prop · GO03126 · 2001-01-01 00:00:00 — Den information kriminalvården har om de intagna måste användas för att kartlägga de intagna och förhindra att de förbereder brott. Intagna med t.ex. nazistiska sympatier eller med anknytning till t.ex. mc-klubbar som ägnar sig åt brottslig verksamhet måste spridas på olika anstalter eller avdelningar och hållas åtskilda från varandra. För att förhindra att brott begås eller planeras under verkställigheten och för att skydda såväl intagna och personal som samhället i stort måste kriminalvården få använda befintlig teknik för att samla, bearbeta och analysera information om de intagna som kan anses utgöra en säkerhetsrisk. I det sammanhanget kan det också vara helt nödvändigt att behandla uppgifter om nazistiska sympatier eller medlemskap i extrema organisationer eller anknytning till sådana rörelser. Samma intressen gör sig gällande när det gäller behandling av personuppgifter för häktade. Att det rör sig om ännu inte dömda personer motiverar knappast någon annorlunda bedömning när det gäller kriminalvårdens tillgång till uppgifter eftersom det rör sig om en av domstol beslutad tvångsåtgärd där det föreligger relativt stark bevisning. Många sitter dessutom häktade långa tider. Det finns då ett intresse av att undantagsvis kunna behandla känsliga uppgifter för att upprätthålla säkerheten och förebygga brott. Även i andra fall kan det finnas behov för kriminalvården att behandla känsliga personuppgifter. Bl.a. kan det vid personundersökningar i vissa fall vara ofrånkomligt att behandla sådana uppgifter. Det faktum att en person t.ex. är aktiv i ett nazistiskt eller rasistiskt nätverk som förespråkar våldsanvändning och tidigare begått brott med rasistiska förtecken kan vara en faktor som domstolen kommer att väga in vid val av påföljd eller vid straffmätningen. Det kan även finnas ett behov för en lokal kriminalvårdsmyndighet att behandla liknande känsliga personuppgifter i samband med upprättandet av en plan för fullgörande av samhällstjänst. Även vid sådana transporter som ombesörjs av kriminalvårdens transporttjänst kan det av säkerhetsskäl eller annars för att åtgärden skall kunna fullgöras vara av betydelse att kriminalvården kan få tillgång till en känslig personuppgift. När det gäller personer som är intagna i häkte eller anstalt på annan grund än att de är häktade, dömda till fängelse eller ålagda fängelse som förvandlingsstraff för böter eller vite torde det normalt inte finnas behov för kriminalvården att behandla andra känsliga personuppgifter än de som rör hälsa. Det faktum att en person t.ex. har diabetes, gulsot eller HIV kan även här vara av betydelse för hur personalen skall hantera dessa personer. Det kan emellertid inte heller i dessa fall uteslutas att det kan finnas ett behov att behandla andra känsliga personuppgifter. Det sagda innebär att kriminalvården har ett behov av att behandla sådana uppgifter som i personuppgiftslagen benämns känsliga personuppgifter och att detta behov inte kan begränsas till att avse bara ett av de flera specifika ändamål som lagen anvisar. Sådana uppgifter bör därför undantagsvis få behandlas, men bara om det är oundgängligen nödvändigt för syftet med behandlingen. En ytterligare förutsättning måste vara att det finns andra uppgifter som gör att det finns anledning att behandla uppgifter av sådan art. Lagrådet har anfört att denna förutsättning tydligare framgår om bestämmelsen lagtekniskt utformas i enlighet med motsvarande bestämmelse i polisdatalagen. Bestämmelsen kommer härigenom i bättre samklang med föreskriften i 2 kap. 3 § första stycket regeringsformen som förbjuder s.k. åsiktsregistrering. Regeringen kan ansluta sig till denna bedömning. För att ytterligare värna den personliga integriteten anser regeringen att det i bestämmelsen även bör anges att känsliga personuppgifter inte får användas som sökbegrepp om inte regeringen har föreskrivit annat. Vidare bör i lagen anges att sådana föreskrifter bara får meddelas för att upprätthålla säkerheten och förebygga brott. 