prop · GO0380 · 2001-01-01 00:00:00 — Några remissinstanser är tveksamma till om förslaget också skall gälla de frivilligt vårdade. anser det angeläget att drogkontroller inom tvångsvården lagregleras, men anser att frågan bör beredas ytterligare, eftersom förslaget avser en tvångsåtgärd och det saknas vetenskaplig utvärdering av konsekvenserna, för bl.a. den enskilde. vid samt kommun avstyrker förslaget om lagreglering av drogkontroller i tvångsvården. Skälen är främst att LVM och LVU är vårdlagar med andra mål än kriminalvården. Skälen för regeringens förslag: Vård och behandling av vuxna missbrukare sker i de allra flesta fall på frivillig väg, som bistånd enligt socialtjänstlagen (1980:620). Detsamma gäller när det är fråga om insatser för ungdomar med missbruks- eller andra sociala problem. Det finns dock tillfällen när det är nödvändigt att utan den enskildes samtycke meddela behandlingsinsatser. Detta regleras i fråga om vuxna missbrukare i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) och när det gäller ungdomar i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). För vård av ungdomar som behöver stå under särskild tillsyn skall det enligt 12 § LVU finnas särskilda ungdomshem, ibland kallade § 12-hem. är huvudman för de hem som avses i 12 § LVU samt 22 och 23 §§ LVM (s.k. LVM-hem). Vid de särskilda ungdomshemmen verkställs också påföljden sluten ungdomsvård. Påföljden, som infördes , kan bli aktuell för den som begått brott före fyllda och är tänkt som ett alternativ till fängelse. Vid påföljdsbestämningen skall domstolen - om den finner att en ung lagöverträdare har begått så allvarliga brott att påföljden skall bestämmas till fängelse - först pröva om påföljden i stället kan bestämmas till sluten ungdomsvård. Vid påföljdsbestämningen skall den unges behov av vård inte tillmätas någon betydelse. Den unges behov av vård skall däremot tillmätas stor betydelse vid verkställigheten. Frågor om verkställigheten av påföljden regleras i lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård (LSU). SiS har i två skrivelser till regeringen (dnr. S1995/1528/IFO och S1998/1061/ST) med likartat innehåll tagit upp frågan om lagreglering av drogkontroller i tvångsvården. SiS anser att det i vissa fall finns behov av att kunna förelägga en intagen klient att lämna prov för kontroll av drogfrihet. Det gäller främst vid intagning i och inför vistelse utanför institutionen. Lagstödet bör enligt SiS också gälla dem som frivilligt vårdas på SiS institutioner samt dem som är dömda till sluten ungdomsvård. Det förekommer vid såväl LVM-hemmen som vid de särskilda ungdomshemmen situationer då den intagnes drogfrihet behöver kontrolleras. Detta förekommer i större utsträckning inom än inom vården vid de särskilda ungdomshemmen. Sådan kontroll sker inte sällan med urinprov. Urinprov tas vid SiS institutioner i regel dels vid intagning som underlag för bedömning av avgiftning, dels inför överflyttning till öppnare vårdformer, inför utevistelse på egen hand samt inför placering i annan vårdform med stöd av 27 § LVM. Det händer också att urinprov tas vid misstanke om drogpåverkan samt ibland även stickprovsvis. Det finns dock varken i LVM, LVU eller LSU något lagstöd för att kräva att en intagen lämnar urinprov för att styrka drogfrihet. ombudsmän () har uttalat att det inte finns någon anledning att kritisera användningen av urinprov så länge en intagen vid ett LVM-hem, som frågeställningarna för JO:s prövning har gällt, frivilligt lämnar ett sådant prov. Däremot skulle det enligt JO inge betänkligheter om en myndighet utan lagstöd förvägrar en intagen någon förmån eller beslutar om bestraffning enbart för att han vägrar lämna urinprov. I ett beslut (JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 294) som rörde en anmälan från en grupp intagna vid ett LVM-hem ansåg JO att de regler som gällde inte var tillräckligt tydliga i fråga om urinprovstagning och kanske inte heller tillräckliga för