särskilt boende, äga rätt att förbehålla sig medel för boendekostnaden för den tidigare bostaden (se prop. I andra stycket anges storleken på minimibeloppet för ensamstående respektive för var och en av sammanlevande makar och sambor. Med begreppet sambor avses, liksom på övriga ställen i lagen, personer som omfattas av den definition av sambor som finns i lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem. Även homosexuella sambor omfattas av bestämmelsen genom hänvisning i lagen (1987:813) om homosexuella sambor Om makar lever i skilda hushåll, t.ex. när den ena maken har flyttat till särskilt boende, skall de betraktas som ensamstående Särskilda regler innebärande att en kommun i vissa fall skall höja och i andra fall får sänka de i andra stycket angivna nivåerna finns i den nya 8 kap. 8 §. Minimibeloppen, som anges i andra stycket, har kopplats till prisbasbeloppet. Syftet med den nya regleringen är inte att införa ett enhetligt förbe- hållsbelopp för alla omsorgstagare liknande det som gäller enligt 7 kap. 5 § utsökningsbalken vid utmätning av lön. Avsikten är i stället att garan- tera den enskilde omsorgstagaren en viss miniminivå på förbehållsbelop- pet. Lagregleringens karaktär av minimireglering innebär dessutom att det inte finns något hinder för en kommun att fastställa ett högre belopp än det lagstadgade minimibeloppet, dock under förutsättning att det sker inom ramen för likställighetsprincipen i 2 kap. 2 § kommunallagen (1991:900). I tredje stycket räknas de kostnadsposter upp som de i andra stycket angivna beloppen är beräknade att täcka. Posterna är av generell karak- tär. Uttrycket normalkostnader används för att markera att det är fråga om schabloniserade kostnader, vilka i huvudsak grundar sig på Konsu- mentverkets beräkningar för hushållsbudget. Med posten resor avses kostnader för lokalresor med kollektivtrafik, inklusive färdtjänst och sjukresor. Posten tandvård är beräknad att täcka kostnaden för en årlig tandundersökning samt mindre omfattande behandlingsåtgärder. , telefon och TV-avgift avser att täcka kostnader för en pre- numeration på en daglig tidning, abonnemangs- och samtalsavgifter för telefon samt avgifter för TV-innehav. När det gäller livsmedel är denna post inte beräknad att täcka kostnaden för måltider som den enskilde köper via i ordinärt eller särskilt boende eller liknande. Paragrafen är ny. Hur paragrafen närmare är tänkt att tillämpas har redo- visats i kapitel 7. En omsorgstagares faktiska kostnader för de poster som anges i 8 kap. 7 § tredje stycket kan av olika skäl vara så höga att det i lagen angivna beloppet inte räcker till för att täcka kostnaderna. Det måste därför finnas utrymme för den enskilde att i viss utsträckning få förbehålla sig extra medel för sådana merkostnader. Detsamma gäller om denne har andra levnadskostnader som denne rimligen bör få förbehålla sig medel för. I första stycket föreskrivs därför att en kommun i vissa fall skall bestämma den enskildes minimibelopp till en högre nivå än vad som anges i 8 kap. 7 § andra stycket. Exempel på särskilda omständigheter som bör berättiga till ett högre minimibelopp är om den enskilde har underhållskostnad för barn, fördyrade kostnader för resor, t.ex. arbets- och sjukresor, eller kostnader för god man. Ytterligare exempel är om den enskilde har merkostnader till följd av funktionshinder, t.ex. för rehabilitering, habilitering, och resor. Vidare kan minimibeloppet behöva höjas om den enskilde har merkostnader för livsmedel, t.ex. på grund av att denne köper viss kost via i ordinärt eller i särskilt boende eller dagverksamheten. Den faktiska merkostnaden bör godtas om den inte är oskäligt hög. En förutsättning för att den enskilde skall ha rätt till ett högre minimi- belopp är att behovet av ytterligare medel är av varaktig karaktär och att behovet avser ett inte oväsentligt högre belopp. Utgångspunkten bör vara att kostnaden i vart fall