prop · GO0357 · 2001-01-01 00:00:00 — Trots ökningen ligger arten därför ännu under den nivå på 50 könsmogna individer som () satt som gräns för när en art skall beskrivas som akut hotad. Antalet familjegrupper var sju och ytterligare sex par bedömdes markera revir. Tillväxten har emellertid visat sig vara förknippad med flera olika problem. Vargförekomsten skapar starka känslor och konflikter. På många håll pågår en häftig debatt om vargförekomsten. Problem av ett annat slag är t.ex. att det konstaterades att ungarna i en vargkull i utgjordes av varghybrider, dvs. korsning mellan varg och hund. Kort tid efter att förhållandet blivit klarlagt beslutades om avlivning av samtliga valpar. Vargens spridning har huvudsakligen skett genom att nya revir har etablerats relativt nära redan befintliga. Enstaka djur kan dock genomföra långa vandringar; det gäller inte minst yngre handjur. Enstaka vargar kan därför numera uppträda i vilken del som helst av landet. En viktig aspekt när det gäller vargstammen är att delar stammen med . Vargar, såväl flockar som enstaka individer, rör sig regelbundet över gränsen. I finns omfattande fårskötsel med får på i huvudsak fritt skogsbete. Möjligheterna till åtgärder för att förebygga vargangrepp på tamdjur skiljer sig därför väsentligt mellan och beträffande andra tamdjur än ren. I pågår beredning av förslag om att varg endast skall accepteras i delar av landet där fårbesättningarna är förhållandevis få. Vargar som uppehåller sig utanför dessa områden skall få jagas. Huvuddelen av nuvarande vargflockar i befinner sig i områden som , enligt förslaget, inte skall hysa varg. Utredningen och flera remissinstanser framhåller att en långsam tillväxt av vargstammen bör eftersträvas. En snabb tillväxt och spridning kan leda till nya och ökade skador. Också i övrigt kan förhållanden uppstå som av en del av befolkningen kan upplevas som främmande och hotande. Med en långsam tillväxt får människor bättre möjligheter att lära sig leva med vargen. Därmed förbättras förutsättningarna för att dess närvaro skall accepteras. Enligt forskare bedöms emellertid en snabb tillväxt av vargstammen minska risken för effekter av inavel. Regeringen delar utredningens bedömning att det är avgörande för vargstammen att man får förståelse hos lokalbefolkningen för utvecklingen. Det är särskilt viktigt att ansvariga myndigheter, främst och , uppmärksammar situationen i områden där vargen återetablerat sig. Särskilda informationsinsatser är ofta nödvändiga i sådana områden (avsnitt 11). Vargförekomsten skapar konflikter med näringsintressen och jaktintressen. Regeringen bedömer å ena sidan att det därför inte nu är möjligt att få en bred acceptans för en vargstam av den storlek som krävs för att den skall kunna bedömas som långsiktigt hållbar enligt vissa vetenskapliga analyser. Å andra sidan är det inte rimligt att ange ett mål som inrymmer ett alltför stort mått av osäkerhet beträffande vargstammens långsiktiga bevarande i den svenska faunan. Ett sådant mål skulle innebära att det saknades reellt innehåll i de mål som regeringen och satt upp i det miljöpolitiska arbetet om bevarandet av den biologiska mångfalden i . Mot bakgrund av det nuvarande antalet vargar och de svårigheter som vargförekomsten orsakar bedömer regeringen att etappmålet för den svenska vargstammen bör vara 20 årliga föryngringar, motsvarande ca 200 individer. Regeringen vill dock framhålla att etappmålet inte får uppfattas som det största antal vargar som kan tillåtas. Innebörden är i stället, som framhållits i avsnitt 5.2.1, att förvaltningsåtgärderna kan ges en annan inriktning när etappmålet är uppnått. Regeringen föreslår alltså att etappmålet skall vara 20 vargföryngringar i , motsvarande ca 200 individer. När etappmålet är nått bör en grundlig genomgång genomföras av konsekvenserna av vargförekomsten. Det är då rimligt att pröva om ett nytt etappmål bör fastställas eller om en miniminivå bör anges. bör en nivå för antalet vargar kunna anges, som bättre