att effektiv vård skall kunna bedrivas. JO konstaterade därför med tillfredsställelse att SiS övervägt att till regeringen inkomma med förslag om närmare lagreglering. Situationen för en intagen i kriminalvårdsanstalt påminner i viss mån om den som gäller för en intagen i LVM-hem respektive särskilt ungdomshem. Även i kriminalvården används blod-, urin- och utandningsprov för att kontrollera drogfrihet. Detta regleras i 52 d § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL). Där regleras att en intagen är skyldig att på anmaning lämna blod-, urin- eller utandningsprov för kontroll att han inte är påverkad av beroendeframkallande medel eller något dopningsmedel. Ett positivt urinprov kan vara en signal om att motivationsinsatserna behöver ökas. Det kan också föranleda begränsningar i rörelsefriheten för den intagne, t.ex. att permission eller förflyttning till öppen anstalt inte beviljas samt påverka tidpunkten för villkorlig frigivning. SiS har utarbetat interna allmänna råd för verksamheten vid LVM-hemmen och de särskilda ungdomshemmen. I de interna allmänna råden för verksamheten vid LVM-hemmen (1997:2) anges att urinprov kan vara ett viktigt pedagogiskt instrument i vården, men att det skall användas restriktivt och med urskiljning. Urinprov skall framför allt inte ersätta den professionella bedömningen av om en klient är drogpåverkad som behandlingspersonalen gör i den nära kontakten med klienten. Uppkommer misstanke om att en intagen är narkotikapåverkad och denne nekar till det, kan klienten erbjudas lämna urinprov för att styrka sin drogfrihet. Accepterar inte klienten detta erbjudande är personalens bedömning avgörande för den fortsatta behandlingen. Ett positivt urinprov skall som regel alltid innebära att klienten konfronteras med resultatet och att behandlings- och motivationsinsatserna anpassas därtill. Däremot utgör ett positivt urinprov eller vägran att lämna urinprov inte grund för bestraffning eller indragen förmån. För att undvika felkällor och felaktig hantering av urinproven bör institutionschefen utse ett begränsat antal personer att handha provtagningen och analysen av proverna. Ett positivt urinprov bör inte föranleda polisanmälan om misstänkt narkotikabrott. Liknande formuleringar finns i SiS interna allmänna råd för verksamheten vid de särskilda ungdomshemmen (1997:1). Enligt SiS bedömning kräver urinprov som ett behandlingsinstrument inte någon särskild lagreglering. Med hantering av urinprov i enlighet med de interna allmänna råden är frivilligheten för klienten i de allra flesta fall reell. Som framgår av de interna allmänna råden erbjuds en intagen att lämna ett urinprov för att styrka sin drogfrihet i det fall personalen misstänker att den intagne är drogpåverkad. Det finns dock situationer som enligt SiS bedömning kräver en närmare lagreglering för att skapa den klarhet som bl.a. JO har efterlyst. Den ena gäller vid intagning. Vid det tillfället är det enligt SiS viktigt att kunna avkräva den intagne ett prov för att fastställa aktuellt missbruk, både för hantering av avgiftningen och för den fortsatta behandlingsplaneringen. Eftersom klienten vid intagningstillfället är ny för institutionspersonalen, torde det vara svårt att i den situationen förlita sig på personalens iakttagelser av om den intagne är påverkad av någon drog och vilken eller vilka droger det i sådant fall kan röra sig om. En annan situation är inför permission (LVU och LSU) eller placering i annan vårdform (LVM). Om en intagen vid ett sådant tillfälle har droger i kroppen kan den tilltänkta åtgärden innebära en uppenbar risk för rymning eller återfall i missbruk eller brott, vilket kan äventyra hela behandlingen. Regeringen anser att de av SiS framförda skälen till lagreglering av användning av drogtester inom tvångsvården är väl underbyggda. Främst rättssäkerhetsskäl, men också behandlingsaspekter, talar för att det finns starka motiv att frångå den i princip frivilliga hanteringen som