prop · GP0365 · 2001-12-05 00:00:00 — För att skyldig- heter enligt förordningen skall kunna fullgöras, behövs vissa ändringar och kompletteringar i lagen (1994:1596) om frivillig miljöstyrning och miljörevision samt i förordningen (1995:294) om frivillig miljöstyrning och miljörevision. Lagens rubrik behöver ändras eftersom uttrycket miljöstyrning numera är ersatt med miljöledning . Vidare behöver hänvis- ningar till vissa artiklar i EG-förordningen uppdateras. Eftersom EMAS nu görs tillgänglig för alla organisationer som påverkar miljön bör 4 § i lagen upphävas. De ändringar som föreslås bygger i huvudsak på första delbetänkande Uppföljning av Vissa lagtekniska frågor (SOU 2000:116). Såsom utredningen framhåller i betänkandet är de erfarenheter som hunnit göras av balkens materiella bestämmelser begränsade varför förslagen i huvudsak berör balkens processuella bestämmelser och framför allt miljödomstolarnas och övriga myndigheters handläggning. I fråga om miljökvalitetsnormer föreslås två ändringar dels att det i åtgärdsprogram skall anges de uppgifter som krävs till följd av medlemskap i , dels att regeringens bemyndigande om vem som skall kontrollera att miljökvalitetsnormer följs utvidgas till kontroll i allmänhet och inte enbart mätning. Den förstnämnda ändringen innebär att krav i ramdirektivet för luft 29 vad gäller uppgifter i åtgärdsprogrammet om bl.a. luftföroreningars ursprung genomförs. De uppgifter som skall anges är sådana att de normalt ändå måste ingå i ett åtgärdsprogram; för att erforderliga åtgärder skall kunna vidtas torde det krävas t.ex. att en luftförorenings ursprung är känd. När det sedan gäller den andra ändringen så innebär den att det blir möjligt att föreskriva vem som är skyldig att kontrollera att en miljökvalitetsnorm uppfylls och inte som vem som är skyldig att utföra de mätningar som behövs för sådan kontroll. Eftersom kontroll kan ske på annat sätt enligt luftdirektivet, t.ex. genom beräkningar, innebär bestämmelsen en möjlighet att lätta kraven för den som är skyldig att utföra kontrollen. Tillämpningsområdet för miljökonsekvensbeskrivningar m.m. Enligt förslaget anpassas kravet på miljökonsekvensbeskrivningar till behovet genom att krav på sådan slopas i mål om återkallelse av tillstånd och i mål om omprövning av tillstånd eller villkor. Förslaget har följande konsekvenser. När en myndighet tar initiativ till återkallelse av ett tillstånd krävs inte någon miljökonsekvensbeskrivning. Däremot måste myndigheten, liksom enligt nu gällande bestämmelser, visa att förutsättningarna i 24 kap. 5 § för återkallelse är uppfyllda. Eftersom det är sökanden myndigheten som skall svara för kostnaderna för en miljökonsekvensbeskrivning, som för övrigt inte är befogad i sammanhanget, innebär förslaget att myndigheternas arbete underlättas. Även när en myndighet tar initiativ till omprövning av tillstånd eller villkor i tillstånd innebär förslaget att myndigheternas arbete underlättas eftersom någon kostsam och obefogad miljökonsekvensbeskrivning inte behöver tas fram inför omprövningsmålet. Däremot måste, med hänsyn till tillståndsdomens eller beslutets rättskraft, myndigheten visa att förutsättningarna för omprövning är uppfyllda. Om det är tillståndshavaren som begär att tillståndet skall återkallas så innebär förslaget en klar lättnad för denne genom slopandet av kravet på miljökonsekvensbeskrivning. En likartad konsekvens uppstår i det sannolikt betydligt vanligare fallet där en tillståndshavaren begär omprövning av villkor i tillståndet. Genom att nuvarande krav på miljökonsekvensbeskrivning slopas blir omprövningsförfarandet ett enklare alternativ till en fullständig tillståndsprövning, vilket också varit syftet med omprövningsbestämmelserna. Förslaget att tillståndsmyndigheten får förelägga en tillståndshavare att ge in den utredning som behövs för prövning av frågor om återkallelse av tillstånd eller omprövning av tillstånd eller villkor, avser endast prövning 29 Rådets direktiv /62/EG av om