prop · GO0398 · 2001-01-01 00:00:00 — För att möjliggöra för och att avge förklaring har de nordiska länderna kommit överens om ändringar i den nordiska äktenskapskonventionen (se avsnitt 7.1 nedan). Förklaringarna beslutades med verkan först sedan ändringarna i konventionen träder i kraft i varje fall i förbindelserna mellan och ; intill dess får II-förordningens regler tillämpas. Förklaringarna publicerades i Europeiska gemenskapernas officiella tidning (EGT L 58, 28.2.2001, s. 22). Förklaringarna medför att domar som har meddelats i eller enligt den nordiska äktenskapskonventionen skall erkännas och verkställas i hela EU i enlighet med reglerna i II-förordningen, förutsatt att domstolen har grundat sin behörighet på en bestämmelse som har motsvarighet i förordningen. Undantag för fördrag med Heliga från den allmänna regeln om II-förordningens företräde framför internationella konventioner har också gjorts för vissa fördrag (konkordat) mellan Heliga stolen och , och (artikel 40). Enligt det portugisiska konkordatet har de kyrkliga domstolarna i exklusiv behörighet att annullera äktenskap som ingåtts i den katolska kyrkan (konkordatäktenskap). De italienska och spanska konkordaten är inte utformade på samma sätt. Där är de kyrkliga domstolarnas behörighet i stället delad med de civila myndigheterna, men också där finns det ett särskilt förfarande för annullering av konkordatäktenskap. I artikel 40 ges , och möjlighet att fortsätta tillämpa konkordaten utan hinder av förordningen. om annullering av äktenskap som har meddelats enligt konkordaten skall erkännas i de övriga medlemsstaterna. Från den regeln finns dock ett undantag som går ut på att och får tillämpa vissa särskilda regler om erkännande av domar om annullering av portugisiska konkordatäktenskap. 5.7 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser II-förordningen träder i kraft (artikel 46). Förordningen skall endast tillämpas på rättsliga förfaranden som har inletts efter förordningens ikraftträdande (artikel 42.1). Om en dom meddelas efter den dagen men målet har anhängiggjorts före ikraftträdandet, skall domen dock erkännas och verkställas enligt förordningen ifall domstolen har grundat sin behörighet på bestämmelser som överensstämmer med förordningen eller med en konvention som gällde mellan ursprungsstaten och den stat där domen görs gällande vid tiden för målets anhängiggörande (artikel 42.2). 6 Behovet av kompletterande bestämmelser till II-förordningen 6.1 Exekvaturförfarandet Regeringens förslag: En lag med kompletterande bestämmelser till II-förordningen införs. Lagen skall reglera exekvaturförfarandet vid och . Bestämmelserna skall motsvara vad som gäller för exekvaturförfarandet enligt lag om och lag om Brysselkonventionen. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I promemorian föreslås det dock ingen bestämmelse om den tid inom vilken sökanden får begära ändring av ett beslut där hovrätten har ogillat en ansökan om verkställbarhet. En sådan bestämmelse finns för exekvaturförfarandet enligt lag om och lag om Brysselkonventionen. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. påpekar dock att lagen bör innehålla en bestämmelse om den tid som sökanden har på sig för att begära ändring av hovrättens beslut. Skälen för regeringens förslag: Som har redovisats i avsnitt 5.5.4 innehåller II-förordningen regler om exekvaturförfarandet. Förfarandet är uppdelat i tre stadier. I görs den första prövningen av . Prövningen sker på grundval av de uppgifter som sökanden åberopar och utan att motparten hörs. Båda parter har sedan möjlighet att ansöka om ändring av beslutet. Även omprövningen görs av . Omprövningsbeslutet kan i sin tur överprövas av på begäran av någon av parterna. Vissa frågor om exekvaturförfarandet är reglerade i förordningen, t.ex. vilka handlingar som skall bifogas en ansökan om verkställbarhetsförklaring och på vilka grunder domstolen skall avslå ansökningen. Andra frågor har lämnats