gäller vid institutionerna . Av rättssäkerhetsskäl är det viktigt att det tydligt framgår vilka tester den intagne kan bli skyldig att genomgå. Regeringen anser därför att en intagen är, om inte annat föranleds av medicinska eller liknande skäl, skyldig att vid ankomst till ett LVM-hem eller särskilt ungdomshem och inför vistelse utanför institutionen efter uppmaning lämna blod-, urin- eller utandningsprov för kontroll om han eller hon är påverkad av narkotika, alkoholhaltiga drycker, andra berusningsmedel, något sådant dopningsmedel som avses i 1 § lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel eller sådana medel som omfattas av lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor, om det kan misstänkas att den intagne är påverkad av något sådant medel. Ett positivt utslag i ett drogtest vid en sållningsanalys bör alltid följas upp av en verifikationsanalys. Detta är särskilt viktigt om den intagne förnekar att han eller hon har intagit droger. Med en verifikationsanalys undviker man risken att en intagen oskyldigt blir misstänkt för att ha varit drogpåverkad. Det torde också vara betydelsefullt för vårdens fortsatta genomförande, eftersom en förtroendefull relation mellan personal och intagna är en viktig förutsättning för ett framgångsrikt påverkans- och motivationsarbete. Särskilda regler bör därför införas i LVM, LVU och LSU där skyldigheten att vid misstanke om drogpåverkan lämna prov för drogkontroll vid intagning i institutionen samt inför vistelse utanför hemmet regleras. Det är emellertid viktigt att understryka att den föreslagna regleringens syfte är att under vissa förutsättningar möjliggöra kontroll av drogfriheten med hjälp av blod-, urin- eller utandningsprov, inte att utvidga användningen av sådana kontroller så att de sker mer eller mindre rutinmässigt. Provtagning bör ske med urskiljning och skall endast genomföras då det på grund av omständigheterna i det särskilda fallet finns anledning att misstänka att en intagen är drogpåverkad. De vägledande principerna för urinprovstagning i SiS interna allmänna råd bör vara gällande även i de fall kontroll sker med stöd av här föreslagen lagreglering. En reglering av drogtest genom urinprov av de som tvångsvårdas vid SiS institutioner får inte förväxlas med den reglering som finns inom ramen för polisens befogenheter i samband med utredning av brottmål, bl.a. urinprov som bevis vid misstanke om narkotikakonsumtion. Dessa drogtester omfattar inte unga eftersom dessa inte är straffmyndiga. När regeringen föreslår en lagreglering av urinprovstagning vid SiS institutioner finns ingen nedre åldersgräns och kan således även omfatta unga som befinner sig under tvångsvård enligt LVU. Då handlar det inte om att säkra bevis vid misstanke om narkotikakonsumtion utan om ett verksamt och relevant instrument för att vid behov säkra en god behandling av ungdomar som också kan upplevas som ett stöd för den unge t.ex. i samband med permissioner eller inför placering i annan vårdform. Regeringen har viss förståelse för SiS förslag att också de som vårdas frivilligt på SiS institutioner skall omfattas av lagstödet. Det kan dock varken anses rimligt eller möjligt att vidta tvångsåtgärder mot någon som på frivillig grund sökt vård för sina missbruksproblem på någon av SiS institutioner. Tvångsbefogenheter mot en frivilligt vårdad skulle i de allra flesta fall tendera att bli ett slag i luften, eftersom personen i fråga är fri att lämna institutionen så snart han eller hon inte accepterar en sådan åtgärd. Kravet på drogfrihet, som utan tvekan skall råda på SiS institutioner, måste dock självfallet också gälla för frivilligt vårdade. Det bör framgå av den behandlingsplan eller motsvarande som ligger till grund för utformning av vården, och som såväl SiS som den enskilde och den betalande kommunen har ställt sig bakom. Här bör också konsekvenserna av att bryta mot detta villkor framgå. Kravet på drogfrihet bör som för de tvångsvårdade