utvärdering och säkerställande av tillstånd till miljöfarlig verksamhet och innebär en precisering av den bevisbörderegel som redan följer av 2 kap. 1 § . följande direkta konsekvenser. När en myndighet tar initiativ till återkallelse eller omprövning ankommer det på den myndigheten att åberopa någon av återkallelse eller omprövningsgrunderna som följer av 24 kap. 3 § första stycket resp. 5 § första stycket. omprövningsgrunder är i allt väsentligt preciseringar av de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. Enligt bevisbörderegeln i 2 kap. 1 § är verksamhetsutövaren skyldig att visa att de allmänna hänsynsreglerna Såvitt gäller de återkallelse- eller omprövningsgrunder som är att betrakta som preciseringar av de allmänna hänsynsreglerna så innebär förslaget ingen utvidgning av tillståndshavarens utredningsskyldighet. Emellertid finns det återkallelse- och omprövningsgrunder som inte låter sig inordnas under de allmänna hänsynsreglerna, t.ex. lämnande av oriktiga uppgifter, förtigande av uppgifter av betydelse, underlåtenhet att följa tillstånd eller villkor, verksamheten medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds m.m. I mål som rör någon av dessa återkallelse- eller omprövningsgrunder förefaller det möjligen som att det är fråga om en utvidgning av de skyldigheter som åvilar följer av allmänna principer om vitesförelägganden att verksamhetsutövaren måste ha faktisk eller rättslig möjlighet att efterkomma vitesföreläggandet, vilket begränsar möjligheterna att förena ett föreläggande vid vite. I någon mån kan det dock bli fråga om en utvidgning av de förpliktelser som åvilar verksamhetsutövaren jämfört med nuvarande regler men effekterna måste antas vara begränsade. Sammanfattningsvis innebär förslaget om slopande av krav på miljökonsekvenbeskrivningar i mål om återkallelse eller omprövning minskade kostnader för såväl myndigheter som verksamhetsutövare. Förslaget om utredningskyldighet för verksamhetsutövaren vid återkallelse eller omprövning av tillstånd eller villkor som till synes flyttar kostnadsansvaret från myndigheterna till verksamhetsutövaren torde i praktiken inte innebära någon större skillnad eftersom utredningsmaterialet med nödvändighet måste tas fram av verksamhetsutövaren som har de kunskaper som krävs. Förslaget att ersätta ordet strandområde med strandskyddsområde innebär inte någon materiell förändring av rättsläget. I den mån man kan tala om konsekvenser av förslaget så är dessa att den gällande rättsregeln tydliggörs för enskilda som har intresse av undantag från strandskyddet. Bestämmelsen som möjliggör för länsstyrelse att i föreskrifter om vattenskyddsområde överlåta till den kommunala och hälsoskydd att pröva frågor om dispens från föreskrifterna respektive att pröva ansökningar om tillstånd till eller anmälningar om en verksamhet har begränsad betydelse eftersom vattenskyddsområden efter ikraftträdande oftast kommer att beslutas av kommunen. vattenskyddsområden som beslutats av med stöd av vattenlagen och där föreskrifterna behöver revideras i något avseende. Med nuvarande bestämmelser skulle ett klart lagstöd för meddela nya Prop. 2001/02:65 föreskrifter saknas i nu berört hänseende. Förtydligandet av kommunens ersättningsskyldighet vid föreläggande eller förbud enligt balkens samrådsparagraf i 12 kap. 6 § innebär en överflyttning av kostnadsansvaret i dessa fall från staten till kommunen. Ett föreläggande eller förbud enligt balkens samrådsparagraf förutsätter dock att överlåtit tillsynen i frågor som avses i 12 kap. 6 § till kommunen efter framställning från kommunen. I likhet med övriga fall där kommunens beslut kan innebära ersättningsansvar för kommunen för försvårad markanvändning (naturreservat och vattenskyddsområde) bör motsvarande gälla för en kommuns beslut enligt balkens samrådsparagraf. Enligt nu gällande ersättningsbestämmelser är det sökanden som skall betala ersättning för försvårad markanvändning när fastställt vattenskyddsområdet i sökandens