står i överensstämmelse med de nivåer som med vetenskapliga utgångspunkter bedömts vara nödvändiga för en kortsiktigt livskraftig vargstam, dvs. minst 500 individer. Det långsiktiga målet bör vara att vargstammen skall växa till en nivå som säkerställer att den långsiktigt finns kvar i den svenska faunan. För det etappmål som föreslås vill regeringen i likhet med utredningen framhålla vikten av ett genetiskt utbyte med andra vargstammar. Utan genetiskt utbyte ökar riskerna för negativa inavelseffekter. Sådant utbyte bör ske på naturlig väg. Så länge antalet vargar är färre än vad som krävs för att stammen skall anses livskraftig är det väsentligt att noga följa dess utveckling. sker en omfattande bevakning. Detta måste fortsätta framöver. Utbredning Den skandinaviska vargstammen finns huvudsakligen i , , och angränsande fylken i dvs. Målet för förvaltningen av vargstammen bör vara att vargen på ett naturligt sätt sprider sig till övriga delar av landet. Vargens etablering i de södra delarna av torde bli begränsad till större sammanhängande skogsområden även om erfarenheter från andra länder visar att varg kan uppehålla sig i människors närhet om den väl accepteras. För att minska eventuella konflikter är det önskvärt att få en så jämn spridning som möjligt. Vargens flockbildande beteende är därvid ett särskilt problem eftersom även en enstaka men individrik grupp kan uppfattas som en betydande koncentration. är det rovdjur som är svårast för rennäringen att hantera. Förutom att vargen dödar renar innebär dess jaktsätt att renhjordar kan splittras och förflytta sig långa sträckor vilket kan medföra stort merarbete för renskötaren. Utredningen föreslår att det inte skall finnas någon fast vargstam i renskötselområdet. Företrädare för rennäringen och stöder utredningens förslag. Flera andra remissinstanser anser emellertid att det är orimligt att undanta en så stor del som av landet från föryngring av ett djur som tidigare förekommit naturligt i området. Regeringen bedömer att regelbundna föryngringar i stora delar av renskötselområdet inte torde vara möjligt att förena med modern renskötsel. och andra remissinstanser har emellertid framfört att det utanför renskötselns åretruntmarker torde finnas områden där vargförekomst medför endast begränsade skador för renskötseln. Det kan vara områden där det sällan finns renar eller områden där förutsättningarna för att vidta förebyggande åtgärder är gynnsamma. Mot bakgrund av synpunkter framförda av remissinstanserna bedömer regeringen att det även inom renskötselområdet bör vara möjligt med enstaka föryngringar utanför åretruntmarkerna. Den huvudsakliga delen av vargstammen måste emellertid finnas utanför renskötselområdet. Sammanfattningsvis föreslår regeringen alltså att målet för vargstammens utbredning skall vara att stammen på naturlig väg sprider sig över landet, men att dess förekomst i renskötselområdet i huvudsak begränsas till de områden utanför åretruntmarkerna där den gör minst skada. Skyddsjakt Frågor rörande ändringar i bestämmelserna om skyddsjakt behandlas i avsnitt 7. Innan det föreslagna etappmålet är nått bör skyddsjakt tillåtas endast i begränsad omfattning. Främst bör skyddsjakt kunna tillåtas inom renskötselområdet. Det gäller då främst vargar som etablerar revir inom för rennäringen särskilt olämpliga områden. En förutsättning för skyddsjakt bör dock vara att stammen som helhet i landet visar en positiv utveckling mot etappmålet. Detta följer också av de allmänna förutsättningar för skyddsjakt som anges i 23 a § jaktförordningen (1987:905). Där sägs bl.a. att jakt bara får tillåtas om upprätthållandet av bevarandestatus inte försvåras. För att ett genetiskt utbyte skall kunna äga rum mellan den skandinaviska och den finsk-ryska vargstammen, måste vargar kunna röra sig från gränsen till och till det område där huvuddelen av den skandinaviska vargstammen finns. Ett sådant utbyte är av största vikt för att den skandinaviska vargstammen inte skall bli genetiskt