prop · GO0342 · 2001-01-01 00:00:00 — 7.2 Utrustning som inte längre behövs 7.2.1 Nuvarande ordning Enligt gällande bestämmelser får kommuner och landsting lämna kata- strofhjälp eller annat humanitärt bistånd i form av utrustning som de kan avvara till ett annat land där det inträffar en katastrof eller på något annat sätt uppstår en nödsituation. Det har ingen betydelse om landet där nöd- situationen inträffat får svenskt statligt bistånd eller inte. 7.2.2 Förslag Regeringens förslag: Utrustning som inte längre behövs för den kommunala verksamheten får även i fortsättningen lämnas som bistånd både till länder som får svenskt statligt bistånd och till länder som inte får sådant bistånd. Att det inträffat en katastrof eller annan nödsituation i det mot- tagande landet skall inte längre utgöra en förutsättning för att få lämna bistånd. Inte heller behöver biståndet längre definieras som humani- tärt. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Enligt promemorians förslag skall kommuner och landsting anmäla till Sida när de lämnar bistånd i form av utrustning som inte längre behövs till länder som får svenskt statligt bistånd. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller är uttalat positiva till förslaget. anser att ett krav på bistånd bör vara att en katastrof eller liknande nöd föreligger. Skälen för regeringens förslag Utrustning som kan avvaras Kommuner och landsting har haft en utvidgad befogenhet att utan särskilt tillstånd bistå katastrofdrabbade länder med utrustning som inte behövs för den kommunala verksamheten. Att utrustningen kan avvaras betyder inte att den saknar bruks- eller mark- nadsvärde. Uttrycket utrustning som de kan avvara härrör från lagen (1975:494) om rätt för kommun och landstingskommun att lämna internationell katastrofhjälp. För att en kommun eller ett landsting skall få bistå ett katastrofdrabbat land med utrustning krävs att det, exempelvis på grund av den tekniska utvecklingen, framstår som motiverat att ny utrustning anskaffas för den egna verksamheten eller att utrustningen inte längre behövs i denna verksamhet (jfr prop. 1975:84 s. 34). Det är inte tillåtet för kommunerna att köpa utrustning i syfte att den skulle användas för biståndsinsatser. Ett jämförbart fall anses vara att en kommun skänker utrustning till ett katastrofdrabbat land och därigenom tvingas att anskaffa annan likvärdig utrustning. Kommunerna och landstingen ges en tämligen stor frihet att själva avgöra om de kunde avstå från en viss utrustning. Överföring av sådan utrustning ofta i kombination med materiel som insamlats av icke-statliga organisationer, (NGO) har under det gångna decenniet spelat en betydande roll som en del i det decentraliserade samarbetet. Det har vid översynen av bestämmelserna och vid remissbehandlingen av promemorian inte framkommit några skäl för att begränsa möjlighe- terna för kommuner och landsting att delta i internationell biståndsverk- samhet och därmed ge uttryck för solidaritet med andra människor som behöver hjälp. Kommuner och landsting bör därför även i fortsättningen ges rätt att lämna humanitärt bistånd i form av utrustning som inte längre behövs i den kommunala verksamheten till länder där det uppstår en nöd- situation. I dagens samhälle leder den tekniska utvecklingen till att teknisk ut- rustning snabbt blir omodern utan att den för den skull är förbrukad eller obrukbar. Behoven följer teknikutvecklingen och i många fall byts den omoderna utrustningen ut. När det till exempel gäller användningen av persondatorer är detta förhållande påtagligt. När sådan utrustning inte längre behövs i den kommunala verksamheten är det enligt regeringens mening rimligt att den bör kunna få skänkas bort. Denna möjlighet bör finnas även om biståndet inte alltid är att betrakta som humanitärt. Det finns också behov av att ge kommuner och landsting möjlighet att få lämna bistånd som inte är att karaktärisera som humanitärt, i form av utrustning som inte