utanför förordningen. Det förutses således kompletterande bestämmelser i nationell rätt. När tillträdde övervägdes i vilken utsträckning det behövdes kompletterande bestämmelser om exekvaturförfarandet vid och enligt den konventionen (se närmare prop. 1991/92:128 s. 141-151). Övervägandena resulterade i att det i den lag som införlivar konventionen i svensk rätt (lag om ) infördes bestämmelser om ( att den inledande prövningen i skall göras av en ensamdomare, ( att en omprövning av ansökningen skall ske enligt regler om överklagande av tingsrätts beslut om inte konventionen föreskriver något annat, ( att en ansökan om ändring som görs av sökanden skall vara skriftlig och ha kommit in till hovrätten från den dag då beslutet meddelades, ( att en domare som har handlagt den första prövningen i hovrätten är jävig att ompröva ansökningen, ( att ett överklagande till skall ske enligt regler om överklagande av hovrätts beslut om inte konventionen föreskriver något annat och ( att prövningstillstånd krävs för att skall pröva avgörandet. Motsvarande bestämmelser infördes senare för tillämpningen av I-konventionen (se lag om Brysselkonventionen). Bestämmelser som motsvarar dem som gäller för konventionerna bör införas även beträffande II-förordningen, i den mån förordningen inte hindrar det eller skiljer sig från konventionerna på ett sådant sätt att något annat är motiverat. Det bör därvid också beaktas att I-förordningen nu har antagits. I-förordningen kommer att kräva kompletterande bestämmelser när den träder i kraft, och man bör sträva efter att regleringen på hela detta område blir så enhetlig som möjligt. Exekvaturförfarandena enligt I- och II-förordningarna är i huvudsak desamma; en betydelsefull skillnad är dock att enligt II-förordningen prövas vägransgrunder redan i det första ledet. Som föreslås i promemorian bör de kompletterande bestämmelserna till II-förordningen tas in i en ny lag. När I-förordningen träder i kraft finns det troligen anledning att samla bestämmelserna till , I-konventionen, I-förordningen och II-förordningen i en och samma lag. En skillnad mellan II-förordningen och Lugano- och I-konventionerna gäller förfarandet vid en ansökan om ändring av hovrättens avgörande. I konventionerna finns olika bestämmelser om förfarandet beroende på vilken part som har ansökt om ändring. En ansökan om ändring som sker på begäran av den part mot vilken verkställighet begärs prövas enligt de bestämmelser som i medlemsstaterna gäller för kontradiktorisk tvistemålsprocess, och domstolen får under vissa omständigheter vilandeförklara målet. Motsvarande bestämmelser finns inte när en ansökan om ändring görs av den ursprungliga sökanden. I förordningen har regleringen gjorts enhetlig och oberoende av vilken part som begär ändring. Bestämmelserna om kontradiktorisk tvistemålsprocess i artikel 26.3 och vilandeförklaring i artikel 28 är sålunda tillämpliga oavsett vem som har begärt ändring. Detta föranleder inga särskilda bestämmelser i den nya lagen. En annan skillnad mellan II-förordningen och konventionerna gäller vilka handlingar som skall ges in till exekvaturdomstolen. I förordningen har införts bestämmelser om att den domstol som har meddelat en dom skall utfärda ett intyg med information om domen (artikel 33). Parten skall sedan ge in intyget till exekvaturdomstolen (artikel 32). Intyget skall ersätta de olika handlingar som sökanden enligt konventionerna är skyldig att ge in till domstolen och därmed underlätta verkställighetsförfarandet. Inte heller dessa skillnader motiverar dock några särskilda kompletterande bestämmelser i den nya lagen. Om en ansökan om verkställbarhetsförklaring avslås, skall enligt lag om Brysselkonventionen en ansökan om ändring göras från den dag då beslutet meddelades (5 § andra stycket). Motsvarande tidsfrist gäller enligt lag om (4 § andra stycket). I promemorian görs bedömningen att det i den nya lagen inte krävs någon motsvarighet till dessa regler. Enligt