uppgår till . Med en kostnad av varaktig karaktär förstås en kostnad som är regelbundet återkommande under i vart fall större delen av . Däremot behöver den inte återkomma årsvis. Regleringens syfte är alltså inte att tillfälliga merkostnader eller regelbundet återkommande kostnader av mindre storlek skall berättiga den enskilde till ett högre minimibelopp. Sådana kostnader får den enskilde finansiera inom ramen för det i 8 kap. 7 § andra stycket angivna beloppet. När det gäller yngre personer med funktionshinder bör de vidare för- behållas extra medel för att de skall ges möjlighet att sätta bo, bilda familj och liknande. Behovet av detta medelstillägg varierar utifrån ålder och nivån måste därför avgöras efter en individuell prövning. Om den enskilde genom bidrag eller annan förmån redan har kompen- serats för en viss merkostnad, exempelvis genom handikappersättning, har den enskilde inte behov av en höjning av miniminivån. Kommunen är då inte skyldig att höja den i 8 kap. 7 § andra stycket angivna nivån på minimibeloppet. Det är primärt kommunens ansvar att vid fastställande av avgifterna i det enskilda fallet utreda om den enskilde har behov av ett förhöjt mini- mibelopp samt om avgifterna måste sättas ned. Uppgifter om de indivi- duella behoven måste dock den enskilde själv bidra med. Det är därför av största vikt att kommunen i sin kontakt med den enskilde upplyser denne om avgiftssystemets konstruktion. Kommunen får vidare enligt andra stycket i vissa fall, vilka anges uttömmande i lagtexten, minska nivån på minimibeloppen. Bestämmel- sen är fakultativ, dvs. kommunen får men måste inte sänka nivån. Dock gäller även här att kommunen måste beakta likställighetsprincipen i kommunallagen. Regeln kan tillämpas om en kommun har ett taxesystem där kostnaden för någon post som räknas upp i 8 kap. 7 § tredje stycket ingår i avgiften för t.ex. hemtjänst och dagverksamhet. Som exempel kan nämnas det fallet att kostnaden för kost i särskilt boende ingår i omsorgsavgiften, s.k. helinackordering. Detsamma kan gälla om kostna- den för hushållsel ingår i avgiften eller hyran. Beloppen får minskas i skälig omfattning. Om kostnadsposten som föranleder minskningen ingår i beräkningar för hushållsbudget bör dessa, mot bakgrund av att den schabloniserade delen av minimibeloppet i huvudsak grundas på dessa beräkningar, utgöra grunden vid bestämmande av minskningens storlek. Paragrafen är ny och har behandlats i kapitel 10. I första stycket föreskrivs att kommunen skall ändra ett individuellt beslut om avgift om något förhållande som påverkar avgiftens storlek har ändrats. Det kan både avse det fallet att den enskildes avgiftsutrymme har minskat, t.ex. på grund av lägre inkomster eller behov av ett högre förbehållsbelopp, eller det fallet att den enskildes avgiftsutrymme har ökat på grund av förbättrade inkomster. Förbehållsbeloppet (minimi- beloppet) skall vidare ändras i takt med förändringarna i prisbasbeloppet. När det gäller högkostnadsskyddet får kommunen själv avgöra om den vill höja nivåerna i enlighet med prisbasbeloppets förändring. Kommu- nen får ändra ett avgiftsbeslut utan att underrätta den enskilde, om ändringen enbart beror på förändringar i prisbasbeloppet. Kommunen bör dock försäkra sig om att den enskilde får information på ett sådant sätt att det tydligt framgår vad ändringen beror på. En förutsättning för att en kommun skall få kunskap om ändrade för- Prop. 2000/01:149 hållanden av individuell natur som kan ha betydelse för avgiftens storlek är att den enskilde lämnar den informationen till kommunen. Varje kommun får själv avgöra på vilket sätt den skall kunna få del av denna information. I andra stycket regleras frågan från vilken tidpunkt en ändrad avgift skall gälla. Det finns inga bestämmelser som reglerar huruvida ett individuellt avgiftsbeslut skall meddelas eller tills vidare. Kommunen får själv bestämma vilken typ av beslut som bör