behövs, till länder som inte nödvändigtvis befinner sig i en nödsituation. Kanske vill kommunen rikta sitt stöd till en vänort. Ett krav på att en nödsituation skall föreligga och att biståndet skall vara humanitärt skulle då ofta hindra ett sådant stöd. Kommuner och landsting bör själva få avgöra vem som skall få utrustningen Det bör enligt regeringens mening ankomma på kommuner och landsting att själva avgöra vem som skall få den utrustning som de inte längre behöver för sin verksamhet. Det bör inte heller spela någon roll om det mottagande landet får svenskt statligt bistånd eller inte. Kravet på att det i mottagarlandet skall ha inträffat en katastrof eller annan nödsituation bör därför tas bort. I konsekvens med det bör biståndet inte heller karaktäriseras som katastrofhjälp eller annat humanitärt bistånd. Eftersom det rör sig om utrustning som torde ha ett relativt lågt värde innebär inte den föreslagna kompetensutvidgningen att det kommunala biståndet riskerar att komma i konflikt med den officiella svenska utri- kes- och biståndspolitiken. Det finns därför inte skäl att införa något krav på regeringstillstånd eller någon anmälningsskyldighet för biståndsverksamheten. 7.3 Bistånd till ett land som får statligt bistånd 7.3.1 Nuvarande ordning Genom nu gällande bestämmelser har kommuner och landsting rätt att lämna bistånd i form av annan utrustning (än sådan de kan avvara), råd- givning, utbildning eller på annat sätt till länder som får svenskt statligt bistånd. En förutsättning är dock att det där inträffat en katastrof eller annan nödsituation. Det har också ansetts kompetensenligt att delta i återuppbyggnadsarbetet efter en sådan nödsituation. Med uttrycket svenskt statligt bistånd avses bistånd som kanaliseras direkt från staten eller någon statlig myndighet. Att frivilliga eller kyrk- liga hjälporganisationer verkar i landet med hjälp av statliga bidrag är inte tillräckligt. Uttrycket annan utrustning avser både ny och begag- nad utrustning. Ett direkt penningbistånd får inte lämnas. När kommuner eller landsting lämnar bistånd i form av annan utrust- ning (än sådan de kan avvara), rådgivning, utbildning eller på annat sätt, till länder som får svenskt statligt bistånd, skall de förvissa sig om att bi- ståndet kommer till avsedd användning. 7.3.2 Förslag Regeringens förslag: Till länder som får svenskt statligt bistånd får kommunalt bistånd också ges i form av annan utrustning än sådan som inte längre behövs för den kommunala verksamheten, rådgivning, utbildning eller på annat sätt. Att det inträffat en katastrof eller annan nödsituation i det mottagande landet skall inte längre vara en förutsättning för biståndet. Den som lämnar utvidgat bistånd skall förvissa sig om att det kommer till avsedd användning. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Enligt promemorians lagförslag skall kravet på att kommuner och landsting skall förvissa sig om att biståndet kommer till avsedd användning även gälla utrustning som inte behövs. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller är positiva till förslagen. framhåller att inriktningen på utvecklingshjälp sannolikt får en förebyggande effekt vilket styrelsen menar är positivt. anför att den förändrade karaktären på biståndet torde innebära att hjälpen blir mera långsiktig, vilket bör ge både mera tid för och ett större behov av fastare planering och styrning, liksom av en följande utvärdering. Verket understryker att kommunerna från effektivitetssynpunkt bör utnyttja möjligheten att i konkurrens upphandla varor och tjänster som ingår i biståndsprojektet. kommun vill att regeringen överväger en möjlighet för kommuner att få ge smärre penningbelopp som bistånd till exempel inom ramen för ett vänortssamarbete. anser att ett krav på bistånd bör vara att en katastrof eller liknande nöd föreligger. Det långsiktiga utveck- lingsbiståndet kräver såväl specialkunnande som samordning och är där- för en självklar uppgift för staten