prop · GO03122 · 2001-01-01 00:00:00 — Andra politiska överväganden låg också bakom oviljan att tillåta att staterna förekomma på svarandesidan i en gottgörelseprocess. Stadgorna för de befintliga tribunalerna inskränker sig till att föreskriva att tribunalerna får besluta om återlämnande av egendom och intäkter som förvärvats genom brott till de rättmätiga ägarna (artikel 24:3 i Jugoslavientribunalens och artikel 23:3 i Rwandatribunalens stadga). Frågan om möjligheter för brottsoffren att få en talan om gottgörelse prövad av domstolen kom upp relativt sent i stadgeförhandlingarna och många uttryckte skepsis i fråga om domstolens förmåga och kapacitet att hantera sådana krav. Detta präglar föreskrifterna i stadgan och flera frågor har lämnats att avgöras av domstolen eller i bevis- och förfarandereglerna. Framförallt har det överlämnats till domstolen att fastställa principer för gottgörelse - vilket inbegriper återlämnande av egendom (restitution), ersättning och rehabilitering - till eller till förmån för brottsoffer (artikel 75:1). Vid redovisades uppfattningen, vilken togs in i en fotnot, att ledning vid tolkningen av begreppen "brottsoffer" och "gottgörelse" bör hämtas i olika FN-dokument, särskilt FN:s deklaration om grundläggande principer om rättvisa för offren för brott och maktmissbruk (Generalförsamlingens resolution 40/34 ) samt ett utkast till Grundläggande principer och riktlinjer om rätten till gottgörelse för offren för kränkningar av mänskliga rättigheter och internationell humanitär rätt (den s.k. van , FN-dokument E/CN.4/1997/104). Ett förslag till definition finns i de bevis- och förfaranderegler som tagits fram (regel 85). För en prövning av omfattningen av en skada, förlust eller men krävs i princip att brottsoffret har begärt prövningen men domstolen får i undantagsfall även pröva sådana frågor på eget initiativ. en sådan begäran får framställas framgår inte av stadgan men det kan rimligen inte ske innan den misstänktes identitet har offentliggjorts. Det kan noteras att förundersökningskammaren får vidta åtgärder för att säkerställa ett senare förverkande av egendom, vilken bl.a. kan tas i anspråk för gottgörelse till brottsoffer, sedan en häktningsbeslut eller kallelse på den misstänkte har utfärdats (artikel 57:3 e). Av stadgan framgår att ett beslut om gottgörelse bara kan riktas mot den som har dömts för brott (artikel 75:2, se även artikel 76:3). Innan beslut om gottgörelse fattas bör den dömde, brottsoffren, andra intresserade personer och berörda stater höras (artikel 75:3). Förfarandet utvecklas vidare i bevis- och förfarandereglerna. Domstolen har även möjlighet att söka rättsligt biträde från staterna i enlighet med stadgans ordinarie föreskrifter om samarbete för att ge effekt åt ett avgörande om gottgörelse (artikel 75:4). Staterna är skyldiga att ge verkan åt sådana avgöranden på motsvarande sätt som vid verkställighet av böter och förverkande på grund av brott (artiklarna 75:5 och 109, se avsnitt 5.9). Slutligen skall bestämmelserna om gottgörelse inte tolkas så att de inverkar på rättigheter som brottsoffren har enligt nationell eller internationell rätt (artikel 75:6). Fonden för brottsoffer Stadgan föreskriver att en särskild förvaltningsfond skall sättas upp av stadgepartsförsamlingen till förmån för brottsoffren och deras familjer (artikel 79). Stadgepartsförsamlingen skall även bestämma hur fonden skall förvaltas. Domstolen får besluta att penningmedel och andra tillgångar som samlats in genom böter eller förverkande av egendom skall tillföras fonden. Det kan också förutsättas att frivilliga bidrag från stater, organisationer och enskilda kommer att ingå i fonden. I samband med att domstolen beslutar om gottgörelse till brottsoffer får den också anvisa att utbetalning skall ske genom den särskilda förvaltningsfonden (artikel 75:2). 