intresse, t.ex. vattenverksverksamhet. En nyhet i är att även en kommun kan besluta om vattenskyddsområde efter ansökan från den i vars intresse vattenskyddsområdet fastställs. Enligt förslaget kommer ersättningsskyldigheten för den i vars intresse vattenskyddsområdet fastställs vara likartade vid beslut av länsstyrelse som vid beslut av kommun. Därmed sker en överflyttning av kostnaderna från kommunen till den i vars intresse vattenskyddsområdet fastställs. Den gällande lydelsen av 31 kap. 4 § första stycket 3 är utformad i enlighet med utskottets förslag i syfte att ersättningsrätten vid generellt inrättade biotopskyddsområden bör avse beslut att inte medge dispens (bet. 1997/98:JoU20, s. 136). Den föreslagna ändringen i 31 kap. 5 § andra stycket avser endast att förtydliga denna bestämmelse, framför allt i förhållande till sådana sakägare som träffas av biotopskyddsområdesbestämmelserna. Förslaget saknar därför konsekvenser för sakägarna. De förslag som lämnas under avsnitt 9.1 som har sitt ursprung i utredningens förslag innebär i huvudsak förenklingar av de processuella bestämmelserna för rättegången i miljödomstolarna. Förslaget om överlämnande av mål mellan domstolarna och förslaget om gemensam handläggning ger möjligheter till effektiviseringar av handläggningen och därmed möjlighet till minskade kostnader för såväl miljödomstolarna som verksamhetsutövarna. Förslaget om flexiblare bestämmelser om rättens sammansättning innebär i vissa fall ökade kostnader, vid stor sammansättning, och i vissa fall minskade kostnader, vid liten sammansättning, i förhållande till nu gällande bestämmelser. Effekterna bedöms emellertid ta ut varandra, varför förslaget får anses kostnadsneutralt för det allmänna. Förslaget om utskick av ansökningshandlingar till Dessa uppvägs dock av förslagen om förenklad information i kungörelse om vattenverksamhet, rätten för miljödomstolar att förfoga över allmänna lokaler och slopandet av kravet på säkerhetsrapport, vilka sammantaget leder till kostnadsminskningar. De förenklingar som föreslås i avsnitt 9.2 beträffande talan om Prop. 2001/02:65 utdömande av vite innebär i huvudsak kostnadsminskningar för såväl myndigheter som enskilda genom att kravet på huvudförhandling med personlig inställelse slopas. Mål om utdömande av vite kan därmed i de allra flesta fall komma att avgöras efter skriftlig handläggning vilket sammantaget leder till minskade rättegångskostnader för myndigheter och enskilda vilket till en del uppväger nackdelen för en enskild att inte kunna få sina rättegångskostnaderna ersatt när talan om utdömande av vite ogillas. Förslagen i avsnitt 9.1 i fråga om vad en ansökan om tillstånd och vad en tillstånds dom skall innehålla innebär en anpassning till EG-rättens krav. De nuvarande bestämmelserna om vad en ansökan om tillstånd och vad en tillståndsdom skall innehålla innebär att alla uppgifter som behövs skall omfattas av ansökan respektive tillståndsdomen. Med de föreslagna ändringarna görs preciseringar i vissa avseenden. Syftet med preciseringarna är att det inte skall råda någon tvekan om att IPPC- direktivet (direktiv /61/EG) och deponeringsdirektivet (direktiv /31/EG) genomförs korrekt i den svenska lagstiftningen. Det blir tydligt att kraven inte kan frångås, dvs. att ansökningar och tillstånds- domar behöver innehålla de uppgifter som krävs enligt direktiven. Kon- sekvenserna är därför endast att ändringarna underlättar för sökande och beslutande myndigheter att förutse vilka krav som ställs. Ändringarna med anledning av deponeringsdirektivets krav om ställande av säkerhet och om deponeringens verkliga kostnader (avsnitten 9.5 och 10.2) gäller att tillstånd till en miljöfarlig verksamhet får för sin giltighet göras beroende av att säkerhet ställs för kostnaderna för efter- behandling och andra återställningsåtgärder som verksamheten kan för- Vidare gäller att ett tillstånd skall innehålla de villkor som be- hövs med avseende på efterbehandling och ställande av säkerhet. propositionen till framgår