7.6 Personuppgiftsansvar Regeringens förslag: Den myndighet som utför behandlingen skall vara personuppgiftsansvarig. skall dock vara personuppgiftsansvarig för behandling av personuppgifter som sker gemensamt för myndigheterna inom kriminalvården. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt 3 § personuppgiftslagen är den som ensam eller tillsammans med andra bestämmer ändamålen med och medlen för behandlingen av personuppgifter personuppgiftsansvarig. Det är naturligt att den myndighet som utför behandlingen av personuppgifter ansvarar för att behandlingen sker i enlighet med vad som är föreskrivet. Den myndighet som behandlar uppgifterna bör därför också vara personuppgiftsansvarig. Mot bakgrund av att de ändamål för vilka behandling får ske är lagreglerade och regeringen, eller den myndighet regeringen föreskriver, dessutom kan meddela föreskrifter som inskränker ändamålen, kan det förefalla tveksamt om den myndighet som utför behandlingen kan anses ha ett sådant inflytande över ändamålen med behandlingen att myndigheten blir att anse som personuppgiftsansvarig (jfr Lagrådets yttrande över förslaget till lag om hälsodataregister, prop. 1997/98:108 s. 125). För att undanröja all osäkerhet på denna punkt bör det av lagen framgå att den myndighet som utför behandlingen är personuppgiftsansvarig. I departementspromemorian Lag om kriminalvårdsregister (Ds 1996:19) föreslogs ett delat registeransvar för register som fördes gemensamt för myndigheterna inom verket. Varje myndighet skulle ansvara för sin del av behandlingen. För den enskilde är det emellertid en klar fördel att ha en myndighet att vända sig till. För behandlingar som sker gemensamt för hela kriminalvården bör därför Kriminalvårds-styrelsen vara personuppgiftsansvarig. 7.7 Sambearbetning Regeringens bedömning: Någon särskild bestämmelse om sambearbetning behövs inte i den föreslagna lagen. Promemorians förslag: I promemorian föreslås att en bestämmelse införs om att personuppgifter som behandlas för olika ändamål får sambearbetas. Remissinstanserna: Merparten av remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Hovrätten för anser dock att det är oklart vilka närmare konsekvenser bestämmelsen kan medföra. menar att berättigade ändamål för sambearbetning bör kunna anges i lagtexten. Kammarrätten i vill att det tydliggörs att ändamålen med behandlingen vid sambearbetning måste vara förenlig med de ändamål som anges i den föreslagna lagen. i Norr anser att bestämmelsen är överflödig. Skälen för regeringens bedömning: Personuppgiftslagen innehåller inte något förbud mot sambearbetning av uppgifter. Däremot får en uppgift inte behandlas för något ändamål som är oförenligt med det för vilket uppgifterna samlades in (9 § d). Ändamålsbestämmelsen anger alltså inte bara ramen för vilka uppgifter som får behandlas utan också när sambearbetning av uppgifterna får ske. För att kriminalvården skall kunna bedriva en rättssäker och effektiv verksamhet måste viss sambearbetning av uppgifterna få ske. I lagrådsremissen föreslogs mot denna bakgrund att det i lagen borde anges att uppgifter som behandlas automatiserat för olika ändamål får sambearbetas. Lagrådet har avstyrkt en sådan reglering och har pekat på att vissa bestämmelser i personuppgiftslagen (9 § första stycket c) och d)), ger uttryck för den s.k. finalitetsprincipen och att denna princip förmodligen är den viktigaste i personuppgiftslagen. Lagrådet har framhållit att en sådan princip inte bör frångås utan tvingande skäl. Vidare har Lagrådet påpekat att någon liknande bestämmelse som den i promemorian och lagrådsremissen föreslagna inte tidigare införts under den omfattande följdlagstiftning som personuppgiftslagen har givit anledning till. Lagrådet har dessutom anfört att det är tveksamt om bestämmelsen egentligen behövs eftersom det i lagrådsremissen gavs uttryck för att det inte finns anledning att befara att sambearbetning kan komma att