5.6.7 Överklagande och omprövning Överklagande av ett avgörande i frågor om ansvar eller straff Rättegångskammarens avgöranden av ansvarsfrågor får överklagas till överklagandekammaren av såväl åklagaren som den dömde (artikel 81). Frågan om rätt för åklagaren att överklaga friande domar var mycket omstridd, eftersom detta i många nationella system inte är tillåtet. Enligt stadgan får emellertid åklagaren överklaga en sådan dom med hänvisning till att förfarandet, bevisvärderingen eller rättstillämpningen varit felaktig. Åklagaren får även överklaga en dom till förmån för den dömde, vilket överensstämmer med den objektivitetsskyldighet som åvilar åklagaren (artikel 81:1 b, se även artikel 54:1 a). Utöver de grunder som gäller för åklagarens rätt att överklaga, får den dömde också åberopa varje omständighet som påverkar domens eller förfarandets rättvishet eller tillförlitlighet. Båda parter får även överklaga ett av rättegångskammaren utdömt straff på den grunden att straffet inte står i proportion till de brott som det avser (artikel 81:2 a). Principen om reformatio in pejus gäller när avgörandet endast överklagas av den dömde eller till dennes förmån, dvs. att ett sådant överklagande inte får leda till att den dömde fälls till ansvar för ytterligare eller svårare brott eller till en strängare straff än vad rättegångskammaren har dömt ut (artikel 83:2). Frågan om häktning i avvaktan på att ett överklagande prövas har redovisats i avsnitt 5.6.3. Det utdömda straffet skall inte verkställas som överklagande får ske och den tid under vilken ett överklagande prövas (artikel 81:4). Överklagandekammaren har samma processuella befogenheter som en rättegångskammare (artikel 83:1). Stadgan föreskriver att motparten bör höras innan det överklagade avgörandet ändras (artikel 81:2 b-c) och överklagandekammaren kan antingen ändra avgörandet eller lämna målet till en annan rättegångskammare för en ny prövning (artikel 83:2-3). Överklagandekammaren får besluta att själv ta upp bevisning och har även möjlighet att återförvisa en sakfråga till den ursprungliga rättegångskammaren för omprövning och återrapportering. Överklagande av ett avgörande om gottgörelse Rättegångskammarens avgörande i fråga om gottgörelse till brottsoffer får överklagas av en rättslig företrädare för brottsoffren, svaranden (dvs. den som dömts för brott) och tredje man som är rättmätig ägare till egendom som har påverkats negativt av avgörandet (artikel 82:4). Ytterligare bestämmelser skall ges i bevis- och förfarandereglerna. Överklagande av andra beslut Vissa beslut som förundersöknings- eller rättegångskammaren fattar får överklagas särskilt (artikel 82). Det gäller beslut som rör domstolens jurisdiktion eller processförutsättningar med hänsyn till komplementaritetsprincipen, beslut som rör frihetsberövande eller frigivning och vissa beslut som förundersökningskammaren fattar på eget initiativ (artikel 82:1 a-c). För att skapa en ordning som på ett flexibelt sätt begränsar utrymmet för att särskilt överklaga olika beslut om preliminärfrågor, vilket kan leda till allvarliga fördröjningar, men som ändå möjliggör sådana överklaganden i vissa fall, har det införts en ventil så att förundersöknings- och rättegångskamrarna kan tillåta att ett beslut får överklagas (artikel 82:1 d). Tillstånd för överklagande får meddelas om frågan i väsentlig mån skulle inverka på ett rättvist och snabbt rättsligt förfarande eller utgången i målet och där kammaren anser att överklagandekammarens omedelbara avgörande av frågan påtagligt skulle främja förfarandet. De beslut som avses är t.ex. sådana som grundar sig på en inte tidigare avgjord eller omstridd rättslig bedömning och där den motsatta utgången skulle ha stor betydelse för den fortsatta handläggningen av målet. Förundersökningskammarens beslut i fråga om utredningar på plats i en stat när rättsligt samarbete med staten inte har varit möjligt att uppnå - artikel 57:3 d - får överklagas särskilt av åklagaren och den berörda staten, men detta fordrar att prövningstillstånd lämnas (artikel 82:2). Ett sådant överklagande