prop · GP0329 · 2001-10-11 00:00:00 — Skälen för regeringens förslag: är förseningsavgiften (15 kap. 6 § skattebetalningslagen). En förseningsavgift på kan i vissa fall uppfattas som alltför hög. Det är dock viktigt, för att skattekon- tosystemet skall fungera, att de skattskyldiga fullgör sin deklarations- skyldighet. Förseningsavgiftens nivå måste därför vara så hög att den skatteskyldige finner det angeläget att lämna in deklarationen . näringspolitiskt perspektiv är det emellertid lämpligt att nivån på avgiften Prop. 2001/02:29 bestäms med hänsyn till de faktorer som ligger bakom förseningen. det rör sig om en upprepad försening eller om den skattskyldige inte lämnat deklaration trots föreläggande, bör förseningsavgiften vara högre än om det handlar om en försening av engångskaraktär. Mot bakgrund av det nu sagda anser regeringen, till skillnad från , att da- gens generella förseningsavgift bör ersättas med enkel och dubbel avgift. En rimlig avvägning mellan intresset att upprätthålla respekten för de- klarationsskyldigheten och intresset att ta hänsyn till de faktorer som ligger bakom förseningen är enligt regeringen att föreskriva att förse- ningsavgiften skall vara när förseningen är av engångskaraktär. Samma avvägning leder till att dubbel förseningsavgift, dvs. , bör tas ut när en skattskyldig inte följt ett föreläggande om att deklarera eller har slarvat med att lämna deklaration. De som är registrerade som skattskyldiga för mervärdesskatt är skyldi- ga att i en periodisk sammanställning lämna uppgifter om omsättning, förvärv och överföringar av varor som transporterats mellan (10 kap. 33 § skattebetalningslagen). Syftet med denna regel är att Sveri- ge skall kunna uppfylla sitt åtagande att bistå andra medlemsländer med upplysningar som har betydelse för mervärdesbeskattningen i dessa län- der. Mot bakgrund av syftet med regeln bör förseningsavgiften såvitt avser periodiska sammanställningar även fortsättningsvis vara . Förslaget föranleder ändringar i 15 kap. 6 § skattebetalningslagen. Från början var det meningen att ändringarna skulle träda i kraft . Ändringarna kräver dock omfattande administrativa förberedelser för att skatteförvaltningen skall kunna hantera differentieringen mellan enkel och dubbel förseningsavgift maskinellt. Ett ikraftträdande skulle innebära att skattförvaltningen får tillämpa de nya reglerna utan maskinellt stöd. Det skulle kräva omfattande arbetsinsatser och ta resurser från andra viktiga åtgärder. Mot den bakgrunden föreslås nu att ändringarna skall träda i kraft . Som redogjorts för i budgetpropositionen beräknas förslaget ge en budgetförsvagning på . Proviantering med animaliska livsmedel Regeringens förslag: Proviantering med icke-gemenskapsvaror skall få ske för förbrukning ombord vid resa till utländsk ort över det fria havet, om varorna består av animaliska livsmedel och provianteringen sker en- ligt gällande föreskrifter om kontroll av livsmedel som importeras från ett land utanför EG. Promemorians förslag stämmer i sak överens med regeringens för- Remissinstanserna: , och har inga synpunkter på försla- invändningar mot förslaget. anser att förbudet mot att proviantera med icke-gemenskapsvaror för förbrukning ombord på resor bör upphävas i sin helhet. Skälen för regeringens förslag: är det inte längre tillåtet att proviantera med icke-gemenskapsvaror för förbrukning ombord på resor (se 3 och 4 §§ provianteringslagen). Med en EU-intern resa i skattesammanhang förstås en resa som börjar i en med- lemsstat och slutar i en annan medlemsstat. Detta gäller även om fartyget måste passera internationellt vatten på vägen till destinationsmedlemssta- ten (se prop. 1998/99:86 s. 53). Vid EU-interna resor måste alltså icke- gemenskapsvaror numer importeras innan de kan tas ombord, dvs. dekla- reras för övergång till fri omsättning. Detta följer av 3 och 4 §§ provian- teringslagen. Vid importen medges dock tull- och skattefrihet. Den nya ordningen har