innebära att behandlingar sker för oförenliga ändamål. Mot denna bakgrund har Lagrådet förordat att bestämmelsen om sambearbetning utgår. Regeringen kan ansluta sig till Lagrådets bedömning att en bestämmelse om sambearbetning inte är nödvändig och att bestämmelsen därför bör utgå. Regeringen vill peka på att många uppgifter kommer att behandlas för fler än ett av de ändamål som utpekas i lagen. Ändamålsbestämmelserna är så utformade att de till stor del överlappar varandra. Ändamålen kan därför normalt inte ses som oförenliga med varandra. De möjligheter till sambearbetning som då följer av personuppgiftslagen torde i de flesta fall täcka kriminalvårdens behov. 7.8 Direktåtkomst Regeringens förslag: Direktåtkomsten till de personuppgifter som behandlas enligt den föreslagna lagen skall vara förbehållen de personer som på grund av sina arbetsuppgifter inom kriminalvården behöver tillgång till uppgifterna. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag med den skillnaden att det inte uttryckligen anges att det handlar om arbetsuppgifter inom kriminalvården. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inget att erinra i sak mot förslaget. och anser dock att det bör klargöras huruvida bestämmelsen endast avser personal inom kriminal-vården eller inte. Skälen för regeringens förslag: Med direktåtkomst inom en myndighetsorganisation avses i detta sammanhang att en person inom myndigheten via en direktuppkopplad terminal kan gå in och söka uppgifter från den egna myndigheten och/eller från annan myndighet inom myndighetsorganisationen (jfr SOU 1999:105 s. 259-261). Enligt personuppgiftslagen skall den personuppgiftsansvarige vidta lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder för att skydda de uppgifter som behandlas. Åtgärderna skall åstadkomma en säkerhetsnivå som är lämplig med beaktande av de tekniska möjligheter som finns, vad det skulle kosta att genomföra åtgärderna, de särskilda risker som finns med behandlingen av uppgifterna och hur pass känsliga de behandlade personuppgifterna är. En skyddsåtgärd kan vara att begränsa tillgången till de uppgifter som behandlas. Personuppgiftslagen innehåller däremot inga särskilda bestämmelser om direktåtkomst. Ur integritetssynpunkt är det angeläget att åtkomsten till de uppgifter som behandlas inte är vidare än nödvändigt. Detta gäller i synnerhet vid direktåtkomst där det, till skillnad från annan användning, saknas möjlighet för den personuppgiftsansvarige att kontrollera nyttjandet. Endast de personer som på grund av sina arbetsuppgifter behöver tillgång till uppgifterna bör därför ha direktåtkomst till dem. Detta bör särskilt framgå av den föreslagna lagen. Den närmare avgränsningen bör överlämnas till regeringen eller till den myndighet som regeringen bestämmer. En utgångspunkt är att personuppgifter också skall kunna lämnas ut till andra myndigheter och att det i de föreskrifter som reglerar detta kommer att anges vilka myndigheter som får ha direktåtkomst och till vilka uppgifter (se avsnitt 7.9.2). 7.9 Utlämnande av uppgifter 7.9.1 Utlämnande av uppgifter för statistik Regeringens förslag: Uppgifter som är nödvändiga för att framställa rättsstatistiken skall lämnas till den myndighet som ansvarar för att framställa statistik. Promemorians förslag: Promemorian föreslår ingen särskild bestämmelse om utlämnande av uppgifter till myndighet som svarar för rättsstatistiken. Remissinstanserna: anser att en bestämmelse om att den vetenskapliga forskningen skall ha tillgång till de uppgifter som behandlas i kriminalvårdens register införs i den föreslagna lagen. Skälen för regeringens förslag: Rättsstatistiken används på olika sätt och för varierande syften. Den används för forskningsändamål och i utredningar för att belysa vissa fenomen, som underlag för beslut om åtgärder, resursfördelning, lagstiftningsförändringar m.m. och av massmedier. Kriminalvårdstyrelsen producerar själv en del statistik. Av förordningen (2001:100) om den officiella