menar riksorganisationen. Vidare anför riksorganisationen att det inte bör vara tillåtet att köpa in utrustning för bistånd eller att ge penningbistånd. avstyrker förslaget och anför att förslaget är ett försök att i efterhand upphöja en lagstridig praxis till lag. Mot bakgrund av den brist på respekt för lagtextens innebörd som kommunerna givit exempel på förefaller begreppet utvecklingshjälp vara alltför vitt och odefinierat för att tillåtas hanteras av kommunerna menar handelskammaren. Enligt talar omsorgen om obligatoriskt uttaxerade medel och risken för suboptimeringar i biståndspolitiken för att nuvarande regler inte bör liberaliseras. Möjligen kan det enligt förbundet övervägas att utvecklingsbistånd till annat land som får statligt bistånd får ges efter tillstånd. Skälen för regeringens förslag Det kommunala biståndet har ändrat karaktär Grundprincipen om att det är staten som skall ansvara för den svenska offentliga utrikes- och biståndspolitiken är i lika hög grad gällande som . Det är mot denna bakgrund som förändringar i regleringen av den kommunala biståndsverksamheten skall övervägas. De kommunala insatserna i framför allt våra östliga grannländer har med tiden förändrat karaktär från att vara katastrofhjälp till att bli utvecklingshjälp. Insatserna görs numera ofta inom ramen för ett decentraliserat samarbete. En förutsättning för att få lämna bistånd är emellertid att det uppstått någon form av nödsituation i det mottagande landet eller att det är fråga om ett återuppbyggnadsarbete efter en sådan nödsituation. När det gäller de framväxande demokratierna i vårt närområde finns det skäl att tro att dessa grunder för bistånd allt mer sällan kommer att föreligga. Trots det kan man konstatera att det finns ett behov av ett fortsatt lokalt stöd i olika former till dessa länder. Staten har också på olika sätt visat sitt stöd för kommunernas och landstingens insatser i området. Bestämmelserna för den kommunala biståndsverksamheten bör enligt regeringens mening anpassas till de förändringar som skett. Kravet på att det inträffat en katastrof eller annan nödsituation i det mottagande landet bör därför tas bort. Det finns dock inte skäl att på annat sätt förändra formerna för biståndet. Huvudregeln för biståndsverksamhet som avser annat än utrustning som inte behövs i den kommunala verk- samheten, skall alltså även i fortsättning vara att den lämnas till ett land som får svenskt statligt bistånd. Inköp av utrustning för bistånd Kommuner och landsting fick genom lag befogenhet att köpa in utrustning, ny eller begagnad, för biståndsändamål. Detta motiverades med att behoven av material på andra sidan var mycket stora. Även om situationen förändrats till det bättre i det nämnda området under de som gått sedan 1994 års lag trädde i kraft så finns det inte, enligt regeringens mening, skäl att begränsa de kommunala befogenheterna i detta avseende. Det bör således även i fortsättningen vara tillåtet för kommunerna att anskaffa utrustning i syfte att ge den i bistånd till ett annat land. Bistånd i form av ekonomiskt stöd Regeringen har tidigare avvisat ett förslag om att rent penningbistånd skall få förekomma med argumentet att detta är en uppgift som ankom- mer på staten. Risken bedömdes också som relativt stor att ett sådant bistånd kan hamna i fel händer (prop. 1993/94:189 s. 10). Det finns inte heller skäl att nu ändra detta ställningstagande. Undantaget som finns när det gäller ekonomiskt stöd för att genomföra utbildning och rådgivning bör emellertid få vara kvar. Vidare bör, precis som , kommunala medel få användas för att transportera och ställa i ordning utrustning som lämnas som bistånd, så att den kan tas i bruk. Några ändringar i dessa avseenden föreslås således inte. Att biståndet kommer till avsedd användning Det finns också enligt regeringens mening skäl för att ha kvar nu gäl- lande krav på att en kommun skall förvissa sig om att bistånd i form av annan utrustning (än sådan den