promemorians bedömning skulle nämligen tidsfristen i artikel 26.5 i förordningen gälla även när en ansökan om verkställbarhetsförklaring avslås. påpekar synes emellertid artikel 26.5 begränsad till ändring som begärs av sökandens motpart när en ansökan om verkställbarhetsförklaring har bifallits. Förordningen skulle därmed sakna en regel om vilken tid sökanden har på sig att begära ändring. Regeringen föreslog därför i lagrådsremissen en kompletterande bestämmelse om detta, utformad i enlighet med vad som gäller enligt lag och lag. Lagrådet har förordat att denna kompletterande bestämmelse utgår. Lagrådet har konstaterat att avsikten med att i förordningen inte meddela någon sådan tidsfrist kan ha varit att överlåta åt medlemsstaterna själva att reglera frågan. Lagrådet har dock hänvisat till ett uttalande i den förklarande rapporten till - att sökanden har en rätt att överklaga när han finner det lämpligt - och till att det inte finns något som anvisar att syftet med motsvarande bestämmelse i förordningen skulle vara något annat. Enligt Lagrådet skulle det då stå i mindre god överensstämmelse med förordningen att införa en tidsfrist. En allmän processrättslig utgångspunkt är att en rätt att överklaga ett beslut inte bör vara obegränsad i tiden. Inte minst rättssäkerhetsskäl talar för det. Motparten har ett befogat intresse av att kunna utgå från att beslutet står sig efter en viss bestämd tid. Detta intresse gör sig enligt regeringen gällande även vid ett beslut om avslag på en ansökan om verkställbarhetsförklaring enligt II-förordningen, där avslag kan beslutas t.ex. på grund av att den utländska domen strider mot ordre public. Även intresset av att få en reglering för II-förordningen som är konsekvent med vad som gäller enligt lag om och lag om Brysselkonventionen talar för att en tidsfrist införs. Frågan är då om II-förordningen hindrar detta. Som tidigare framhållits har II-förordningen arbetats fram med I-konventionen och som förebild. Även de ändrade bestämmelser som finns i I-förordningen har legat till grund för II-förordningen. I konventionerna föreskrivs ingen tidsfrist för sökanden att begära ändring av ett avslagsbeslut, utan där står det klart att frågan - i likhet med vad som skall gälla för förfarandet i övrigt när det saknas regler om det i konventionerna - har lämnats åt nationell rätt. Visserligen finns det i en förklarande rapport till konventionerna ett uttalande som motsvarar det som Lagrådet har hänvisat till såvitt gäller . Men den rapporten innehåller också andra uttalanden som behandlar frågan om vad som lämnats åt nationell rätt vid exekvaturförfarandet. Det har sålunda ansetts möjligt för en konventionsstat som så önskar att införa en tidsfrist för sökanden (jfr prop. 1991/92: 128 s. 143 med hänvisning till uttalande i rapporten). Det bör framhållas att inte heller I-förordningen innehåller någon tidsfrist och att man vid förhandlingarna om den förordningen inte torde ha avsett att den i detta avseende skulle skilja sig från I-konventionen. Mot denna bakgrund gör regeringen bedömningen - också med beaktande av att det rör sig om en EG-förordning - att det inte kan anses stå i strid med II-förordningen att komplettera denna med en tidsfrist för sökanden att begära ändring av ett beslut om avslag på en ansökan om verkställbarhetsförklaring. En sådan tidsfrist bör då införas. Sammanfattningsvis bör en lag med kompletterande bestämmelser till II-förordningen införas. Lagens bestämmelser om exekvaturförfarandet bör motsvara vad som gäller enligt lag om och lag om Brysselkonventionen. Det kan tilläggas att regeringen avser att utvidga de förordningsföreskrifter om äkthetsintyg och översättning av handlingar som finns beträffande konventionerna till att även gälla för förordningen, se förordningen (1998:1321) med vissa föreskrifter angående Bryssel- och Luganokonventionerna. Ändringar kommer även att aktualiseras i förordningen (1949:661) om skyldighet för domstol att lämna uppgifter i mål och ärenden enligt m.m., i förordningen (1983:490) om skyldighet för domstol att lämna uppgifter beträffande äktenskapsskillnader m.m. samt i förordningen (1987:1022) om äktenskapsregistret. 