utarmad. Stor restriktivitet bör därför gälla för skyddsjakt på ensamgående vargar i dessa områden. Ensamma vargar medför erfarenhetsmässigt heller inte samma problem för rennäringen som revirhållande familjegrupper. Även utanför renskötselområdet bör skyddsjakt kunna tillåtas i begränsad omfattning innan etappmålet är nått. Det kan främst gälla enstaka individer i situationer med allvarliga skadeproblem som inte rimligen kan lösas på annat sätt. Också i en situation där vargstammen ökar snabbt kan det vara motiverat att möta lokala problem med skyddsjakt. Givetvis är det också i dessa fall en förutsättning att vargstammen i landet som helhet visar en positiv utveckling. 5.2.7 Kungsörn Regeringens förslag: Miniminivån för kungsörnsstammen skall vara 600 årliga häckningar. Kungsörnens utbredning bör inte påverkas av människan. Utredningens förslag: I , och finns en gemensam stam av kungsörn som kan uppskattas till 4 600 individer. I finns omkring 600 häckande par, vilket bör slås fast som miniminivå för . Beträffande kungsörn finns det en konflikt endast med rennäringen. Skyddsjakt kan knappast komma ifråga annat än möjligen i speciella undantagsfall. Kungsörnens utbredning bör inte påverkas av människan Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som kommenterat förslaget tillstyrker det, såsom , och . anser att den minskning som skett i fjällområdet måste brytas. Också och anser att utvecklingen i fjällområdet är oroande. Med hänsyn till att otillåtna fångstredskap kommit till användning anser verket att handel och import av otillåtna fångstredskap skall förbjudas. anser att stammen kan tillåtas öka och att ökningen främst bör ske i skogslandet åt öster och söder. Skäl för regeringens förslag: Kungsörnen har en sammanhängande utbredning i , och . Den gemensamma stammen beräknas uppgå till ca 4 600 individer. Det sammanhängande utbredningsområdet fortsätter österut in i . Den svenska delen av stammen, som beräknas till ca 600 häckande par, är tillräckligt stor för att arten långsiktigt skall finnas kvar i landet som en del av faunan. Utredningen anser emellertid att det finns anledning till oro för kungsörnens utveckling i delar av fjällkedjan och fjällnära områden. För att arten på skall kunna finnas kvar i dessa områden är stammen beroende av tillskott av örnar från andra platser för att inte minska i antal. Enligt uppgifter som utredningen redovisar är förklaringen till detta förmodligen olaglig jakt. Regeringen anser att det därför är angeläget att vidta åtgärder för att bekämpa denna jaktbrottslighet. Åtgärder mot jaktbrott behandlas närmare i avsnitt 6. Regeringen bedömer i likhet med utredningen och flertalet remissinstanser att kungsörnen är det av rovdjuren som leder till minst konflikter med näringsutövare och jaktintressen. Regeringen anser därför att skyddsjakt inte bör tillåtas annat än undantagsfall. Regeringen delar utredningens uppfattning att 600 häckande par bör slås fast som miniminivå för den svenska delen av kungsörnsstammen. Stammens utbredningsområde bör inte påverkas av människan. I den mån de ansvariga myndigheterna, främst , ser behov av åtgärder för att stödja en tillväxt av kungsörnsstammen och dess vidare utbredning, bör sådana åtgärder övervägas. 5.3 åtgärdsprogram för hotade arter Regeringens bedömning: bör efter ställningstagande till förslagen i denna proposition bearbeta sina antagna åtgärdsprogram för björn, järv, lodjur och varg. Utredningens förslag: Utredningen har inte behandlat frågan. Skälen för regeringens bedömning: har till sitt remissyttrande över bifogat fyra åtgärdsprogram för bevarande av arterna björn, järv, lodjur och varg. Verket fastställde programmen . Programmen utgör en del av verkets arbete med att ta fram åtgärdsprogram för hotade arter och miljöer. Verket har redovisat 23 sådana program varav de nu aktuella utgör nr 20 till 23. Verket anger att programmen för de fyra rovdjuren skall utvärderas och revideras senast när regering och riksdag behandlat förslag. Verket anger tider som är något olika för de olika programmen. Regeringen anser att åtgärdsprogrammen är väsentliga för den framtida förvaltningen av arterna. För att undvika oklarheter om vilka utgångspunkter som gäller för förvaltningen av de fyra arterna bör göra de bearbetningar av programmen som är motiverade med hänsyn till ställningstagande till förslagen i denna proposition. 