att frågan om säkerhet för verk- samheten skall prövas i samband med att tillstånd lämnas och, om sådan säkerhet skall ställas, att villkor om säkerhet skall fastställas av till- ståndsmyndigheten (prop. 1997/98:45 s. 205). serna ger alltså det utrymme som behövs för att tillståndsmyndigheten skall kunna tillämpa dem på ett sätt som är förenligt med deponerings- direktivet (direktiv /31/EG). De föreslagna ändringarna syftar till att klargöra att tillståndsmyndigheten inte kan låta bli att ställa villkor i en- lighet med direktivets krav. Med ändringarna undanröjs också varje tvivel om att direktivet är korrekt genomfört i den svenska lagstiftningen. Eftersom lagstiftningen skall tillämpas på ett sätt som är förenligt med gällande EG-rättsliga krav, torde den förslagna nya paragrafen i 15 kap. 34 § i praktiken inte innebära något nytt. fördelen att den ökar förutsebarheten i fråga om att krav på säkerhet kommer att ställas. Den nya bestämmelsen i 15 kap. 36 § innebär en nyhet på så sätt att den uttryckligen anger att samtliga kostnader som depone- ringen medför skall, så långt det är möjligt, återspeglas i det pris som verksamhetsutövaren tar ut för att deponera avfallet. självklart att alla företag ser till att få ersättning för de kostnader som uppkommer i verksamheten eller till följd av den. Därför torde bestäm- Prop. 2001/02:65 melsen vara okontroversiell. Bestämmelsen har dock den praktiska bety- delsen att den som driver deponeringsverksamheten inte kan välja att helt eller delvis subventionera avfallsdeponering, utan måste försöka se till att få täckning för alla kostnader, även kostnader som uppkommer långt fram i tiden och som därför kan vara svåra att beräkna. Bestämmelsen innebär inte något krav som är omöjligt eller orimligt att uppfylla. Det är också nödvändigt att ta in bestämmelsen i den svenska lagstiftningen, så att den inte ger utrymme för t.ex. offentligt drivna deponier att subven- tionera avfallsdeponering i strid mot gällande EG-krav. För dem som driver deponierna medför bestämmelsen inga kostnader utöver vad som normalt följer av företagsekonomiska principer. Inte heller för dem som lämnar avfall till ett deponeringsföretag torde bestämmelsen innebära några andra kostnader än vad man normalt skulle behöva räkna med även om bestämmelsen inte infördes. Förslagen om förtydligande av den s.k. stoppregeln i 2 kap. 9 § och den ändrade lydelsen av 9 kap. 6 § liksom ändringen beträffande bestämmelserna om hantering av hushållsavfall saknar konsekvenser. Även de redaktionella ändringarna bl.a. i straffbestämmelser och i lagen om frivillig miljöstyrning och miljörevision saknar ekonomiska konsekvenser för enskilda och myndigheter. Konsekvenserna av att det införs en möjlighet att förverka utbrutet material eller värdet därav vid en olaglig täkt är att just att det blir möjligt att förverka utbrutet material eller värdet därav. Enligt gällande bestämmelser i finns möjlighet att förverka de ekonomiska fördelarna av olaglig täktverksamhet om den är begången i näringsverksamhet om inte förverkande är oskäligt. Förslaget till lag om ändring i 2 kap. 9 § Ett förtydligande föreslås i paragrafens första stycke. Därigenom klarläggs att det är regeringen som prövar frågan om undantag från stoppregeln skall göras vid särskilda skäl. Överlämnande sker normalt av den myndighet som prövar om tillstånd kan ges till en verksamhet eller åtgärd. En bestämmelse om att förvaltningsmyndigheter och kommuner skall lämna över frågor om undantag från stoppregeln till regeringen finns i 19 kap. 2 § . För miljödomstolar finns en motsvarande bestämmelse i 21 kap. 7 §. Ändringen kommenteras ytterligare i avsnitt 4. 5 kap. 4 § Den föreslagna ändringen innebär en precisering av hänvisningen. 