6.2 Reservforum för domsrätt Regeringens bedömning: Det finns inte behov av någon bestämmelse om reservforum. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna delar bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: När tillträdde Lugano- och I-konventionerna konstaterades det att det kunde uppkomma situationer där svensk domsrätt förelåg men där det enligt de svenska interna behörighetsreglerna inte skulle finnas någon behörig domstol. Det gällde t.ex. när parterna hade avtalat att eventuella tvister skulle avgöras av svensk domstol utan att närmare ange vilken tingsrätt som avsågs och utan att parterna hade någon anknytning till landet. Därför infördes en bestämmelse om att tvister i sådana fall skulle tas upp av (5 § lag om och 3 § lag om Brysselkonventionen). För de frågor som aktualiseras i II-förordningen finns redan en regel om reservforum i 14 kap. 3 § . Mål om äktenskapsskillnad tas upp av tingsrätten i den ort där kvinnan eller mannen har sitt hemvist. Om ingen av dem har hemvist i , tas målet upp av . En tillämpning av bestämmelsen blir aktuell när den enda anknytningen till är att båda makarna är svenska medborgare (jfr artikel 2.1 b). Att även frågor om vårdnad, umgänge och boende kan tas upp i samband med målet om äktenskapsskillnad framgår av 6 kap. 17 § första stycket . Enligt den bestämmelsen tas sådana frågor normalt upp av rätten i den ort där barnet har sitt hemvist men kan även tas upp i samband med ett äktenskapsmål. Någon kompletterande bestämmelse om reservforum behövs alltså inte i den nya lagen om II-förordningen. 6.3 Verkställigheten Regeringens förslag: Ett utländskt avgörande om föräldraansvar skall verkställas enligt 21 kap. . Beslut om rättegångskostnader skall verkställas enligt utsökningsbalken. Verkställigheten skall få ske först när fristen för motparten att ansöka om ändring av verkställbarhetsförklaringen har löpt ut eller, om ändring har sökts, när hovrätten har beslutat med anledning av det. För verkställigheten skall gälla vad som är föreskrivet om verkställighet av svensk domstols avgörande i motsvarande fall. Regeringens bedömning: Det finns inte behov av några bestämmelser om reservforum när det gäller länsrättens eller kronofogdemyndighetens behörighet. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås det dock ingen regel om att verkställighet får ske först efter det att ansökningen om verkställbarhetsförklaring har bifallits. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. Länsrätten i tar upp frågan om det bör införas en kompletterande bestämmelse om att exekvaturdomstolens avgörande skall ha vunnit laga kraft för att verkställighet skall få ske. är kritiskt mot förslaget och föreslår att verkställighet av avgöranden om föräldraansvar i stället skall ske i linje med vad som gäller enligt lag om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden och om överflyttning av barn. Remissinstanserna delar bedömningen om behovet av bestämmelser om reservforum. Skälen för regeringens förslag Bör verkställigheten ske enligt 21 kap. ? Enligt II-förordningen skall ett avgörande från en annan medlemsstat om utövande av föräldraansvar kunna verkställas här sedan det har förklarats vara verkställbart. Förordningen innehåller inga regler om verkställighetsförfarandet som sådant, t.ex. vilken myndighet som skall besluta om verkställighet eller vilka åtgärder som kan komma i fråga, utan detta har lämnats åt nationell rätt. En rimlig utgångspunkt synes därvid vara att de utländska avgörandena verkställs på samma sätt som motsvarande inhemska avgöranden. En dom eller ett beslut av svensk domstol om vårdnad, umgänge eller boende verkställs enligt 21 kap. . Detsamma gäller avtal mellan föräldrar i sådana frågor när avtalet