6 Åtgärder mot jaktbrott 6.1 Behovet av åtgärder Utredningen har presenterat ett material som visar att jaktbrott som innefattar dödande av björn, järv, lo, varg och kungsörn förekommer i stor omfattning. Av utredningen framgår också att grymma metoder ofta används vid den olagliga jakten. En omfattande olaglig jakt försvårar, eller rent av omöjliggör, en långsiktig och konsekvent förvaltning av arterna i fråga. Brottsligheten kan alltså avsevärt påverka möjligheterna att föra en samlad rovdjurspolitik. För stammarna av järv och varg, som är de mest fåtaliga av de aktuella arterna, kan jaktbrotten få särskilt allvarliga konsekvenser. De kan t.o.m. påverka möjligheterna att bevara långsiktigt livskraftiga stammar av dessa arter. När det gäller kungsörn redovisar utredningen uppgifter om att kungsörnsstammen i vissa delar av fjällkedjan och de fjällnära områdena kan antas vara utsatt för en tämligen omfattande förföljelse. Utvecklingen kan innebära att möjlighet att överleva i dessa områden riskeras. När det gäller björn och lo redovisas uppgifter som tyder på att den olagliga jakten åtminstone i vissa områden kan vara större än den lagliga skyddsjakten. Den stora omfattningen av den olagliga jakten visar enligt regeringens mening med tydlighet att det finns starka skäl att vidta åtgärder mot brottsligheten. Även de grymma metoder som förekommer är i sig ett skäl att vidta åtgärder. Liksom utredningen och flertalet remissinstanser anser regeringen därför att åtgärder måste vidtas både för att förebygga jaktbrotten och för att öka möjligheterna att upptäcka och beivra brottsligheten. 6.2 Förebyggande åtgärder Regeringens bedömning: Polis, åklagare och länsstyrelser skall i ett fördjupat samarbete gemensamt planera insatser för att förebygga jaktbrott avseende björn, järv, lo, varg och kungsörn. Länsstyrelserna skall också i ökad utsträckning bevaka områden där risken för jaktbrott bedöms som stor. Länsstyrelserna får särskilda medel för de ökade insatserna mot jaktbrott. Utredningens förslag: Länsstyrelser, polismyndigheter och åklagarmyndigheter planerar tillsammans för gemensamma insatser i syfte att förebygga jaktbrott avseende rovdjur. Länsstyrelserna får särskilda medel för att göra punktinsatser med ökad bevakning. Remissinstanserna: Riksåklagaren och är positiva till utredningens förslag. Även de länsstyrelser som yttrat sig över förslaget har varit positiva. En del av dessa har framhållit att ökade ekonomiska resurser behövs. Skälen för regeringens bedömning: genomför polismyndigheter och länsstyrelser i viss utsträckning insatser för att förebygga jaktbrott avseende björn, järv, lo, varg och kungsörn. I fjällänen förekommer t.ex. övervakning från polishelikopter under vårvintern. Utredningen lämnar också exempel på att länsstyrelser gjort insatser med ökad bevakning av järvlyor. Det är emellertid nödvändigt att öka och effektivisera insatserna för att förebygga brottsligheten. I de län där det finns fasta stammar av björn, järv, lo, varg eller kungsörn bör därför ett fördjupat samarbete mellan polis, åklagare och länsstyrelser komma till stånd. Syftet bör vara att planera och genomföra gemensamma, långsiktiga insatser för att förebygga jaktbrott. Länsstyrelserna bör också i ökad utsträckning vidta åtgärder i fält för att förebygga jaktbrott avseende björn, järv, lo, varg och kungsörn. Insatserna bör inriktas på ökad bevakning över områden och på tider då risken för jaktbrott är stor. Utredningen har gett exempel på punktinsatser som genomförts med relativt enkla och billiga metoder och som bedömts vara effektiva. Åtgärder beträffande järv och