skapat vissa problem för svenska skeppshand- lare, särskilt i fråga om animaliska livsmedel. synes dock mena att det även finns problem beträffande andra varor än animaliska livsmedel och anser därför att det på nytt bör bli till- låtet att proviantera med icke-gemenskapsvaror för förbrukning ombord på resor. Förbundet konkretiserar dock inte vad problemen skulle bestå i. Enligt vad regeringen erfarit fungerar nuvarande ordning tillfredsställande när det gäller andra varor än animaliska livsmedel. Re- geringen är därför inte beredd att överge huvudregeln att vid EU-interna resor skall proviantering ske med gemenskapsvaror. Där- emot finns det, som antytts inledningsvis, skäl att överväga om animalis- ka livsmedel bör undantas från huvudregeln. Vid import av animaliska livsmedel gäller förordningen (2000:269) om kontroll av livsmedel som importeras från tredje land och Livsmedels- verkets föreskrifter (SLVFS 1999:21) om kontroll av animaliska livsme- del vid import från tredje land. Bestämmelserna grundar sig på bl.a. rå- dets direktiv /78/EG av om principerna för or- ganisering av veterinärkontroller av produkter från tredje land som förs in i gemenskapen (EGT L 024 30.01.1998 s. 9, Celex 397L0078). Syftet med nämnda regler är att säkerställa att animaliska livsmedel som impor- teras till EU uppfyller vissa veterinärmedicinska krav, de s.k. importvill- koren. Enligt reglerna skall animaliska livsmedel från tredje land genom- gå bl.a. en fysisk kontroll vid gränskontrollstation. Först när det konstate- rats att livsmedlet i fråga uppfyller importvillkoren kan import ske. Såväl aktuellt direktiv som föreskrifter på området innehåller dock särskilda regler för skeppshandeln. Enligt dessa regler får animaliska livsmedel från tredje land som inte uppfyller importvillkoren och som hanteras enligt ett särskilt förfarande användas för proviantering av fartyg i gränsöverskridande trafik. Med gränsöverskridande trafik för- stås trafik som passerar internationellt vatten eller med andra ord det fria havet. Begreppet gränsöverskridande trafik omfattar alltså viss EU-intern fartygstrafik. Det särskilda förfarandet för skeppshandeln är endast till- lämpligt beträffande icke-gemenskapsvaror. Skall varorna importeras eller med andra ord omvandlas till gemenskapsvaror gäller kravet att importvillkoren måste vara uppfyllda. Det kan alltså konstateras att huvudregeln i provianteringslagen, näm- ligen att vid EU-intern trafik skall proviantering ske med gemenskapsva- ror, hindrar svenska skeppshandlare från att utnyttja det särskilda förfa- randet för skeppshandel. Förfarandet har beslutats på gemenskapsnivå Prop. 2001/02:29 och det får därför förutsättas att skeppshandlare i andra EU-länder har möjlighet att utnyttja förfarandet. Det innebär att svenska skeppshandlare missgynnas i förhållande till skeppshandlare i andra EU-länder. Med hänsyn till det nu sagda bör svenska skeppshandlare ges möjlighet att utnyttja det särskilda förfarandet vid proviantering av fartyg med anima- liska livsmedel. Proviantering med icke-gemenskapsvaror för förbruk- ning ombord bör därför få ske vid resa till utländsk ort över det fria ha- vet, om varorna består av animaliska livsmedel och provianteringen sker enligt gällande föreskrifter om kontroll av livsmedel som importeras från ett land utanför EU. Detta uppnås genom en ändring i 3 § provianterings- lagen. Ändringen föreslås träda i kraft . Proviantering till statsfartyg och statsluftfartyg Regeringens förslag: Svenska och utländska statsfartyg och statsluft- fartyg skall få proviantera med obeskattade alkoholdrycker och to- baksvaror samt icke-gemenskapsvaror. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: , , och tillstyrker förslaget. ket och har inga invändningar mot har inga synpunkter på förslaget. Skälen för regeringens förslag: Proviantering med obeskattade alko- holdrycker och tobaksvaror samt icke-gemenskapsvaror får enligt 8 § provianteringslagen endast ske till vissa särskilt angivna fartyg och luft- För att proviantering med nämnda varor skall få ske till luftfartyg krävs att luftfartyget har en högsta tillåtna startvikt som överstiger 5 700 kilogram och att luftfartyget är destinerat till en utländsk flygplats för att hämta eller lämna passagerare. När det gäller fartyg begränsas rätten till proviantering till fartyg som går i yrkesmässig trafik, dock inte fiskefar- Vidare krävs att fartygets bruttodräktighet är minst 75 och att farty- get skall anlöpa utländsk hamn för att lämna eller hämta passagerare eller last eller skall företa kryssning i mer avlägsna farvatten som turistfartyg. Dessutom får proviantering med obeskattade alkoholdrycker och tobaks- varor samt icke-gemenskapsvaror ske till fartyg och luftfartyg som dis- poneras av Försvarsmakten. mentet på att dagens regler inte gör det möjligt att proviantera utländska statsfartyg med obeskattade alkoholdrycker och tobaksvaror eller icke- Det innebär att bl.a. vid utländska flottbesök eller vid gemensamma övningar så kan t.ex. utländska försvarsfartyg som skall gå till utländsk ort inte proviantera nämnda varor i . detta är att fartygen väljer att proviantera i andra länder. I förarbetena till provianteringslagen uttalade regeringen att reglerna för proviantering skall spegla de skatte- och tullrättsliga möjligheterna till försäljning och förbrukning ombord av obeskattade varor och icke- gemenskapsvaror (se prop. 1998/99:86 s. 79). på området är det möjligt att tillämpa skattefrihet för alkoholdrycker och Prop. 2001/02:29 tobaksvaror som förbrukas ombord vid resa till utländsk ort (se prop. 1998/99:86 s. 53). Det är vidare möjligt att tillåta proviantering med icke-gemenskapsvaror vid resa till en plats utanför EG:s tullområde. Det nu sagda återspeglas i 3 och 4 §§ provianteringslagen. Enligt lagen (1994:1563) om tobaksskatt och lagen (1994:1564) om alkoholskatt föreligger skattefrihet för varor som tas emot av någon som har tillstånd enligt provianteringslagen, givetvis under förutsättning att det rör sig om ett ändamål och en resa som medför skattefrihet, som t.ex. förbrukning ombord på fartyg på resa till utländsk ort. Detta följer av 32 § första stycket 5 och 6 i nämnda lagar. Vid import gäller tull- och skattefrihet för alkoholdrycker och tobaksvaror som tas ombord på far- tyg, med undantag för fritidsfartyg, eller luftfartyg som ankommer till eller avgår från tullområde. Detta följer av 6 § förordningen (1994:1605) om tullfrihet m.m. och 2 kap. 2 § lagen (1994:1551) om frihet från skatt vid import, m.m. Eftersom undantag endast görs för fri- tidsfartyg omfattas utländska statsfartyg av nämnda bestämmelser. Det kan alltså konstateras att det inte är de materiella tull- eller skatte- reglerna som hindrar utländska statsfartyg från att proviantera obeskatta- de alkoholdrycker och tobaksvaror eller icke-gemenskapsvaror. Det som lägger hinder i vägen är i stället föreskriften i 8 § provianteringslagen att sådan proviantering endast får ske till vissa fartyg och luftfartyg. Skälen för denna begränsning är den risk för skattefusk som alltid föreligger när det gäller obeskattade alkoholdrycker och tobaksvaror (se prop. 1998/99:86 s. 80). Denna risk får dock anses förhållandevis ringa i fråga om utländska statsfartyg. Utländska statsfartyg bör därför ges möjlighet att proviantera med obeskattade alkoholdrycker och tobaksvaror samt icke-gemenskapsvaror. När det gäller svenska statsfartyg får endast far- tyg som disponeras av Försvarsmakten proviantera med nämnda varor. Det innebär att t.ex. forskningsfartyg och andra fartyg som ägs eller brukas av staten i icke-kommersiellt syfte inte får proviantera. En föreskrift om att utländska statsfartyg får proviantera med obeskattade alkoholdrycker och tobaksvaror samt icke-gemenskapsvaror skulle alltså medföra en generösare behandling av utländska statsfartyg än svenska. Det är inte rimligt och bör undvikas. Statsfartyg, dvs. såväl svenska som utländska, bör därför ges rätt att proviantera med obeskattade alkohol- drycker och tobaksvaror samt icke-gemenskapsvaror. Detta föranleder en ändring i punkten 3 i första stycket 8 § provianteringslagen. Den nya be- stämmelsen skall även omfatta statsluftfartyg. Avslutningsvis bör näm- nas att huvudkravet för skattefri proviantering, nämligen att fråga är om en resa till utländsk ort, självfallet kommer att gälla även för nu aktuella kategorier av fartyg och luftfartyg. Dessutom krävs provianteringstill- stånd. Ändringen föreslås träda i kraft . 