har godkänts av socialnämnden enligt 6 kap. Verkställighet söks hos länsrätten. I samband med förordnandet om verkställighet får länsrätten besluta om vissa tvångsåtgärder, t.ex. föreläggande av vite eller beslut om hämtning av barnet genom polismyndighetens försorg (21 kap. 3 §). I första hand skall länsrätten dock verka för att avgörandet följs frivilligt. Länsrätten kan t.ex. uppdra åt en ledamot eller suppleant i socialnämnden eller tjänsteman inom att verka för att den som har hand om barnet frivilligt fullgör vad som åligger honom eller henne (21 kap. 2 och 4 §§). Länsrätten skall hålla muntlig förhandling, om det inte är uppenbart obehövligt (21 kap. 12 §). Länsrätten har vid verkställigheten möjlighet att jämka vad som bestämts om villkor eller tidpunkt för umgänge när det påkallas av förhållanden som har inträffat efter domen eller beslutet (21 kap. 4 § tredje stycket). Länsrätten kan vidare vägra verkställighet bl.a. om barnet har fyllt och verkställighet skulle strida mot barnets vilja, utom då länsrätten funnit verkställigheten nödvändig (21 kap. 5 §). Verkställighet kan också vägras om det är uppenbart att förhållandena har ändrats sedan domen eller beslutet meddelades och det av hänsyn till barnets bästa är påkallat att frågan prövas på nytt (21 kap. 6 §). Bestämmelserna i 21 kap. gäller även för verkställighet av nordiska domar om vårdnad och umgänge enligt lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område. Bestämmelserna i 21 kap. är utformade främst med tanke på sådana frågor som regleras i 6 kap., dvs. vårdnad, boende och umgänge, och på verkställighetsåtgärder som går ut på överlämnande av eller sammanträffande med barn. I de allra flesta fall kommer också de avgöranden om föräldraansvar som skall verkställas enligt II-förordningen att röra just sådana frågor. I undantagsfall kan ett avgörande avse en fråga om föräldraansvar som inte har någon direkt motsvarighet i 6 kap. och där verkställigheten inte går ut på överlämnande av eller sammanträffande med barn (jfr om begreppet föräldraansvar i avsnitt 5.3). Som exempel kan nämnas att det i flera medlemsstater (bl.a. , , och ) är möjligt att reglera en förälders kontakt med barnet på något annat sätt än genom föreskrifter om umgänge, t.ex. per brev eller telefon. Det förekommer också att en förälder kan föreläggas att lämna information om barnet till den andra föräldern. Men uppenbarligen gör sig samma intressen gällande här som vid verkställighet av avgöranden om vårdnad, boende och umgänge. Barnets bästa bör även då komma i främsta rummet, och man bör verka för att föräldrarna frivilligt fullgör vad som åligger dem innan det blir aktuellt med tvångsåtgärder. Det ligger alltså nära till hands att låta avgörandena om föräldraansvar verkställas av länsrätten enligt 21 kap. . Frågan är närmast om det finns skäl att låta avgörandena verkställas på annat sätt. Länsrätten i väcker frågan om bestämmelserna i 21 kap. 4-6 §§ är förenliga med II-förordningen. I förordningen finns det nämligen ett förbud för exekvaturdomstolen att i sak ompröva det utländska avgörandet (artikel 24.3). Länsrätten anser sig dock sakna skäl till invändningar mot promemorians slutsats att förordningen inte lär hindra en tillämpning av bestämmelserna. Ett liknande förbud mot omprövning finns om skydd för barn. Såvitt gäller står det klart att myndigheterna i verkställighetsstaten, sedan avgörandet förklarats vara verkställbart, kan vägra verkställighet med tillämpning av de nationella reglerna i den staten. I rapporten till konstateras det bara att förbudet mot omprövning i sak i konventionen inte lär hindra de behöriga myndigheterna i verkställighetsstaten från att meddela ett nytt avgörande om omständigheterna har ändrats senare (se punkt 78 i konventionsrapporten). Det finns alltså skäl att utgå från att II-förordningen inte hindrar en tillämpning av reglerna om jämkning och vägrad verkställighet i 21 kap. vid ändrade förhållanden. Att vägra