meddelas. I paragrafen har vissa ändringar gjorts. Ändringarna har behandlats i kapitel 11. På Lagrådets inrådan har den ändringen gjorts i första stycket att även vissa individuella beslut enligt 8 kap. rörande avgifternas storlek kan överklagas hos allmän förvaltningsdomstol genom s.k. förvaltnings- besvär. Det gäller beslut om avgift och avgiftsändring samt beslut om beräkning av avgiftsunderlag, boendekostnad och minimibelopp. Kommunens taxebeslut, dvs. den av kommunfullmäktige beslutade avgiftstaxan, kan dock endast bli föremål för laglighetsprövning enligt 10 kap. kommunallagen (1991:900). Bestämmelserna har behandlats i kapitel 12. I första punkten anges att de nya bestämmelserna träder ikraft . I fråga om beräkningen av avgiftsunderlag gäller dock att den regeln, dvs. 8 kap. 4 §, träder i kraft . Skälet till detta är att bestämmelserna i förslaget till lag om bostadstillägg till pensionärer m.fl. som skall tillämpas vid beräkningen av avgifts- underlaget föreslås träda i kraft först då (jfr prop. 2000/01:140). Under den övergångsperiod som uppstår äger kommunerna, med stöd av regeln i 8 kap. 2 § om att kommunen själv bestämmer grunderna för avgifts- uttaget, rätt att själva fastställa hur avgiftsunderlaget skall beräknas. Det finns sålunda ingenting som hindrar att kommunerna redan innan börjar beräkna avgiftsunderlaget på sätt som föreskrivs i 8 kap. 4 §. Enligt bestämmelsen i andra punkten skall de nya bestämmelserna tillämpas ifråga om beslut som meddelats före tidpunkterna för ikraftträ- dande men som avser tid därefter. För tid skall nuvarande regler fortsätta att gälla. Av tredje punkten följer att ett överklagat beslut som fattats före ikraftträdandet med stöd av 8 kap. 2 § socialtjänstlagen skall prövas enligt paragrafens nuvarande lydelse i fråga om tid före ikraftträdandet och enligt den föreslagna lydelsen för tid därefter. Förslag till lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) Paragrafens tredje stycke ändras så att innehållet överensstämmer med innehållet i den nya 8 kap. 5 § socialtjänstlagen (2001:453) i fråga om det högsta månadsbelopp som en kommuns avgift för vård tillsammans med avgift för hemtjänst och dagverksamhet får uppgå till. Dessutom ändras uttrycket personliga behov, boendekostnad och andra normala levnadskostnader på motsvarande sätt som i 8 kap. 6 § social- tjänstlagen, dvs. att ordet boendekostnad utgår. Någon ändring i sak är inte avsedd. Vidare föreskrivs i fjärde stycket att avgiftsunderlaget och förbehållsbeloppet skall beräknas i enlighet med de nya reglerna i 8 kap. 38 §§ socialtjänstlagen. Beträffande tillämpningen av dessa bestämmel- ser, se författningskommentaren till ändringarna i socialtjänstlagen. Av 13 punkterna i övergångsbestämmelserna följer att samma över- gångsbestämmelser skall gälla för ändringarna i förevarande paragraf som för ändringarna i 8 kap. 2 § socialtjänstlagen. Ifråga om tillämp- ningen av dessa, se kommentaren till ikraftträdande- och övergångsbe- stämmelserna i anslutning till ändringarna i socialtjänstlagen. 15.3Förslag till lag om ändring i lagen (1987:813) om homosexuella sambor I punkten 19 görs, förutom redaktionella ändringar, ett tillägg, i vilket hänvisas till den nya bestämmelsen i 8 kap. 7 § andra stycket socialtjänst- lagen (2001:453) som anger nivån på minimibelopp för bl.a. sambor. Hänvisningen innebär att vad som gäller i fråga om sambor skall tillämpas även beträffande homosexuella sambor. Sammanfattning av kommitténs förslag Utredningen har enligt direktiven (se bil. 1) två huvudarbetsuppgifter att analysera begreppet särskilda boendeformer och dess tillämpning i olika lagstiftningar och att kartlägga avgifterna inom äldre- och handi- kappomsorgen. Utredaren skall föreslå förändringar bl.a. i syfte att få mer enhetliga regler i olika författningar vad gäller särskilda boende- former. I uppdraget ingår att lägga förslag beträffande avgifter för