6.1Stabilisering av aska utanför avfallsanläggning Regeringens förslag: Avdrag för skatt på tillsatser för askstabilisering skall medges även om tillsättandet har skett utanför en avfallsanlägg- ning. Promemorians förslag: Stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har lämnat syn- punkter i frågan, utom , tillstyrker förslaget. föreslår att det tydligare bör framgå att även bottenaska kan bli föremål för stabilisering och därmed omfattas av skat- tefriheten. avstyrker förslaget eftersom bolaget anser att förslaget inte stimulerar användandet av andra bindemedel, t.ex. i form av andra askor. Eftersom begreppet aska inte är entydigt befarar att gränsdragningsproblem kan komma att uppstå. Bakgrunden till regeringens förslag: Aska som deponeras (främst flygaska) bör blandas med andra särskilt utvalda ämnen för att minimera utlakning av oönskade ämnen ur askan. Denna åtgärd kallas stabilisering. Huvudprincipen enligt avfallsskattelagen är att skatt tas ut enligt en nettodeponimetod. Detta innebär att skatt betalas för allt som förs in till en skattepliktig avfallsanläggning. Enligt 10 § första stycket 1 c avfalls- skattelagen får avdrag göras för skatt på avfall som använts för konstruk- tionsarbeten inom anläggningen eller för att där åstadkomma en miljösä- ker deponering eller förvaring. Regeringen uttalade i propositionen Lag om skatt på avfall (1998/99:84) att av kontrollskäl bör endast stabilise- ring som har skett inom en skattepliktig anläggning kunna utgöra grund för avdragsrätt (s. 116). Avfallsskattens nuvarande konstruktion innebär således att det i skattehänseende är av avgörande betydelse om askan stabiliseras inom eller utanför en anläggning. När aska förs in till en skat- tepliktig avfallsanläggning tas skatt ut på hela avfallsmängden. Skatt tas således även ut på de ämnen som tillsatts till aska i stabiliserande syfte. Det finns olika metoder för stabilisering av aska och området är före- mål för en fortgående teknikutveckling. En metod innebär att aska, bin- demedel, cement och vatten blandas i två enheter enligt ett väl utprovat recept. Blandningen sker i direkt anslutning till askans uppkomst vid för- bränningsanläggningen. Den utförs under kontrollerade former inomhus och under temperaturövervakning. Härigenom säkerställs att blandningen inte blir för varm, vilket allvarligt kan skada den långsiktiga stabilise- ringen av askan. Askan förs efter stabilisering till en skattepliktig avfalls- anläggning för deponering. Syftet med stabiliseringsmetoden är att långsiktigt säkra miljön från stor metallutlakning från avfall som deponeras på avfallsanläggningen. Skälen för regeringens förslag: Stabilisering av aska före deponering är önskvärt ur bl.a. miljöskyddssynpunkt och bör därför inte motverkas genom att stabiliserande ämnen som tillsätts till aska utanför en avfalls- anläggning inte omfattas av skattefrihet. Även skäl hänförliga till kon- kurrensneutralitet talar för att skattefrihet bör gälla för stabiliserande äm- nen som tillsätts till aska utanför en avfallsanläggning. På så sätt undviks att deponier med tillstånd att deponera ostabiliserad aska får en konkur- rensfördel i förhållande till dem som inte har ett sådant tillstånd. 