skall handläggas med förtur. En viktig princip är att ett överklagade normalt inte skall ha uppskjutande verkan för det beslut som har överklagats (artikel 82:3). På parts begäran får dock överklagandekammaren besluta om inhibition. Förutsättningarna för detta skall utvecklas närmare i bevis- och förfarandereglerna. Övriga processuella beslut får överklagas i samband med att det slutliga avgörandet överklagas. Omprövning Personer som domstolen har dömt för brott och åklagaren, men bara till den dömdes förmån, kan efter överklagandetidens utgång söka omprövning hos överklagandekammaren för att få avgörandet ändrat i ansvars- eller straffdelen (artikel 84:1). Om den dömde har avlidit får omprövning sökas av personens make eller maka, barn, föräldrar eller någon annan levande person som skriftligen har instruerats av den dömde att göra en sådan ansökan. Omprövning kan bl.a. beviljas om nytt bevis har framkommit som inte var tillgänglig vid den tidigare rättegången, vilket förhållande inte kan tillskrivas - helt eller delvis - den part som ansöker om omprövning, och beviset har sådan betydelse att det, om det hade förebringats vid rättegången, troligen skulle ha lett till en annan utgång i målet. Vidare får omprövning medges om det framkommit att avgörande bevisning, som legat till grund för den fällande domen, varit falsk, förfalskad eller förvanskad eller om en eller flera av de domare som deltagit i åtalsbekräftelsen eller den fällande domen i det aktuella fallet har gjort sig skyldig till ett grovt tjänstefel eller ett allvarligt åsidosättande av sina skyldigheter enligt stadgan som är av så allvarlig art att det motiverar att domaren entledigas. Överklagandekammaren skall avvisa ansökan om den finner den vara ogrundad. Om kammaren däremot finner att den är välgrundad skall den antingen låta den tidigare eller en ny rättegångskammare eller själv avgöra om omprövning skall beviljas (artikel 84:2). Innan beslut fattas om omprövning, skall parterna höras på det sätt som närmare skall anges i domstolens bevis- och förfaranderegler. 5.6.8 Brott mot domstolen och dess verksamhet har behörighet att själv utreda och lagföra brott som riktas mot domstolen och dess egen verksamhet (artikel 70). Brotten omfattar olika former av menedsbrott, övergrepp i det rättsliga förfarandet och mot domstolens tjänstemän samt vissa besticknings- och mutbrott (artikel 70:1). Vidare föreskrivs en skyldighet för de anslutna staterna att utvidga sina straffrättsliga bestämmelser som kriminaliserar brott mot egna förundersökningar och rättegångar så att de också omfattar de brott mot domstolens rättsliga process som anges, dock under förutsättning att de begås på statens territorium eller av dess medborgare (artikel 70:4 a). Detta saknar motsvarighet i de regler som gäller för de internationella brottmålstribunalerna. Det blir därmed fråga om konkurrerande jurisdiktion. Prioritetsordningen är däremot inte helt klar och den avgörande bestämmelsen - artikel 70:4 b - skiljer sig dessutom på denna punkt i de olika officiella språkversionerna. Den engelska versionen, vilket var det språk på vilket bestämmelserna utformades, ger närmast vid handen att det är som skall avgöra om och när den skall utöva sin jurisdiktion. Denna tolkning vinner även visst stöd i de regler som föreslås i bevis- och förfarandereglerna. Dessa brott jämställs inte med stadgans huvudbrott. Framförallt gäller detta villkoren för det rättsliga samarbetet med domstolen. I stället för den ordning som gäller för stadgans huvudbrott enligt del 9 i stadgan (se avsnitt 5.8) skall staterna tillämpa sina ordinarie regler om utlämning och rättslig hjälp i dessa fall (artikel 70:2). De straff som kan bli aktuella är fängelse högst och böter, vilka kan förenas (artikel 70:3). Det närmare förfarandet ges i bevis- och förfarandereglerna (artikel 70:2). Bestämmelser om rättegångsförseelser finns i artikel 71. 