5 kap. 6 § En ny femte punkt införs. Enligt den bestämmelsen skall även andra uppgifter än vad som anges i punkterna 14 ingå i ett åtgärdsprogram om sådana uppgifter krävs enligt EG-lagstiftning. En uppräkning av dessa uppgifter finns i bilaga IV till rådets direktiv /62/EG av om utvärdering och säke rställande av luftkvaliteten30 och kan avse luftföroreningens art och utvärdering av denna, luftföroreningens ursprung, analys av situationen m.m. 5 kap. 9 § De föreslagna ändringarna i paragrafen görs framförallt i förtydligande syfte. Än dringen i första stycket innebär att regeringen får besluta om vilka som är skyldiga att kontrollera att miljökvalitetsnormerna uppfylls, inte bara vilka som är skyldiga att utföra mätningar. Kontroll av luftföroreningar kan ske genom bl.a. mätning men även på andra sätt. Ändringen i andra stycket innebär att bemyndigandet till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ändras så att föreskrifterna kan avse metoder för och redovisning av sådan kontroll i allmänhet. Fö reskrifterna behöver alltså inte avse enbart mätning. 6 kap. 1 § Genom den föreslagna ändringen i första stycket knyts kravet på miljökonsekvensbeskrivning och miljökonsekvensbedömning enbart till ansökningar som gäller anläggande, drift eller ändring av verksamheter enligt 9, 11 och 12 kap eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av dessa kapitel. För ansökningar om återkallelse av tillstånd, omprövningar av villkor eller tillstånd eller om förlängning av genomförandetider krävs det alltså inte någon obligatorisk miljökonsekvensbeskrivning. Ändringarna kommenteras i avsnitt 6.1. 6 kap. 7 § Sista stycket, som innehåller en erinran om att en ansökan i ett ansökningsmål skall innehålla en säkerhetsrapport enligt 22 kap. 1 första stycket 6, är ändrat som en följd av den föreslagna ändringen i sistnämnda lagrum. Liksom när det gäller kravet på miljökonsekvensbeskrivning, knyts kravet på säkerhetsrapport enbart till ansökningar som gäller anläggande, drift eller ändring av verksamheter. Alla verksamheter som omfattas av lagen (1999:381) om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga kemikalieolyckor kräver inte att en säkerhetsrapport upprättas. För att bestämmelsen skall överensstämma med den angivna lagen föreslås därför en ändring. Ändringen kommenteras i avsnitt 9.1.9. 7 kap. 15 § Ett förtydligande har gjorts i paragrafens första stycke, genom att ordet strandområde har ersatts av strandskyddsområde. Ändringen kommenteras kortfattat i avsnitt 7.1. 30 EGT L 296, 21.11.1996, s. 55 (Celex 31996L0062) 7 kap. 22 § Det tredje stycket är nytt och har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Därigenom klargörs att i föreskrifter om inskränkningar i rätten att förfoga över fastigheter, kan besluta att den eller de kommunala nämnder som skall fullgöra kommunens uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet skall pröva frågor om undantag från beslutet resp. motta anmälningar om verksamheter inom ett vattenskyddsområde. Den föreslagna ändringen kommenteras utförligare i avsnitt 7.2. 9 kap. 6 § Första stycket fjärde punkten ändras så att regeringen bemyndigas att föreskriva om tillstånds- eller anmälningsplikt även vid mindre ändringar av miljöfarlig verksamhet. Förslaget behandlas i avsnitt 8. 11 kap. 9 § Den föreslagna ändringen innebär enbart en rättelse av hänvisningen. 15 kap. 18 § I lagrummet har orden grävas ned utgått eftersom ett sådant förfarande omfattas av begreppet bortskaffning. Därmed tydliggörs också att eget omhändertagande på fastigheten tar sikte på främst kompostering (se prop. 1997/98:45, del 1, s. 429). 15 kap. 34 § Med paragrafen genomförs kravet i artikel 8 a iv i rådets direktiv /31/EG av om deponering av avfall. Där anges som villkor för tillstånd att medlemsstaterna skall vidta åtgärder för att iv) Sökanden skall, på grundval av de metoder som medlemsstaterna skall besluta om innan driften påbörjas, ha vidtagit eller komma att vidta lämpliga åtgärder i form av en ekonomisk säkerhet eller någon motsva- righet för att säkerställa iakttagande av de skyldigheter (inbegripet efter- behandlingsåtgärder) som åligger sökanden enligt det tillstånd som utfär- das i enlighet med bestämmelserna i det här direktivet och att de avslut- ningsförfaranden som krävs enligt artikel 13 tillämpas. Denna säkerhet eller dess motsvarighet skall bibehållas så länge som detta i enlighet med artikel 13.d är nödvändigt för underhålls- och efterbehandlingsverksam- heten på platsen. De krav som ställs på verksamheten och deponin enligt direktivet återfinns i svenska bestämmelser, främst i förordningen (2001:512) om deponering av avfall och i föreskrifter som utfärdats av . 