2001/02:29 bakgrund av nu angivna förhållanden anser regeringen att skattefrihet också skall gälla för stabiliserande ämnen som tillsätts till aska utanför en avfallsanläggning. uttrycker farhågor för att förslaget bl.a. inte stimulerar användandet av andra bindemedel, t.ex. i form av andra askor, för att uppnå en helt tillfredsställande stabilisering. Regeringen delar inte AB:s uppfattning, utan anser att förslaget om att använda bindemedel för att stabilisera aska inte medför risk för att andra sätt att stabilisera aska missgynnas. Regeringen avser dock att följa ut- vecklingen av denna fråga. Vidare anför att gränsdragningsproblem kan uppstå ef- tersom aska inte är ett entydigt begrepp. Det är dock inte lämpligt att i lagtexten uttömmande definiera begreppet aska, utan eventuella gräns- dragningsproblem får lösas av de tillämpande myndigheterna. anser att det bör förtydligas att även stabilisering av bottenaska omfattas av skattefrihet. Ett sådant för- tydligande är dock inte nödvändigt eftersom avdrag för stabiliserande ämnen som tillsätts till aska utanför avfallsanläggningen omfattar samtli- ga askor. Skattefrihet för stabiliserande ämnen som tillsätts till aska utanför en anläggning kan åstadkommas antingen genom en rätt att göra avdrag för skatten på ämnena eller genom att stabiliserande ämnen undantas från skatteplikt. Om alternativet med undantag väljs behöver den skattskyldi- ge i sin deklaration inte redovisa hur stora mängder ämnen som tillsatts. Med alternativet med avdragsrätt följer dock en sådan redovisningsskyl- dighet. Av kontrollskäl bör därför skattefrihet åstadkommas genom en rätt till avdrag för stabiliserande ämnen som tillsätts till aska utanför en anläggning. Skatt skall alltså inte betalas för den del av askan som vid införsel till en avfallsanläggning utgörs av stabiliserande ämnen. Skatt skall dock fortfarande betalas för den del av avfallet som utgörs av aska. På så sätt kan oönskade miljö- och konkurrenseffekter undvikas utan att särskilda kontrollproblem skapas eller att nettodeponiprincipen frångås. Förslaget innebär att när stabiliserad aska förs in till anläggningen, måste det fastställas hur stora mängder av avfallet som utgörs av stabili- serande ämnen. Detta kan sannolikt leda till problem i vissa fall. Lämplig typ och mängd av tillsatser för stabilisering är dock väl definierade i branschpraxis, varför det med ledning av denna praxis bör vara möjligt att fastställa hur stora mängder stabiliserande ämnen som ingår i askan. För att minimera problemen bör de skattskyldiga grunda sina avdrag på mätningar eller annat tillförlitligt underlag. Av redaktionella skäl föreslås att delar av 10 § förs över till en ny pa- ragraf, 11 §. Förslaget föranleder en ny punkt 1 i första stycket av denna nya 11 § i avfallsskattelagen. 6.2 Vätning av aska Regeringens förslag: Avdrag för skatt på vatten som tillsätts till aska skall medges även om tillsättandet har skett utanför en avfallsanlägg- Promemorians förslag: Stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har lämnat syn- punkter i frågan, utom , tillstyrker förslaget. föreslår att det tydligare bör framgå att även bottenaska kan bli föremål för stabilisering och därmed omfattas av skat- tefrihet. avstyrker förslaget eftersom bolaget anser att förslaget inte stimulerar användandet av andra bindemedel, i stället för vatten, för att uppnå en helt tillfredsställande stabilisering. Eftersom be- greppet aska inte är entydigt befarar att gränsdragnings- problem kan komma att uppstå. Bakgrunden till regeringens förslag: och annat biobränsle som härrör från bl.a. sågverk samt massa- och pappersbruk förbränns ofta i fastbränslepannor i anslutning till produktionen. På så sätt täcks delar av fabrikernas behov av värmeenergi. Vid förbränningen uppkommer dels flygaska, dels bottenaska. Det är vanligt att vätning sker av flyg- och bottenaska vid förbrän- ningsanläggningar för biobränslen och avfall. Syftet med vätningen är att förbättra arbetsmiljön för dem som hanterar askan och att underlätta transporter och deponering. Det förekommer även att krav på vätning av aska ställs i verksamhetens tillstånd enligt