statistiken framgår det att ansvarar för den officiella statistiken på rättsväsendets område. Rådet för statistik över anmälda brott, uppklarade brott, personer misstänkta för brott, personer lagförda för brott, kriminalvård och återfall i brott. skall enligt 28 § förordningen (1970:517) om rättsväsendets informationssystem lämna underlag till rättsstatistiken enligt anvisningar som meddelar i samråd med . Av det sagda framgår det att rättsstatistiken är av stort samhällsintresse. En bestämmelse om att uppgifter som är nödvändiga för att framställa rättsstatistiken skall lämnas till den myndighet som ansvarar för att framställa statistik bör därför införas i den föreslagna lagen. Regeringen bedömer att den föreslagna bestämmelsen torde tillgodose det behov som den vetenskapliga forskningen kan ha. Närmare bestämmelser om uppgiftslämnandet avser regeringen att meddela i förordning. 7.9.2 Utlämnande av uppgifter till myndigheter m.m. Regeringens förslag: Regeringen meddelar närmare föreskrifter om i vilken utsträckning uppgifter som behandlas enligt lagen skall lämnas ut till andra myndigheter samt vilka myndigheter som skall ha direktåtkomst. Promemorians förslag: Promemorians föreslår inte att någon särskild bestämmelse skall införas. Remissinstanserna: Riksåklagaren är tveksam till om känsliga uppgifter överhuvudtaget bör kunna överföras till andra myndigheter. Vidare anser Riksåklagaren att känsliga personuppgifter inte bör få lämnas ut till tredje land. i anser att det närmare måste regleras när personuppgifter får utlämnas till tredje land. Bakgrund: Ett ändamål för att behandla uppgifter skall enligt den föreslagna lagen vara att underlätta tillgången till sådana uppgifter om verkställigheten av påföljd eller om häktning som behövs hos rättsväsendets myndigheter. I gällande författningar finns det bestämmelser som ålägger myndigheterna inom kriminalvården att lämna uppgifter till andra myndigheter. Kriminalvården skall enligt förordningen (1999:1135) om belastningsregistret lämna vissa uppgifter till belastningsregistret. I förordningen (1970:517) om rättsväsendets informationssystem finns vidare bestämmelser om att vissa uppgifter ur de register som förs av enligt RI-förordningen skall lämnas ut till , och polismyndighet (26 §). Det föreskrivs vidare att uppgifter skall lämnas ut till rättsstatistiken (28 §) samt på framställning av en domstol, Riks-åklagaren, en åklagarmyndighet, Justitiekanslern, , , en polismyndighet, Datainspektionen, en myndighet inom eller en myndighet som äger besluta om frihetsberövande åtgärd enligt lagarna om utlämning för brott eller utlänningslagen (1989:529). Det anges vidare att , , polismyndigheter och myndigheter inom får ha direktåtkomst till ett sådant register (29 §). får dock endast sådana uppgifter föras över som behövs i ärenden om nåd i brottmål. Utlämnande av uppgifter till andra myndigheter avser uppgifter om personer som har dömts till fängelse, skyddstillsyn eller villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst, har ålagts förvandlingsstraff för böter, eller på grund av utländsk brottmålsdom skall verkställa påföljd i . Dessa uppgifter rör således huvudsakligen själva verkställigheten av påföljden. Uppgifterna tar inte sikte på förhållanden som är särskilt känsliga för den dömde. Skälen för regeringens förslag: Regeringen anser att det även i fortsättningen finns ett behov att kunna utlämna sådana uppgifter som har beskrivits ovan. Det är knappast ändamålsenligt att i lag ställa upp mer detaljerade bestämmelser om utlämnandet. Regeringen anser dock frågan vara av sådan vikt att den lämpligen bör regleras i förordning. För full-ständighetens skull bör det därför av den föreslagna lagen framgå att regeringen meddelar närmare föreskrifter om i vilken utsträckning uppgifter som behandlas skall lämnas ut till andra myndigheter och i vilken utsträckning befattningshavare vid dessa myndigheter skall ha direktåtkomst till personuppgifter inom kriminalvården. I