varg bör prioriteras särskilt eftersom dessa arter är mest fåtaliga. Järvstammen har dessutom minskat påtagligt i antal, vilket kan bero på att den utsatts för jaktbrott. När det gäller varg bör, förutom föryngringar, ensamma vargar på vandring i norra uppmärksammas särskilt. Sådana vargar kan ha invandrat från . Invandrade individer är särskilt betydelsefulla för vargstammens långsiktiga överlevnad. Får de möjlighet att komma i kontakt med den huvudsakliga svenska vargstammen i och reproducera sig minskar risken för att stammen skall drabbas av genetisk utarmning. Regeringen avser att anslå särskilda medel för länsstyrelsernas arbete med förebyggande åtgärder (avsnitt 13). Det gäller för såväl samarbetet med polis- och åklagarmyndigheterna som det praktiska bevakningsarbetet. Regeringen avser också att ge i uppdrag att överväga hur inventeringsverksamheten inom ramen för miljöövervakningen kan bidra till arbetet med att förebygga jaktbrott (avsnitt 9). 6.3 Förundersökningar Regeringens bedömning: Polisväsendet får särskilda resurser för att kunna öka utredningsinsatserna beträffande grova jaktbrott som avser de aktuella arterna. Utredningens förslag: Förundersökningar om jaktbrott avseende björn, järv, lo, varg och kungsörn leds regelmässigt av miljöåklagare och i varje polisdistrikt finns särskilda utredare som ansvarar för sådana utredningar. Polisen etablerar också ett samarbete med länsstyrelsernas fältpersonal när det gäller brottsutredningarna. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna är positiva till utredningens förslag. Riksåklagaren tillstyrker det men framhåller att förslaget kräver att åklagarväsendet får ytterligare resurser. ställer sig positiv till förslagen om ökat samarbete mellan polisen och andra myndigheter. anser att det bör övervägas om anstalten skall få speciella medel för den rättsmedicinska verksamheten. tillstyrker att miljöåklagare skall leda brottsutredningarna angående jaktbrott. När det gäller polisens utredningsverksamhet menar verket att det kan vara lämpligt att bilda en utredningsgrupp i varje län. i anser att det är nödvändigt att inom poliskåren etablera särskilda specialutbildade enheter för utredning av illegal rovdjursjakt. bedömer att uppklarningsprocenten för jaktbrott avseende rovdjur inte kommer att öka genom att ansvaret för utredningarna läggs på miljöåklagarna. Skälen för regeringens bedömning: Regeringen föreslår att straffen för bl.a. jaktbrott skall höjas (avsnitt 6.4.2). För att straffskärpningarna skall leda till en minskning av jaktbrotten måste de kombineras med åtgärder som ökar möjligheterna att upptäcka och lagföra gärningsmännen. För att jaktbrotten avseende björn, järv, lo, varg och kungsörn skall kunna bekämpas är det alltså viktigt att ytterligare förbättra polis- och åklagarmyndigheternas förmåga att utreda brotten. De åtgärder som regeringen avser att vidta för att förebygga brottsligheten innebär också ökade möjligheter att upptäcka redan begångna brott. Åtgärderna kan även leda till att brott upptäcks tidigare än vad som annars varit fallet, vilket ger ett bättre utgångsläge för förundersökningarna. I kombination med ännu effektivare förundersökningar kan alltså dessa åtgärder innebära förbättrade möjligheter att lagföra misstänkta gärningsmän. Riksåklagaren har inrättat en särskild miljöbrottsorganisation. Den består dels av en central enhet vid , Miljöbrottsenheten, och dels av specialiståklagare vid landets sex åklagarmyndigheter, så kallade miljöåklagare. har till uppgift att bekämpa brott mot lagstiftning som har till ändamål att skydda den yttre miljön. Riksåklagarens definition av miljöbrott omfattade ursprungligen inte någon typ av jaktbrott. handläggs emellertid bl.a. jaktbrott avseende björn, järv, lo, varg och kungsörn av miljöåklagare. Utredningens förslag i denna del har alltså redan genomförts. Regeringen delar utredningens, och Riksåklagarens, uppfattning att förundersökningar av jaktbrott avseende stora rovdjur och kungsörn bör