verkställighet kan aktualiseras även om förhållandena inte har ändrats, t.ex. om den utländska domstolen har beslutat något mot barnets vilja. Det är i och för sig mera osäkert hur förordningen skall tolkas i ett sådant fall. Men under utarbetandet av var medlemsstaterna ense om att konventionen inte skulle harmonisera verkställigheten. Förbudet mot omprövning i förordningen gäller just själva exekvaturförfarandet och torde inte sträcka sig till verkställighetsförfarandet. Även regeringen gör således bedömningen att förordningen knappast hindrar att verkställighet skulle kunna vägras med tillämpning av reglerna i 21 kap. också när förhållandena inte har ändrats. Som länsrätten framhåller är det dock i sista hand som har att tolka förordningens innebörd. är tveksamt till att verkställigheten sker enligt 21 kap. . Enligt finns det risk att reglerna där om möjlighet att vägra verkställighet leder till att utländska avgöranden i stor utsträckning inte kommer att verkställas eftersom exekvaturförfarandet tar tid och förhållandena därför inte sällan kommer att ha ändrats sedan det utländska avgörandet meddelades. föreslår att verkställighet i stället sker enligt lag om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden och om överflyttning av barn. anser att grunderna för vägrad verkställighet om möjligt bör begränsas till sådana förhållanden som anges i 12 § 2-4 i den lagen. Dessa regler tar sikte på överflyttning av barn enligt om olovligt bortförda barn. Överflyttning får vägras om det finns en allvarlig risk för att den skadar barnets hälsa eller i övrigt försätter barnet i en situation som inte är godtagbar. Vidare får överflyttning vägras om barnet motsätter sig överflyttningen och har nått en sådan ålder och mognad att dess vilja bör beaktas eller om det inte är förenligt med grundläggande principer här i landet om skyddet för mänskliga fri- och rättigheter att besluta om överflyttning. Enligt regeringen bör möjligheten att vägra verkställighet inte begränsas på det sätt som föreslår. Syftet med reglerna om vägrad verkställighet i 21 kap. är att ta till vara barnets bästa, och detta intresse gör sig lika starkt gällande vid verkställighet på grund av II-förordningen. Reglerna i 12 § lag är vidare anpassade för överflyttning av barn som olovligen förts bort eller hålls kvar, och de passar inte när det gäller verkställighet av avgöranden om föräldraansvar, t.ex. umgänge. Det problem som tar upp - att exekvaturförfarandet kan ta tid - bör snarare lösas genom att exekvaturförfarandet slopas när det gäller domar från andra medlemsstater i EU. har också tagit initiativ till en EG-förordning om ömsesidig verkställighet av sådana domar om umgänge med barn som har meddelats i samband med äktenskapsskillnad. Förslaget, som alltså skall komplettera II-förordningen, innebär att exekvaturförfarandet tas bort och att en dom på umgänge skall kunna verkställas direkt i andra medlemsstater. Enligt initiativet skall verkställigheten ske på samma villkor som en inhemsk dom. Initiativet behandlas nu i den s.k. under rådet. Vidare har rådet antagit ett långsiktigt åtgärdsprogram för genomförande av principen om ömsesidigt erkännande av domar på privaträttens område (se EGT C 12, , s. 1). Programmet innehåller en rad olika åtgärder som alla syftar till att undanröja hinder för domars rörlighet inom EU. Slutmålet är att en privaträttslig dom från en medlemsstat skall erkännas och kunna verkställas i hela EU utan något exekvaturförfarande. Med hänvisning till det anförda kommer regeringen till slutsatsen att ett avgörande om föräldraansvar bör verkställas enligt 21 kap. och att det saknas skäl att därvid begränsa möjligheterna till jämkning och vägrad verkställighet i 21 kap. 4-6 §§. Vad bör gälla om avgörandet inte har vunnit laga kraft? En förutsättning för verkställighet enligt II-förordningen är att avgörandet är verkställbart i ursprungsstaten och att det har delgivits svaranden (se avsnitt 5.5.4).