det samman-hanget kommer även andra myndigheters, än de ovan uppräknande, behov att få ut personuppgifter från kriminalvården att övervägas. Av avsnitt 7.4.3 har det framgått att polisen enligt regeringens mening i viss utsträckning bör få del av sådana uppgifter som behandlas för att upprätthålla säkerheten och förebygga allvarlig brottslig verksamhet. Sådana uppgifter kan vara av betydelse för polisens kriminalunder-rättelseverksamhet. Tillgången till sådana uppgifter måste dock förbehållas endast ett fåtal nyckelpersoner inom polisen. Utlämnade av personuppgifter till tredje land regleras i 33-35 §§ personuppgiftslagen. Med tredje land avses länder som inte är medlemmar i och inte heller är anslutna till EES. Av 33 § personuppgiftslagen framgår att det är förbjudet att till tredje land föra över personuppgifter som är under behandling eller skall behandlas i tredje land om inte det aktuella landet har en adekvat skyddsnivå för uppgifterna. Vid bedömningen av om skyddsnivån är adekvat skall särskild vikt läggas vid uppgifternas art, ändamålet med behandlingen, hur länge behandlingen skall pågå, ursprungslandet, det slutliga bestämmandelandet och de regler som finns för behandlingen i det tredje landet (33 § 2 st.). Har landet tillträtt konvention om skydd för enskilda vid automatisk databehandling av personuppgifter skall det anses att landet har en adekvat skyddsnivå. Vissa ytterligare undantag från förbudet finns angivna i 34 §. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får också meddela föreskrifter om undantag från förbudet i 33 § i vissa fall (35 §). Regeringen bedömer att bestämmelserna i personuppgiftslagen om när utlämnade av personuppgifter till tredje land får ske är tillräckliga för kriminalvårdens behov. I samband med utarbetandet av förordnings-föreskrifterna kommer en analys göras av vilka uppgifter som bör kunna lämnas ut till tredje land. Det finns som Riksåklagaren påtalat anledning att iaktta stor restriktivitet när det gäller utlämnande av känsliga uppgifter till tredje land. Det kommer att beaktas då förordningarna utarbetas. 7.10 Gallring Regeringens förslag: Personuppgifter som behandlas enligt den nya lagen skall gallras senast efter det att den registrerade påföljden eller åtgärden helt har verkställts eller upphört. Uppgifter får alltid bevaras för historiska, statistiska eller vetenskapliga ändamål. Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, meddelar närmare föreskrifter om när gallring skall ske. Promemorians förslag: Föreslår att huvudregeln skall vara att gallring av uppgifter som behandlas i register skall ske och att uppgifter som behövs för uppföljning och kvalitetssäkring av verksamheten får behandlas under . Remissinstanserna: Flera av remissinstanserna, däribland Kammarrätten i , anser att begreppet register bör undvikas i bestämmelsen. och menar att uppgifter som endast behövs för uppföljning och kvalitetssäkring av verksamheten av integritetshänsyn bör avidentifieras. Datainspektionen anser att det ur tillämpningssynpunkt bör klargöras vad som avses med gallring och hur den föreskrivna regeln förhåller sig till automatiserad behandling i informationssystem såsom exempelvis klientinformations-systemet. Skälen för regeringens förslag: Enligt bestämmelserna i arkivlagen (1990:782) skall allmänna handlingar bevaras så att de tillgodoser rätten att ta del av allmänna handlingar, behovet av information för rättsskipningen och förvaltningen samt forskningens behov (3 § arkiv-lagen). Vidare föreskrivs att allmänna handlingar får gallras, varvid hänsyn skall tas till dessa ändamål samt till att arkiven är en del av kulturarvet (10 §). I 9 § personuppgiftslagen (1998:204) läggs det fast vissa grundläggande krav på behandlingen av personuppgifter. Bland annat anges att personuppgifter inte skall bevaras än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med behandlingen. Person-uppgifter får dock bevaras för historiska, statistiska eller vetenskapliga