äldre- och handikappomsorgen i den mån kartläggningen visar på att det finns behov av detta, samt att därvid bedöma förslagen utifrån kommunal- ekonomiska konsekvenser. Särskilda boendeformer i socialtjänstlagen (1980:620, SoL) Kommunen skall i sin äldreomsorg erbjuda god omsorg efter den enskil- des önskemål och behov. När omsorg och vård kan tillgodo- ses i den enskildes hem skall kommunen kunna erbjuda ett boende an- passat för den enskilde individens behov. Inom det särskilda boendet skall den enskilde kunna erbjudas trygghet, omsorg och service samt hälso- och sjukvård av personal med rätt kompetens. En äldre person skall inte behöva flytta mellan olika boenden för att få tillgång till mer kvalificerad vård, t.ex. behöva flytta från ett "" till ett "sjuk- hem" för att få tillgång till hälso- och sjukvård dygnet runt. Begreppet särskilda boendeformer används både som samlingsbegrepp och som benämning på boende för äldre jämlikt 20 § SoL. Jag föreslår att särskilda boendeformer enbart används som gemensamt begrepp för äld- reboende, bostäder med särskild service för funktionshindrade samt kort- tidsboende. Det särskilda boendet för äldre jämlikt 20 § SoL föreslås be- nämnas äldreboende. Begreppet äldreboende bör genom precisering i socialtjänstlagen göras mer tydligt avgränsat i förhållande till ordinärt boende. Jag föreslår där- för bl.a. att det markeras att äldreboende avser bostäder för personer med stort omsorgsbehov som behoven kan se mycket olika ut och därför kräver flexibla lösningar. Med korttidsboende avses vård och boende vid tillfälliga behov, som t.ex. vid svikt, behov av avlösning av anhörig, växelvård, behov av mer vård och omsorg efter sjukhusvistelse och vård i livets slutskede. Kort- tidsboenden ingår i begreppet särskilt boende, men bör enligt min mening regleras som en särskild insats inom särskilda boendeformer. Kommunernas skyldighet att erbjuda korttidsboende tydliggörs genom ett tillägg i 20 § SoL. Kommunerna har hälso- och sjukvårdsansvaret upp till läkarnivå. Bostäder med god tillgänglighet Kommunerna har ett generellt ansvar för att det finns bostäder som genom bl.a. tillgänglighet, fysisk anpassning och närhet till service upp- fyller äldre människors särskilda behov. Uttryck för sådana krav finns i plan och- bygglagen (PBL) samt i socialtjänstlagen. I socialtjänstlagen föreslås ett tydliggörande av att det i kommunens ansvar ingår att hjälpa äldre att erhålla bostäder med god tillgänglighet såväl i själva bostaden, fastigheten som helhet som i den yttre miljön. Av rättspraxis framgår att hyreslagen är tillämplig vid i stort sett all upplåtelse av lägenhet och rum i särskilt boende. Hyreslagen har däremot inte ansetts tillämplig vid upplåtelse av del av rum i särskilt boende där den boende har begränsad dispositionsrätt. Enligt min mening tas den enskildes rättssäkerhet bättre tillvara genom att hyreslagstiftningen tillämpas för hyressättning än att avgift för boen- dekostnaden prövas inom ramen för socialtjänstlagen. Hyreslagen ger den enskilde trygghet i sitt boende vilket är önskvärt även i särskilt boende. För hyreslagen finns en väl utvecklad rättspraxis. En ändring av hyreslagens utformning i syfte att göra den tillämplig även för två- och flerbäddsrum skulle dock enligt min mening innebära övervägande nack- delar. Jag föreslår därför inte några sådana ändringar Det finns dock skäl att göra vissa ändringar i hyreslagen för att tydliggöra det i sig självklara att man inte har bytesrätt i särskilt boende. Vidare kan det vara lämpligt att klarlägga att möjlighet att begära upprustningsföreläggande inte är adekvat i särskilt boende. För boende i två- och flerbäddsrum föreslås ett skydd mot oskälig boendeavgift genom att i 35 § SoL införa ett högsta belopp som får debiteras. Detta föreslås till av basbeloppet, innebär det och person. Lagen om bostadstillägg till pensionärer Bostadstillägg till pensionärer () kan utgå