ledas av åklagare med specialistkompetens på miljöområdet. Regeringen ser alltså positivt på den utvidgning av miljöåklagarnas ansvarsområde som genomförts. Utredningen har även föreslagit att det i varje polisdistrikt skall finnas särskilda utredare som ansvarar för utredningarna av jaktbrott avseende björn, järv, lo, varg och kungsörn. Genom att koncentrera utredningsarbetet till vissa polismän kan man, liksom beträffande åklagarna, tillförsäkra att utredarna får ökad erfarenhet. Det bör emellertid vara en uppgift för polismyndigheterna att avgöra hur verksamheten bör organiseras för att den skall bli så effektiv som möjligt. har framhållits att utredningar av grova jaktbrott avseende björn, järv, lo, varg och kungsörn ofta är komplicerade. Regeringen avser därför att öka polisväsendets ekonomiska resurser för detta ändamål (avsnitt 13). De rättsmedicinska undersökningarna är viktiga för förundersökningarna. har i sitt remissyttrande anfört att det bör övervägas om anstalten skall få särskilda medel för detta ändamål. Även om ändamålet är angeläget finns det emellertid inte möjlighet att tillskjuta nya resurser. Utredningen har föreslagit att polismyndigheterna skall etablera ett samarbete med länsstyrelsernas fältpersonal när det gäller brottsutredningarna. Länsstyrelserna i fjällänen har fältpersonal, så kallade naturbevakare, med hög kompetens i rovdjursfrågor. Deras kunskaper om spårning och rovdjurens vanor och beteenden kan med säkerhet få stor betydelse för förundersökningarnas kvalitet. Det är alltså viktigt att polismyndigheterna och länsstyrelserna aktivt samarbetar i denna fråga. Det samarbete som bör etableras för att förebygga jaktbrott torde även vara en god plattform för att förbättra brottsutredningsverksamheten. 6.4 Ändringar av straffbestämmelserna 6.4.1 Gällande regler om jaktbrott Jaktbrott kan utgöras av en rad olika handlingar (43 § jaktlagen [1987:259] ). För att straff skall komma ifråga krävs det att handlingen utförts med uppsåt eller av grov oaktsamhet. Det är ett jaktbrott att jaga vilt som inte får jagas, dvs. Med jakt avses inte bara att fånga och döda vilt utan också att i sådant syfte söka efter, spåra eller förfölja vilt samt att göra ingrepp i viltets bo och att ta eller förstöra fåglars ägg (2 § jaktlagen). Jaktbrott kan också bl.a. bestå i jakt på annans jaktområde, otillåten användning av motordrivna fortskaffningsmedel, vissa fall av användning av drivande hund på sådant sätt att drevet huvudsakligen går över annans jaktområde, användning av otillåtna vapen och jaktmedel samt brott mot reglerna om statens vilt (43 § andra punkten jaktlagen). Straffskalan innefattar böter och upp till sex månaders fängelse. Om brottet är att anse som grovt är straffet fängelse (44 § jaktlagen). Vissa omständigheter skall särskilt beaktas vid bedömningen av om ett brott är grovt. Detta gäller bl.a. om brottet avsåg hotat, sällsynt eller värdefullt vilt, om det har utförts vanemässigt eller i större omfattning eller om det utförts med otillåten hjälp av motordrivet fortskaffningsmedel. Försök och förberedelse till jaktbrott är inte straffbart. 6.4.2 Höjda straff för jaktbrott Regeringens förslag: Minimistraffet för jaktbrott som är att anse som grovt höjs till sex månaders fängelse. Maximistraffet höjs till fängelse. Maximistraffet för jaktbrott som inte är grovt höjs till fängelse. Vid bedömningen av om ett jaktbrott är grovt skall särskilt beaktas om brottet avsett ett särskilt skyddsvärt vilt. Utredningens förslag: Minimistraffet för grovt jaktbrott höjs till sex månaders fängelse. Remissinstansernas yttranden över utredningens förslag: De flesta remissinstanserna har varit positiva till utredningens förslag. Hovrätten för som inte har något att invända mot att minimistraffet för ett grovt jaktbrott som innebär dödande av ett hotat eller sällsynt vilt höjs. Hovrätten anser emellertid att lagstiftningen även i fortsättningen måste ge utrymme för en nyanserad påföljdsbestämning när det gäller jaktbrotten.