ändamål än vad som sagts. Av 8 § andra stycket personuppgiftslagen följer vidare uttryckligen att lagen inte hindrar att en myndighet bevarar allmänna handlingar eller att arkivmaterial tas om hand av en arkivmyndighet. Med gallring avses traditionellt att vissa handlingar sorteras ut ur sitt sammanhang och sedan förstörs. När det gäller gallring av ADB-material innebär detta normalt att viss information raderas från databäraren, dvs. det fysiska underlaget. Det är alltså inte egentligen fråga om att databäraren skall förstöras, utan den kan efter raderingen av informationen i vissa fall återanvändas. Det är inte heller nödvändigt att den egentliga information som finns på ett ADB-medium verkligen förstörs för att det skall vara fråga om gallring. Tvärtom kan ett visst material gallras genom att den elektroniskt lagrade informationen först överförs till en pappersutskrift innan den raderas från ADB-mediet. Även om alla uppgifter då fortfarande kan tyckas finnas kvar på papper, så har olika sökmöjligheter eller möjligheter att göra sammanställningar eller kontroller av handlingars autencitet - t.ex. elektroniska signaturer - gått förlorade, vilket medför att materialet har gallrats (se föreskrifter och allmänna råd [RA-FS 1994:2] om framställning och hantering av upptagningar för automatisk databehandling). Innebörden av att ett visst material har gallrats är alltså att möjligheten att få fram information ur materialet på något sätt har försämrats. När det gäller bestämmelser om bevarande och gallring måste en avvägning göras mellan å ena sidan integritetsskyddsintressen och å andra sidan insyns- och rättssäkerhetsaspekter, myndigheternas informationsbehov samt forskningsintresset (se prop. 1989/90:72 s. 51 ff och prop. 1997/98:108 s. 80). Med hänsyn till vikten av att skydda den personliga integriteten anser regeringen att det är angeläget att den nya lagen innehåller en särskild gallringsbestämmelse. Som flera remissinstanser har påpekat bör denna bestämmelse utformas så att den tar sikte på behandling av personuppgifter i stället för register. gallras uppgifterna i det centrala kriminalvårdsregistret (KUM) som huvudregel efter den senaste påföljdens upphörande (30 § RI-förordningen). Denna tid har varit densamma . har dock intresset för att utvärdera kriminalvårdens verksamhet ökat. Statsmakterna ställer allt högre krav på att verksamheten skall kunna utvärderas i syfte att höja kvaliteten. Med hänsyn härtill är det av värde att sådana uppgifter som behövs för uppföljning och kvalitetssäkring av verksamheten får behandlas än vad de fått göra. Mot denna bakgrund anser regeringen att uppgifter som behandlas enligt den nya lagen skall gallras senast efter det att den senaste registrerade påföljden eller åtgärden helt har verkställts eller upphört. Detta motsvarar också vad som enligt lagen (1998:620) om belastningsregister gäller för uppgifter om fängelsedömda i belastningsregistret. I den föreslagna lagen anges den tid då uppgifter senast skall gallras. Många uppgifter bör kunna gallras . Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, bör därför i anslutning till den i propositionen föreslagna lagen meddela föreskrifter om kortare gallringstider. I det fortsatta förordnings- och föreskriftsarbetet kommer avsevärt kortare gallringstider att övervägas, t.ex. i fråga om särskilt känsliga personuppgifter och uppgifter om andra personer än dem som är föremål för tvångsbehandling eller misstänkta för brott. Exempelvis torde det som regel saknas anledning att annat än för behandla uppgifter om någon som endast transporteras genom kriminalvårdens försorg med anledning av ett avvisningsbeslut. Slutligen anser regeringen att en bestämmelse bör införas i lagen om att undantag från huvudregeln om gallring får göras för att bevara uppgifter för historiska, statistiska eller vetenskapliga ändamål. 7.11 Information Regeringens bedömning: Personuppgiftslagens bestämmelser om information bör gälla även för kriminalvården.