5.7 Straff och andra rättsverkningar av brott har något fler straff att välja mellan än de befintliga tribunalerna för f.d. och . De straff som kan bli aktuella är fängelse, som antingen kan vara tidsbegränsat till högst eller ett livstidsstraff, och detta kan förenas med böter enligt närmare bestämmelser i bevis- och förfarandereglerna (artikel 77). I sammanhanget bör särskilt noteras att böter endast skall användas som ett eventuellt tillägg till ett fängelsestraff. Ett livstidsstraff får väljas med hänsyn till att brottet är utomordentligt allvarligt eller till den dömdes personliga omständigheter. Straffet skall verkställas i en stat som domstolen bestämmer, se avsnitt 5.9. Dödsstraff förekommer inte. Såväl frågan om dödsstraff som frågan om livstidsstraff var mycket omtvistade under stadgeförhandlingarna. Vissa stater krävde att dödsstraff skulle ingå bland straffen medan många andra stater, däribland , fann detta helt oacceptabelt. I andra hand krävde dödsstraffsförespråkarna att livstidsstraff skulle kunna dömas ut. Detta förorsakade i sin tur problem för stater som inte tillåter livstidsstraff i sina nationella rättsordningar. I vissa stater är t.o.m. livstidsstraff förbjudna enligt landets konstitution. I den kompromiss som slutligen ledde till att stadgan innehåller livstids fängelse, men inte dödsstraff, som möjligt straff ingår därför även några andra bestämmelser. När det gäller fängelsestraff föreskriver stadgan ett automatiskt förfarande för översyn av straffen (artikel 110), se vidare avsnitt 5.9. I fråga om tillämpliga straff säger stadgan vidare att detta val inte skall påverka tillämpningen av straff som föreskrivs i nationell rätt eller nationell lagstiftning som inte innehåller samma straff som stadgan (artikel 80). Stadgan ger vissa anvisningar hur fängelsestraffet skall bestämmas, vilka skall utvecklas vidare i bevis- och förfarandereglerna (artikel 78). Domstolen skall ta hänsyn till brottslighetens svårighetsgrad och den dömdes personliga förhållanden. Avräkning skall ske för den tid som den dömde har varit berövad friheten på grund av domstolens beslut och avräkning får även medges för andra frihetsberövanden. När någon döms för mer än ett brott skall domstolen bestämma ett straff för vart och ett av brotten samt ett sammanlagt straff som skall avtjänas för samtliga brott. Det sammanlagda straffet skall inte vara lägre än det högsta enskilda straffet men får inte överstiga fängelse eller på livstid. Under förhandlingarna uppmärksammades även frågan om lämpliga straff för unga lagöverträdare och det konstaterades att domstolen svårligen skulle kunna tillhandahålla sådana. Med stadgans slutliga utformning uppstår dock inte detta problem eftersom domstolen bara har jurisdiktion över gärningsmän som är eller äldre när brottet begicks (artikel 26), se avsnitt 5.4.2. Domstolen har även möjlighet att besluta om förverkande av det utbyte, den egendom och de tillgångar som direkt eller indirekt härrör från brottet, men måste då ta hänsyn till de rättigheter som tillkommer en rättmätig tredje man (artikel 77:2 b). Även sådana beslut skall ges effekt i de anslutna staterna (artikel 109), se vidare avsnitt 5.9. 5.8 Rättsligt samarbete mellan domstolen och stater m.fl. En omfattande och viktig del av stadgan behandlar frågan om rättsligt samarbete mellan och de anslutna staterna m.fl. Dessa regler, som påkallar nationella lagstiftningsåtgärder, är grundläggande för domstolens effektivitet eftersom den för att fungera är starkt beroende av att staterna samarbetar. Någon egen polisstyrka har den inte. Reglerna om samarbetsskyldighet är därför mer långtgående än vad som är vanligt i överenskommelser stater emellan. Detta kan dock väl motiveras av att domstolen är en institution som de anslutna staterna har varit med att skapa och vars regelverk de även senare har inflytande över. Samarbetsskyldighetens omfattning är alltså känd och kan inte förändras utan att staterna är medvetna om och har inflytande över detta. För att undvika oriktiga paralleller