kan avvara), rådgivning, utbildning eller på annat sätt, kommer till avsedd användning. En viktig utgångspunkt för all verksamhet är nämligen att kommunmedlemmarna skall kunna känna sig säkra på att deras skattemedel inte används på ett sätt som inte är avsett. I promemorian föreslås att kravet på att en kommun skall förvissa sig om att biståndet kommer till avsedd användning också skall avse utrustning som kommunen inte längre behöver för sin verk- samhet. Promemorian föreslår emellertid inte något motsvarande krav när biståndet lämnas till länder som inte får svenskt statligt bistånd. Regeringen anser inte att det är nödvändigt att utvidga kravet i enlighet med promemorians förslag. Avgränsningen mot tjänsteexport När det gäller tjänsteexport så finns ett lagstadgat krav på affärsmässighet för att garantera att konkurrensen gentemot det privata näringslivet inte snedvrids (jfr avsnitt 6.4). Med nu gällande bestämmel- ser om kommunalt internationellt bistånd upprätthålls i någon mån avgränsningen mot kommersiell tjänsteexport genom att biståndet endast får lämnas till länder där en nödsituation råder. Med det aktuella förslaget skulle man kunna hävda att gränsen mellan verksamheterna kommer suddas ut. En annan utgångspunkt när man talar om biståndsverksamhet får emellertid anses vara att den inte förutsätter några motprestationer från mottagarlandet. Avsikten måste enligt regeringens mening vara att olika kommunala utvecklingsinsatser i utlandet inte skall konkurrera med näringslivets exportverksamhet. Tvärtom är ett av det viktigaste skälen för dessa insatser just att de nu eller senare skall gynna näringsklimatet mellan länderna. 7.4 Regeringens tillstånd ersätts med en anmälningsskyldighet 7.4.1 Nuvarande ordning Det krävs enligt gällande bestämmelser regeringens tillstånd för att kommuner och landsting skall få lämna bistånd i form av annan utrust- ning, rådgivning, utbildning eller på annat sätt till länder som får svenskt statligt bistånd. Kravet på tillstånd från regeringen infördes för att säker- ställa en samordning av det statliga biståndet med de kommunala biståndsinsatserna. 7.4.2 Förslag Regeringens förslag: Kravet på regeringens tillstånd för kommunalt bistånd till länder som får svenskt statligt bistånd avskaffas och ersätts med en skyldighet att till Sida anmäla den aktuella åtgärden och omfattningen av det bistånd som lämnas. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller är uttalat positiva till förslaget. Enligt uppfattning är en samordning av olika biståndsinsatser mycket viktig från effektivitetssynpunkt. Den föreslagna anmälningsskyldigheten skulle därför kunna kompletteras med information tillbaka till anmälarna. kommun anser att anmälningsskyldigheten bör kunna ersättas med en rekommendation om samråd mellan berörda myndigheter. anför att bistånd till länder som uppbär statligt bistånd bör förutsätta tillstånd av regeringen. Skälen för regeringens förslag Regeringens tillstånd tillkom för att säkerställa samordningen I betänkande tjänsteexport och internationellt bistånd (SOU 1993:77) behandlades frågan om en utvidg- ning av kommuners och landstings möjlighet att lämna internationell katastrofhjälp, humanitärt bistånd och utvecklingsbistånd (s. 79 ff.). Kommittén slog fast att det är regering och riksdag som bär ansvaret för internationella förbindelser och som därför måste bestämma biståndsverksamhetens inriktning och omfattning. Kommittén ansåg också att detta inte behöver komma i konflikt med en utvidgning av lagen som möjliggör för kommuner och landsting att tillhandahålla bistånd till offentlig verksamhet i mottagarlandet. En förutsättning ansågs dock vara att det utökade kommunala biståndet endast riktar sig till länder som är föremål för statligt bistånd. Kommittén framhöll att det är viktigt att biståndet samordnas mellan olika givare för att få ut mesta möjliga ef- fekt. Frågan om regeringen skulle ge tillstånd till sådan biståndsverk- samhet