upprätthållas och kontrolleras på det sätt som beskrivs i SiS interna allmänna råd. 12.2 Frågan om ledning av verksamheten vid LVM-hemmen Regeringens förslag: En ändring görs i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall med innebörden att ett LVM-hem skall ledas av en chef, inte en styrelse. Statens institutionsstyrelses förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har uttalat sig om uppgiften att leda verksamheten vid LVM-hemmen är positiva till förslaget. vid har pekat på vikten av att utveckla former för insyn i verksamheten. Skälen för regeringens förslag: Enligt 11 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) skall ett LVM-hem ledas av en styrelse som också förestår vården, i den mån detta inte har överlåtits på en särskild föreståndare. SiS har föreslagit en ändring av LVM som innebär att ett LVM-hem skall ledas av en chef som utses av SiS. Skälen härtill är att SiS, 1993, i praktiken övertagit det ansvar för verksamheten vid LVM-hemmen som tidigare åvilade LVM-styrelsen. SiS svarar enligt sin instruktion för planering, ledning och drift av samt tillsyn över hemmen samt för ekonomisk styrning, resultatuppföljning och kontroll. LVM-styrelsens roll vid chefstillsättningar är efter huvudmannaskapsförändringen enligt SiS endast en formalitet som inte längre används i praktiken. LVM-styrelsens enda kvarvarande uppgift är att ta emot anmälningar om intagna som varit i LVM-vård utan att vård i annan form kommit till stånd (29 § LVM). Uppdraget att utveckla vården så att vård i annan form kan komma till stånd samt att tillgodose kravet på rättssäkerhet i detta avseende är också viktiga delar i SiS huvudmannaskap, bl.a. inom ramen för myndighetens tillsynsuppdrag. Sammantaget innebär situationen att LVM-styrelsen efter det statliga huvudmannaskapet har förlorat sin roll och att styrelsen därför bör avskaffas. Frågan om LVM-styrelserna behandlades i propositionen om ändrat huvudmannaskap för vissa institutioner inom ungdoms- och missbrukarvård (prop. 1992/93:61) som låg till grund för förändring av huvudmannaskapet . Regeringen fann då skäl för att det även efter ett statligt övertagande av huvudmannaskapet skulle finnas en styrelse för LVM-hemmen. Lokala styrelserepresentanter förmodades underlätta samverkan med kommunerna, som styrelsens uppgift att följa vårdens innehåll var en styrka ur rättssäkerhetssynpunkt. menade regeringen att SiS nära skulle följa utvecklingen och vid behov återkomma till regeringen med förslag till ändring. Regeringen instämmer i SiS bedömning att LVM-styrelsen med det samlade huvudmannaskapet över LVM-vården förlorat det mesta av sin tidigare funktion. Det gäller framför allt frågor som har att göra med styrning av verksamheten och rättssäkerheten, där SiS lednings- och tillsynsfunktion i allt väsentligt ersätter den roll som LVM-styrelsen har spelat. 1992/93:61 förväntades LVM-styrelsen utgöra en länk till samarbete med kommuner och andra lokala aktörer. SiS verkar på uppdrag. Utan en förtroendefull relation med kommuner och andra lokala aktörer torde det vara svårt att få till stånd en effektiv verksamhet som svarar mot kraven i LVM och socialtjänstlagen. LVM-styrelsens roll att stärka det samspelet förefaller av allt att döma ha spelat ut sin roll. För en väl fungerande verksamhet är det viktigt att det inte finns någon tvekan om chefs- och ledningsfunktionen. Med nuvarande ordning kan det innebära tveksamhet vem som innehar den funktionen på ett LVM-hem, styrelsen eller den av SiS tillsatta institutionschefen. Regeringen föreslår därför en ändring i LVM med innebörden att verksamheten vid ett LVM-hem skall ledas av en chef, som utses av SiS. Regeringen utgår ifrån att SiS i sin ledningsfunktion strävar efter att tillgodose de krav på öppenhet och insyn i verksamheten som LVM-styrelsen förmodats tillgodose. 