med vad som gäller för rättsligt samarbete mellan stater använder stadgan delvis andra begrepp än de som vanligen förekommer (se t.ex. artikel 102). En skillnad här är att ömsesidighet inte är en grundförutsättning för samarbetet. I stället är det främst fråga om rättsligt biträde som de anslutna staterna skall lämna domstolen. Det finns dock även föreskrifter om begränsad rättslig hjälp i den andra riktningen, dvs. från domstolen till staterna (artikel 93:10). Bestämmelserna om rättsligt samarbete finns huvudsakligen samlade i del 9, med undantag för bl.a. samarbete beträffande lagföring av brott mot domstolens verksamhet (se avsnitt 5.6.8) och verkställighetsfrågor (se avsnitt 5.9). 5.8.1 Allmänna bestämmelser om samarbetet med domstolen Grundregeln är att de anslutna staterna är skyldiga att till fullo samarbeta med i fråga om förundersökning och lagföring av brott som omfattas av domstolens jurisdiktion (artikel 86). För att möjliggöra detta skall de anslutna staterna säkerställa att det finns nationella förfaranden tillgängliga för alla former av samarbete som anges i stadgan (artikel 88). Domstolen har behörighet att söka rättslig hjälp från de anslutna staterna, vilket skall ske via diplomatiska eller andra kanaler som staten anvisar i samband med att den ansluter sig till stadgan (artikel 87:1). Framställningen får även göras via eller någon annan lämplig organisation. Vidare får domstolen söka samarbete och rättslig hjälp från stater som inte är anslutna till stadgan och mellanstatliga organisationer (artikel 87:5-6). Om en stat - oavsett om den är ansluten till stadgan eller ej - underlåter att samarbeta med domstolen i strid med stadgan eller en särskild överenskommelse får domstolen vända sig till stadgepartsförsamlingen eller, i fall som rådet har initierat, till (artikel 87:5 och 7). Staterna får i samband med att de blir parter i stadgan välja om framställningar om rättslig hjälp och därtill bifogat material från domstolen skall vara översatta till ett officiellt språk i den anmodade staten eller upprättade på något av domstolens arbetsspråk, dvs. normalt franska och engelska (artikel 87:2). Detta val kan senare ändras. När resultatet från en bevisupptagning för domstolens räkning eller från andra former av rättslig hjälp rapporteras till domstolen, skall detta ske i ursprunglig språkversion och form, dvs. normalt på den anmodade statens språk (artikel 99:3). Den anmodade staten skall hålla framställningen, med bifogade handlingar, hemlig i den utsträckning det kan ske med hänsyn till verkställandet av densamma (artikel 87:3). Domstolen får i samband med framställningen om samarbete vidta nödvändiga säkerhetsåtgärder för att skydda brottsoffer, möjliga vittnen och deras familjer samt begära att den anmodade stater behandlar mottagen information på ett sätt så att sådana personer skyddas (artikel 87:4). 5.8.2 Frihetsberövanden och överlämnande av misstänkta till domstolen Begäran om anhållande och överlämnande till domstolen får begära rättslig hjälp med att anhålla och överlämna misstänkta personer till domstolen från varje stat på vars territorium den misstänkte kan befinna sig (artikel 89:1). De förutsättningar som måste vara uppfyllda för att ett häktningsbeslut skall få meddelas har behandlats i avsnitt 5.6.3. Stadgan innehåller detaljerade bestämmelser om framställningens innehåll samt de handlingar och det övriga material som skall bifogas denna (artikel 91). Framställningen skall vara skriftlig. I brådskande fall får varje kommunikationsmedel som medger överföring av skriftliga meddelanden användas, t.ex. telefax eller elektronisk post, men detta skall följas av en bekräftelse lämnad genom ordinarie kanal. Något olika villkor i fråga om framställningens innehåll ställs beroende på om personen redan är dömd av domstolen eller inte. Anslutna stater är skyldiga att på begäran lämna biträde med anhållande och överlämnandet i enlighet med stadgan och nationella