för hyra eller boendeavgift i särskilda boendeformer förutom för flerbäddsrum. En förutsättning för att BTP skall utgå är att boendeavgiften inte är inkomstrelaterad. Jag föreslår ingen förändring i lagen om BTP. skillnader mellan serviceboende och sjukhem har lett till att dessa särskilda boendeformer behandlats olika i annan lagstiftning. Då det inte längre finns så stora skillnader mellan olika former av sär- skilda boendeformer är uppdelningen i annan lagstiftning inte längre adekvat. Den åtskillnad som görs i byggregler vad gäller brandskydd i olika former av särskilda boendeformer bör ändras så att samma brandskyddsregler gäller för alla särskilda boendeformer för Att behandlas på annat sätt än övriga särskilda boende- former i fastighetstaxeringslagen bör likaså ses över. Ett förslag om detta har överlämnats till fastighetstaxeringsutredningen. bör tydliggöras så att det klart framgår att den enskilde som bor i sär- skilda boendeformer har samma skyldigheter att ha TV-licens om man har egen TV som hushåll i ordinärt boende. Avgifter för äldre- och handikappomsorg, en beskrivning Stora skillnader mellan individer Den genomsnittliga avgiften för vård och omsorg i ordinärt och särskilt boende är . Skillnaderna i avgift för samma insats kan dock vara stora. I drygt fyra femtedelar av landets kommuner påver- kar inkomsten avgiften. I kommuner med höga avgiftstak kan det bli stor skillnad i avgift för samma hjälp mellan personer med olika inkomster. Det finns exempel på att det kan skilja i avgift för vården och omsorgen för personer som får likartade insatser på samma äldreboende. För hemtjänst är skillnaderna inte så extrema. En studie genomförde 1996 visade dock på skillnader inom samma kommun på upp till för hjälp cirka för personer med enbart folkpension och pensionstill- skott respektive en månadsinkomst om . Vid högre inkomster kan skillnaderna bli ännu högre, beroende på var kommunen satt sitt "tak" för avgifterna. Stora skillnader mellan kommunerna Inga kommuner har helt lika taxesystem. Såväl regler som avgiftsnivåer skiljer. Kommunerna har olika sätt att ta hänsyn till inkomst, kapital, insatsens omfattning, reduktion när hjälpen inte nyttjas etc. Skillnaderna i avgift för samma insats kan vara betydande mellan olika kommuner. Skillnaderna mellan olika kommuners högsta avgift, "tak", är mycket kraftiga. I diagrammet redovisas högsta avgift (kr/månad) som kan debi- teras för omsorg och service i ordinärt boende respektive särskilt boende, förutsatt att någon äldreomsorgstagare har tillräckligt hög inkomst. Lägsta = lägsta avgiftstak någon kommun tillämpar, 1:a kvartil = av kommunerna har lägre tak, 3:e kvartil = av kommunerna har lägre tak, högsta = högsta avgiftstak någon kommun tillämpar Den enskildes skydd mot höga avgifter är främst stadgandet i 35 § SoL som innebär att den enskilde skall förbehållas tillräckliga medel för sina personliga behov, boendekostnad och andra normala levnadskostnader. I diagrammet redovisas förbehållsbeloppet (kr/månad) i ordinärt boende . Nivåerna har sjunkit 1997 jämfört med , trots kritik från att flertalet av kommunernas förbehållsbelopp 1995 var för låga. 1:a kvartil = av kommunerna har lägre förbehållsbelopp, median = mittersta värdet, 3:e kvartil = av kommunerna har lägre förbehållsbelopp. (diagram skall in här) Medianvärdet i landets kommuner var för ensam- stående i ordinärt boende och i äldreboende med helinackor- dering . Anhöriga belastas när avgifterna höjs Avgifterna påverkar den enskildes handlande främst i de fall det finns ett reellt alternativ. Detta kan vara fallet om behovet enbart avser hjälp med städning och liknande servicetjänster som om man har råd även kan köpas på den öppna marknaden. Mer bekymmersamt är det enligt min mening att flera studier tyder på att såväl äldre personer som yngre funk- tionshindrade avstår från hjälp som skulle innebära en avlösning för an- Avgifterna