12.3 Klargörande av när ett LVM-beslut upphör att gälla Regeringens förslag: Ett beslut om vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall upphör att gälla, i det fall den intagne olovligen under sammanlagt har vistats utanför institutionen eller varit intagen i häkte eller kriminalvårdsanstalt Statens institutionsstyrelses förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig över förslaget är positiva till det. Skälen för regeringens förslag: Ett förtydligande bör göras i 12 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) om när ett beslut om vård upphör att gälla. Nuvarande utformning av bestämmelsen innebär att ett sådant beslut upphör att gälla om en missbrukare i följd antingen vistats olovligen utanför hemmet eller varit intagen i häkte eller kriminalvårdsanstalt. Justitiekanslern beslutade att utge ersättning till en missbrukare för vilken beslutet inte upphört trots att hon varit frånvarande från LVM-hemmet , först som avviken och därefter omhändertagen av polis och intagen i kriminalvårdsanstalt. JK ansåg i sitt beslut att den språkliga utformning av 12 § inte överensstämde med motivskrivningarna i propositionen som föregick lagen. Enligt JK talar lagens förarbeten för att det är den sammanlagda bortovaron från vården som skall vara avgörande för om beslut om tvångsvård skall anses upphört att gälla eller inte. JK anser därför att det i ett framtida lagstiftningssammanhang kan finnas anledning att uppmärksamma frågan om när tvångsvård skall anses upphöra enligt 12 § LVM. Regeringen föreslår mot den bakgrunden en precisering av 12 § LVM så att det klart framgår att det är den sammanlagda tiden för bortovaron som avgör när ett beslut om tvångsvård upphör att gälla. 12.4 Tvångsbefogenheter i socialtjänstförordningen flyttas till LVM och LVU Regeringens förslag: De bestämmelser i socialtjänstförordningen (1981:750) som medger användning av vissa tvångsåtgärder mot intagna i LVM-hem och särskilda ungdomshem flyttas till lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) respektive lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Skälen för regeringens förslag: Verksamheten vid LVM-hemmen och de särskilda ungdomshemmen regleras i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Inom båda lagområdena finns bestämmelser om särskilda befogenheter för vårdgivaren. Bestämmelserna är i princip desamma i de båda lagarna. De innebär förbud för en intagen att inneha alkohol och andra berusningsmedel, regler för hur sådan egendom, om den har anträffats, skall hanteras, regler om kroppsvisitering och ytlig kroppsbesiktning samt regler om att en intagen får förhindras att lämna institutionen samt i övrigt underkastas begränsningar i rörelsefriheten. I lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård (LSU) finns motsvarande bestämmelser. Som framgått ovan föreslår regeringen därutöver att det i LVU, LVM och LSU införs en bestämmelse om att drogkontroll av en intagen får genomföras med blod-, urin- eller utandningsprov. I socialtjänstförordningen (1981:750) finns utöver regleringen i LVM och LVU bestämmelser som gäller för intagna i hem för särskild tillsyn, dvs. hem som avses i 12 § LVU och 23 § LVM. Bestämmelserna innebär att en intagen får beredas vård vid låsbar enhet upp samt att en intagen vid behov kan avskiljas från övriga vid institutionen . En intagens rätt att i lämplig utsträckning ta emot telefon och besök regleras också här. Vad gäller LSU återfinns motsvarande bestämmelser i lagen. Att vårda någon utan dennes samtycke är en grannlaga uppgift. Hur välmotiverat ingreppet än är, ställer tvångsvården särskilda krav på vårdens innehåll och utformning av insatserna. Vården bör därför i största möjliga utsträckning planeras och utformas i samråd och samförstånd med den enskilde och med respekt för dennes integritet. Det finns dock tillfällen då tvångsåtgärder måste tillgripas för att vården skall kunna genomföras. återfinns, som framgår ovan, regleringen av dessa i såväl LVM och LVU som i socialtjänstförordningen. Enligt regeringens uppfattning bör de bestämmelser som återfinns