förfaranderegler. Åtgärder för att gripa den sökte personen skall vidtas efter det att framställningen har mottagits och överlämnandet till domstolen efter begäran (artikel 59:1 och 7). Den prövning som skall ske i den anmodade staten med anledning av frihetsberövandet har redovisats i avsnitt 5.6.3. Den misstänkte personen har dessutom möjlighet att inför nationella myndigheter bestrida begäran om överförande till domstolen på den grunden att lagföring redan skett - principen om ne bis in idem (artikel 89:2). Staten skall då kontakta domstolen för att ta reda på om den har meddelat något relevant avgörande om processförutsättningar. Om processförutsättningar föreligger skall framställningen efterkommas och om en prövning om processförutsättningar pågår får staten besluta att skjuta upp verkställigheten till dess domstolen har avgjort frågan. Några andra grunder för att vägra att på begäran överlämna en misstänkt person till domstolen finns inte. Detta avviker från vad som normalt gäller vid utlämning på grund av brott mellan stater. Under förhandlingarna förelåg det förslag om ett flertal undantag från skyldigheten att överlämna någon till domstolen, t.ex. på grund av att personen är medborgare i den anmodade staten eller ett parallellt straffrättsligt förfarande i den staten, men dessa vann inte tillräckligt stöd och stadgan anger uttryckligen att det förhållandet att lagföring för andra brott pågår eller att den misstänkte avtjänar ett fängelsestraff inte medför grund för att vägra domstolens begäran. I ett sådant fall skall dock den anmodade staten samråda med domstolen för att bl.a. lösa samordningsproblem som kan uppstå (artikel 89:4). Huvudregeln är dock statens skyldighet att fullt ut samarbeta med domstolen. Provisoriskt anhållande I brådskande fall får domstolen begära ett provisoriskt anhållande av en misstänkt (artikel 92:1). Samma förutsättningar gäller för beslut om denna form av frihetsberövande som för ett beslut om anhållande och överlämnande och för den anmodade statens skyldigheter att efterkomma domstolens begäran (artiklarna 58-59). Skillnaden är att det inte begärs att personen skall överlämnas till domstolen och att framställningen inte behöver innehålla alla de uppgifter som krävs när både anhållande och överlämnande begärs (artikel 92:1-2, jfr. artikel 91). Avsikten är emellertid att framställningen skall följas av en begäran om överlämnande till domstolen och en person som är provisoriskt anhållen får friges om en sådan begäran och de kompletterande uppgifter som krävs inte har nått den anmodade staten som skall föreskrivas i bevis- och förfarandereglerna (artikel 92:3). När den misstänkte personen själv inom den föreskrivna tiden medger att bli överlämnad till domstolen skall dock den anmodade staten överlämna honom eller henne om det får ske enligt nationella regler. En frigivning enligt dessa bestämmelser utgör inte hinder mot att personen därefter berövas friheten och överlämnas sedan domstolen kompletterat den första framställningen med en begäran om överlämnande och de övriga handlingar som då krävs (artikel 92:4). Tillfälligt överförande till domstolen Enligt stadgan får begära att en person som är frihetsberövad i en stat tillfälligt skall överföras till domstolen för identifiering, för upptagning av vittnesmål eller i något annat syfte (artikel 93:7). För att detta skall få ske krävs det att den berörde personen frivilligt och medvetet medger åtgärden samt att den anmodade staten samtycker till ett överförande på sådana villkor som staten och domstolen kan komma överens om. Personen skall hållas i förvar han eller hon är tillfälligt överförd till domstolen och den senare skall ofördröjligen återsända personen när syftet med överförandet har uppfyllts. Konkurrerande framställningar Stadgan innehåller föreskrifter för det fall en ansluten stat har att ta ställning till en begäran från om överlämnande och från en annan stat om utlämning beträffande samma person (artikel 90).