eller enligt den numera upphävda miljöskyddslagen (1969:387). Vätning sker normalt i samband med att askan matas ut från rökgasre- ning (flygaska) och förbränningsugnar (bottenaska). Tillsatsen vatten utgör vanligen ca 2050 viktprocent av den totala mängden aska. Efter vätning transporteras askan för vidare hantering, vilket i många fall är liktydigt med att den deponeras. Om vätning av askan sker inom en sådan avfallsanläggning som avses i 1 § första stycket avfallsskattelagen utgår ingen skatt på det tillsatta vattnet. Det rör sig alltså om t.ex. kommunala avfallsanläggningar. Vatt- net bör anses använt för den dagliga driften av anläggningen och är där- igenom undantaget från skatteplikt enligt 6 § första stycket 1 avfallsskat- telagen. Vätning av aska kan också ske inom en sådan avfallsanläggning som avses i 1 § andra stycket avfallsskattelagen. Det kan t.ex. vara fråga om en massafabrik, där den aska som uppkommer till följd av den indust- riella produktionen deponeras inom anläggningen. Skyldigheten att beta- la skatt för sådant avfall inträder när avfallet uppkommer (se 8 § 2 av- fallsskattelagen). Om vattnet tillsätts efter skattskyldighetens inträde, bör i likhet med vad som gäller för en sådan avfallsanläggning som avses i 1 § första stycket avfallsskattelagen vattnet vara undantaget från skat- teplikt. Vidare kan skattefrihet uppnås genom avdrag för skatt på avfall som använts för att inom anläggningen bl.a. åstadkomma en miljösäker depo- nering eller förvaring (se 10 § första stycket 1 c avfallsskattelagen). har dock i det nu aktuella fallet ansett att sådan avdrags- rätt, av kontrollskäl, inte kan aktualiseras för vattendelen i våt aska som förs in till en avfallsanläggning. Skälen för regeringens förslag: Vätning av aska har positiva effekter på bl.a. arbetsmiljön vid förbränningsanläggningar, transporter och de- ponering genom en minskning av damningen. Även brandrisker i anslut- ning till deponering minskar sannolikt eftersom obevattnad aska kan sprida glöd eller vara brandbenägen. De negativa miljö- och hälsoeffek- terna av deponibränder är betydande på grund av de utsläpp av förore- ningar som orsakas av bl.a. ofullständig förbränning. En våt aska under- lättar vidare generellt packningsåtgärder på avfallsanläggningen, vilket i sin tur medför minskad risk för sättningar och därmed att skyddsåtgärder såsom tät- och täckskikt skadas. Dessa faktorer bidrar samtliga till att ett långsiktigt gott miljöskydd uppnås vid deponering. Vätning bör således uppmuntras eller i vart fall inte motverkas. Vid vätning före deponering minskar brandrisken och påverkan på skyddsåt- gärder genom förbättrade packningsmöjligheter och minskad tempera- turutveckling. En kontrollerad vätning medför sannolikt även en avsevärt mer effektiv härdning än den som sker naturligt genom nederbörd och infiltration. Därutöver uppnås fördelar ur arbetsmiljösynpunkt. Mot bak- grund av nu angivna förhållanden anser regeringen därför att skatt inte skall tas ut på det vatten som tillsätts till askan. Vätning sker normalt i direkt anslutning till att förbränningen har av- slutats. Därefter transporteras den uppblandade askan till den plats där den deponeras. I fall då deponering sker inom en sådan avfallsanläggning som avses i 1 § andra stycket avfallsskattelagen bör skattefrihet gälla , eftersom vattnet tillsätts efter det att askan uppkommit eller med andra ord efter det att skattskyldighet inträtt. Det finns således inte behov av att justera lagtexten för att uppnå skattefrihet i denna situation. Om askan transporteras från förbränningsanläggningen till en separat avfallsanläggning (en anläggning enligt 1 § första stycket avfallsskattela- gen) bör det, som angetts ovan, inte ha någon skattemässig betydelse om vätningen har skett inom eller utom avfallsanläggningen. En ändring bör därför göras i avfallsskattelagen, av innebörd att det vatten som tillsätts till aska utanför en avfallsanläggning är skattefritt.