15 kap. 35 § Med paragrafen genomförs kravet i artikel 10 i rådets direktiv /31/EG av om deponering av avfall. Där anges att Medlemsstaterna skall vidta åtgärder för att se till att alla kostnader för att inrätta och driva en deponeringsanläggning, så långt möjligt inbegri- pet kostnaden för den ekonomiska säkerheten eller dess motsvarighet som avses i artikel 8.a iv och de beräknade kostnaderna för avslutning och efterbehandling av platsen under , skall omfattas av det pris som huvudmannen skall ta ut för deponering av alla slag av avfall på den platsen. De krav som ställs på verksamheten och deponin enligt direktivet återfinns i svenska bestämmelser, främst i förordningen (2001:512) om deponering av avfall och i föreskrifter som utfärdats av . 19 kap. 1 § I uppräkningen i paragrafens andra stycke av beslut om bildande, ändring eller upphävande av olika former av områdesskydd har lagts till djur- och växtskyddsområden för att tydliggöra att även sådan beslut skall överklagas till länsstyrelse oavsett om det är den kommunala nämnden eller kommunfullmäktige som fattat beslutet. I tredje stycket har lagts till en uttrycklig bestämmelse som innebär att beslut av annan myndighet än regeringen om biotopskyddsområde skall överklagas till miljödomstol. Ändringen har behandlats i avsnitt 9.3. 19 kap. 5 § I lagrummet anges vilka bestämmelser om miljödomstolarnas handlägg- ning i ansökningsmål som skall tillämpas i ärenden som avgörs av läns- styrelsen resp. den kommunala nämnden. I den förslagna 22 kap. 2 a § nedan föreslås att en tillståndshavare i mål om återkallelse eller ompröv- ning av tillstånd eller villkor skall vara skyldig att ge in den utredning som behövs vid prövningen. Genom den föreslagna hänvisningen till 22 kap. 2 a § kommer dessa bestämmelser att gälla även för länsstyrel- sens eller den kommunala nämndens prövning enligt 24 kap. 3, 5 och 8 §§. Sista stycket är en följdändring med anledning av de specifika be- stämmelser som avses i 22 kap. 25 § sista stycket rörande deponering av avfall. 20 kap. 2 § För att överensstämma med den terminologi som används i viteslagen har ordet framställan i första stycket 8 ersatts av ordet ansökan. 20 kap. 3 § Borttagandet av det andra stycket är föranlett av de svårigheter som nuvarande förfarande har medfört i mål om utdömande av vite. I stället för nuvarande ordning föreslås en ändring i nuvarande tredje stycket som innebär att förvaltningsprocesslagen skall tillämpas vid miljödomstolarnas och handläggning av materiella viten som förelagts med stöd av 26 kap. 14 § eller annan bestämmelse i balken och som således prövas efter särskild ansökan. För processuella viten och viten jämlikt 7 § lagen (1985:206) om viten föreslås ingen ändring. Detta innebär att handläggningsformen för processuella viten även fortsättningsvis kommer att vara beroende av vilken processform som är tillämplig i målet. 20 kap. 3 a § Lagrummet, som gäller både och miljödomstolarna samt i förekommande fall , har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Bestämmelsen ger domstolarna rätt att utan särskild ersättning förfoga över lokaler hos statliga myndigheter och kommuner. Den gäller både huvudförhandlingar och andra sammanträden. Enligt det föreslagna lagrummet skall upplåtaren ersättas om sammanträdet medför särskilda kostnader, t.ex. i fråga om städning av lokalen eller annan kostnad som uppstått särskilt på grund av upplåtelsen. I andra stycket i paragrafens nuvarande lydelse behandlas domstolens sammansättning i mål som överklagats från en förvaltningsmyndighet.