i socialtjänstförordningen och som medger att tvångsåtgärder kan vidtas mot en intagen föras över till LVM och LVU. Skälen är att de grundläggande fri- och rättigheter som regeringsformen garanterar en medborgare enligt dess 2 kap. 6 § endast kan begränsas genom lag. Nuvarande ordning, som medger relativt ingripande frihetsinskränkningar utan direkt lagstöd, är därför enligt regeringens uppfattning inte tillfredsställande. Det gäller främst möjligheten till inlåsning samt isolering från övriga intagna, men det finns enligt regeringens uppfattning skäl att också i lag reglera bestämmelsen om möjligheten att i lämplig utsträckning ta emot telefonsamtal och besök. 13 Behandling av personuppgifter inom 13.1 Författningsreglering av behandling av personuppgifter Nuvarande författningsreglering - nationella och internationella regler Någon lagstiftning som direkt avser behandling av personuppgifter som förekommer inom område finns i princip inte. Det finns dock en rad bestämmelser som tar sikte på en mer generell behandling av personuppgifter oberoende av på vilket samhällsområde registren kommer till användning. Inom område finns dessutom bestämmelser som siktar till att bygga upp ett integritetsskydd för enskilda i samband med att griper in och hjälper den enskilde i olika situationer. I det följande redovisas några av de viktigaste bestämmelserna av intresse när det gäller behandling av personuppgifter inom . Regeringsformen Det grundläggande skyddet för den personliga integriteten finns i regeringsformen. I 1 kap. 2 § tredje stycket regeringsformen anges bl.a. att det allmänna skall värna den enskildes privatliv och familjeliv. En särskild bestämmelse om den personliga integriteten och automatisk databehandling finns i 2 kap. 3 § andra stycket regeringsformen. Där anges att varje medborgare skall i den utsträckning som närmare anges i lag skyddas mot att hans personliga integritet kränks genom att uppgifter om honom registreras med hjälp av automatisk databehandling. Den närmare reglering som åsyftas i lagrummet återfinns i personuppgiftslagen (1998:204). Sekretesslagen Sekretesslagen (1980:100) innehåller bestämmelser om tystnadsplikt i det allmännas verksamhet och om förbud att lämna ut allmänna handlingar. I det sistnämnda avseendet innefattar sekretesslagens bestämmelser begränsningar i den i tryckfrihetsförordningen stadgade rätten att ta del av allmänna handlingar. Sekretessen innebär ett förbud att röja en uppgift oberoende av hur detta sker. Sekretessen gäller både mot enskilda och mot andra myndigheter men också i förhållandet mellan olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet om de är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra. Sekretess på område regleras i 7 kap. 4 § sekretesslagen. Sekretessen avgränsas med ett omvänt skaderekvisit. Uppgifter får därmed inte lämnas ut om det inte står klart att dessa kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Beslut om omhändertagande, beslut om vård utan samtycke och beslut om sluten ungdomsvård är emellertid alltid offentliga. Vidare får utan hinder av sekretessen uppgift lämnas till enskild som uppnått myndig ålder om förhållanden av betydelse för att denne skall få vetskap om vilka hans biologiska föräldrar är. Sekretess för personuppgifter i personregister regleras i 7 kap. 16 §. Sekretess gäller om det kan antas att ett utlämnande skulle medföra att uppgiften behandlas i strid med personuppgiftslagen. I 9 kap. 4 § sekretesslagen regleras den s.k. statistiksekretessen. Sekretess gäller i sådan verksamhet hos myndighet som avser framställning av statistik samt, i den utsträckning regeringen föreskriver det samt i annan därmed jämförbar undersökning som utförs av myndighet, för uppgift som avser enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden och som kan hänföras till den enskilde. Sekretessen är enligt huvudregeln absolut men det finns fem undantag för vilka det gäller ett omvänt skaderekvisit.