får då en styreffekt som motverkar ambi- tion att öka stödet till anhöriga som vårdar närstående. Kvinnor påverkas mest av avgifterna Kvinnorna dominerar i äldreomsorgen, såväl bland äldreomsorgstagarna som bland anhörigvårdarna. Avgifterna är därför inte könsneutrala. Kvinnorna har lägre inkomster än männen och påverkas därmed mer av var nivån på förbehållsbeloppet ligger. Kvinnorna avstår också i större utsträckning på grund av avgifternas storlek från hjälp de anser sig be- Avgifterna en liten finansieringskälla Avgifterna för vård och omsorg täcker, trots taxehöjningar under 1990- talet, endast en liten del av kostnaderna för att utföra omsorgen. uppgifter saknas på nationell nivå, men studier som gjorts av Svenska i åtta kommuner i landet, en motsvarande studie i samt en bedömning av Räkenskapssammandraget för landets kommuner tyder på att avgiftsfinansieringsgraden vanligen är med ett snitt som sannolikt är lägre än . kommun i Svenska Kommunförbundets undersökning hade dock en avgiftsfinansieringsgrad av vård och omsorg om . väsentligt högre inkomster 2010 beräknas avgiftsfinansieringsgraden med dagens avgiftsregler inte öka mer än från har av ålderspensionärerna någon form av En majoritet har låga inkomster. låga inkomster måste skyddas mot för höga avgifter måste avgifterna höjas för de av äldreomsorgstagarna som har inkomster som kan medge högre avgifter. Detta innebär en kraftfull inkomstomför- delning för en minoritet av pensionärerna. betydande, för en majoritet kring om intäkterna skall öka mer än marginellt. Pensionärer med låga inkomster måste skyddas Den enligt min bedömning mest angelägna åtgärden är att skydda de pensionärer som har små inkomster, så att de har tillräckliga medel kvar för sina personliga behov när avgiften är betald. Det finns en stor spänn- vidd i bedömningen av vad som anses vara tillräckliga medel mellan lan- dets kommuner. har i sina uppföljningar av hur den nya lagstiftningen tillämpas påtalat att riksnormen, liksom den tidigare socialbidragsnormen, inte är rätt utgångspunkter vid fastställande av för- behållsbelopp, eftersom dessa normer är beräknade efter mer kortvariga inkomstbortfall. Jag delar denna bedömning. För äldreomsorg som kan utgå är det en bättre utgångspunkt att tillämpa den av fastlagda skäliga levnadsnivå som tillämpas när så kallat sär- skilt bostadstillägg (SBTP) utbetalas enligt lagen om bostadstillägg för pensionärer (). Det finns en god överensstämmelse mellan denna nivå av basbeloppet (för en ensamstående är detta ) och beräkning av en hushållsbudget för ett pensionärshus- håll jämte kostnader för vissa övriga utgifter som är särskilt omnämnda i förarbetena till gällande lag. Att precisera ett riktvärde för förbehålls- beloppet innebär således inte att några nya poster eller utgifter tillförs. Förslaget kan därmed inte anses innebära någon ökad ambition vad som skall avses med tillräckliga medel. I enlighet med vad som anges i förarbetena till 35 § SoL bör förbe- hållsbeloppet för yngre funktionshindrade sättas högre, förslagsvis till av basbeloppet för ensamstående (). Man kan också jämföra med intentionerna i LSS att funktionshindrade skall tillförsäkras goda levnadsvillkor I äldreboende måste nivån anpassas om den boende betalar en avgift även för kosten. Vid en jämförelse med nivån för ordinärt boende kan av basbeloppet, nivå för ensamboende, vara rimligt. Avgiften förutsätts täcka kostnader för personlig omsorg, servicein- satser (såsom städ, tvätt, snöröjning, dagligvaruinköp, matdistribution och ärenden), korttidsboende, biståndsbeslutad dagverksamhet, trygg- hetslarm (såväl teknik, larmbevakning som utryckning), ledsagarservice, avlösning av anhörig/närstående. I särskilda boendeformer med helin- ackordering förutsätts exempelvis tvättmedel, tillgång till lakan och möbler ingå i avgiften. hälso- och sjukvård bör erbjudas av- giftsfritt om den enskilde även har annan äldreomsorg.