behandlades inte. I propositionen biståndsverksamhet ansåg regeringen att den utvidgade rätten att lämna bistånd skulle gälla bl.a. under förutsätt- ning att regeringen lämnade tillstånd till det (prop. 1993/94:189). Regeringsprövningen skulle införas för att säkerställa en samordning av det statliga biståndet med de kommunala biståndsinsatserna. Samordningsförfarandet har inte fungerat Sedan lagen trädde i kraft har regeringen handlagt endast sex tillståndsärenden. Av dessa sex ärenden har fem haft samma sökande och i huvudsak gällt samma fråga. I samtliga fall har tillstånd givits. Med hänsyn till det ringa antalet tillståndsärenden som aktualiserats har förfarandet i praktiken inte fyllt någon samordnande funktion. Det skulle också kunna tyda på att det inte finns något egentligt behov av en kom- petensutvidgande reglering på området. Detta är enligt regeringens me- ning en alltför långtgående slutsats. En stor del av kommunernas biståndsverksamhet sker inom ramen för medel som Sida förfogar över. Insatserna är att karaktärisera som utvecklingsinsatser snarare än som katastrofbistånd. Det har under hand framkommit att eftersom staten beviljar ekonomiska medel för insatserna ifrågasätter kommuner och landsting inte alltid om insatserna är förenliga med den kommunala kompetensen. Ett anmälningsförfarande räcker för att samordna biståndet Frågan är då om det är nödvändigt att ha ett tillståndsförfarande som det nu gällande. Även om biståndet utvidgas något med det nu aktuella för- slaget finns det enligt regeringens uppfattning knappast skäl att tro att samordningen inte skulle fungera på frivillig väg. Tillståndsförfarandet bör därför avskaffas. Det är dock lämpligt att införa en skyldighet att till staten anmäla en sådan biståndsverksamhet. Regeringen anser inte att en rekommendation om samråd som kommun föreslagit är en tillräcklig åtgärd. En anmälningsskyldighet bör omfatta alla former av bistånd som lämnas till ett land som får svenskt statligt bistånd med undantag för utrustning som inte längre behövs för den kommunala verksamheten (se avsnitt 7.2.2). Anmälningarna kommer att ge staten en fortlöpande kunskap om den kommunala biståndsverksam- heten och kommer att tjäna som ett bra underlag för samordningsarbetet. Denna kunskap kan också få betydelse när omfattningen på det statliga biståndet skall fastställas. förslag om information tillbaka till anmälarna synes enligt regeringens mening vara ändamålsenligt. Det finns dock inte anledning att i lag reglera en sådan ordning utan den bör kunna få en lösning genom diskussioner mellan , Sida och företrädare för kommuner och landsting. 7.5 Tillstånd att lämna bistånd till länder som inte får statligt bistånd 7.5.1 Nuvarande ordning Det finns enligt gällande lagstiftning inte någon möjlighet för kommuner och landsting att lämna bistånd till ett land som inte får svenskt statligt bistånd på annat sätt än i form av utrustning som de kan avvara. Begränsningen motiverades med att det härmed inte uppstår några risker för konflikter med officiella utrikes- och biståndspolitik (prop. 1993/94:189, s. 10). 7.5.2 Förslag Regeringens förslag: Det införs en möjlighet att lämna kommunalt bistånd också i form av annan utrustning än sådan som inte längre behövs för den kommunala verksamheten, rådgivning, utbildning eller på annat sätt också till länder som inte får svenskt statligt bistånd. För sådan biståndsverksamhet skall dock regeringens tillstånd krävas. Den som lämnar utvidgat bistånd skall förvissa sig om att det kommer till avsedd användning. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Promemorian föreslår också en möjlighet för regeringen att kunna delegera rätten att ge tillstånd till biståndsverksamheten till en myndighet. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller är positiva till förslaget. Sida föreslår att frågan om tillstånd att lämna bistånd till ett land som inte får statligt svenskt bistånd prövas av regeringen eller och inte av till exempel Sida. En sådan prövning är nämligen mest relevant i förhållande till utrikespolitiken och i krislägen. Vidare anför styrelsen att Sida oftast har ingen eller begränsad kunskap om länder som inte får statligt svenskt bistånd. kommun anser att det är bra med en möjlighet till utökat bistånd men vill inte att den föreslagna tillståndsgivningen införs. förordar att det föreslagna tillståndet skall medföra att en kommuns beslut om insatser enligt tillståndet inte skall kunna bli föremål för laglighetsprövning. kommun anser att det inte är nödvändigt att utvidga biståndet till länder som inte får statligt bistånd. Skälen för regeringens förslag Det bör finnas en möjlighet att ge utvidgat bistånd också till länder som inte får statligt bistånd Som har framhållits är det staten som ansvarar för den svenska utrikes- och biståndspolitiken. Denna princip skall fortfa- rande gälla. Det kan emellertid finnas fall där en kommun eller ett lands- ting vill lämna bistånd till ett land som inte är föremål för svensk statlig biståndspolitik. Det kan till exempel avse bistånd i mindre omfattning till en skola i en vänort i . Det bör enligt regeringens mening i ett modernt regelverk också kunna finnas en sådan möjlighet. En möjlighet för kommuner och landsting att lämna bistånd i form av annan utrustning än sådan som de inte längre behöver, rådgivning, utbildning eller på annat sätt också till länder som inte får svenskt statligt bistånd bör därför infö- ras. Med utrustning avses även här både ny och begagnad sådan. I konse- kvens med vad som gäller för bistånd till länder som får svenskt statligt bistånd bör ekonomiskt stöd få lämnas endast för att genomföra utbild- ning och rådgivning. På samma sätt bör kommunala medel få användas för att transportera och ställa i ordning utrustning som lämnas som bistånd, så att den kan tas i bruk. Kravet på att kommunen eller skall förvissa sig om att biståndet kommer till avsedd användning bör också enligt regeringens mening gälla när biståndet går till länder som inte får svenskt statligt bistånd. För det utvidgade biståndet bör tillstånd krävas För att det kommunala biståndet i de här aktuella fallen inte skall komma i konflikt med svensk utrikes- och biståndspolitik bör tillstånd krävas för verksamheten. Regeringen delar Sida:s uppfattning att prövningsrätten inte bör kunna delegeras utan att den bör göras av regeringen. En sådan prövning avser i första hand biståndsåtgärdens förhållande till den svenska utrikes- och biståndspolitiken. En ansökan om tillstånd bör dock även kunna avslås med hänvisning till att den kommunala kompetensen sannolikt överskrids. Regeringens tillstånd innebär emellertid inte att åtgärderna godkänns som kompetensenliga. Denna fråga skall liksom tidigare endast kunna avgöras av domstol. 7.6 Snabba biståndsinsatser i svåra situationer 7.6.1 Nuvarande ordning Enligt gällande bestämmelser skall katastrofhjälp eller annat humanitärt bistånd i form av utrustning som kan avvaras lämnas direkt till ett land där det inträffat en katastrof eller på något annat sätt uppstått en nödsitu- ation. Utrustningen får också skickas genom en internationell hjälporga- nisation. Sådan utrustning får också lämnas till en internationell hjälpor- ganisation för att användas om en nödsituation senare skulle inträffa. Bistånd i form av annan utrustning, rådgivning, utbildning eller på annat sätt, som får ges till ett land som får svenskt statligt bistånd, skall i en nödsituation också skickas direkt till det andra landet eller genom en internationell hjälporganisation. Det gäller även när biståndet ges i form av ekonomiskt stöd för att genomföra utbildning och rådgivning. Sådant bistånd kan emellertid inte lämnas till en hjälporganisation för att använ- das . 7.6.2 Förslag Regeringens förslag: Bistånd till ett land där det uppstått en nödsituation eller en svår situation till följd av en nödsituation får lämnas genom en internationell hjälporganisation.