prop · GO0355 · 2001-01-01 00:00:00 — Förordningarna gäller i huvudsak för förvärvsarbetande anställda och egenföretagare som är eller har varit omfattade av lagstiftningen i en eller flera medlemsstater och som är medborgare i en sådan stat, samt för deras familjemedlemmar och efterlevande. 9.1.1 Gällande rätt Som en följd av det svenska medlemskapet i den Europeiska unionen har gemenskapens samordningsregler inom den sociala trygghetens område blivit direkt gällande i . En bilateral konvention om social trygghet är i kraft mellan och (Konventionen mellan och om social trygghet, SFS 1980:32). Konventionen omfattar dock inte arbetslöshetsförmåner. Förordningen 1408/71 Förordning (EEG) nr 1408/71 är enligt artikel 4.1 tillämplig på all lagstiftning i de enskilda medlemsstaterna som gäller följande grenar av social trygghet: * förmåner vid sjukdom och moderskap * förmåner vid invaliditet, även sådana som är avsedda att bevara eller förbättra förvärvsförmågan, * förmåner vid ålderdom, * förmåner till efterlevande, * förmåner vid olycksfall i arbetet och arbetssjukdomar, * dödsfallsersättningar, * förmåner vid arbetslöshet, * familjeförmåner. Vad som menas med lagstiftning, förmåner och pensioner samt familje förmåner har närmare definierats i förordningen. Här kan emellertid framhållas att beträffande begreppet lagstiftning skall i huvudsak förstås nuvarande eller kommande lagar och andra författningar på de sakområden som nämnts ovan. I begreppet förmåner och pensioner ingår alla sådana förmåner om de bekostas av allmänna medel men även indexhöjningar och tilläggsutbetalningar omfattas om annat inte föreskrivs. Till familjeförmåner räknas alla vård- och kontantförmåner som är avsedda att täcka en familjs utgifter enligt lagstiftningen om sådana förmåner, med undantag för vissa särskilda bidrag vid barns födelse. Varje land är enligt artikel 5 skyldigt att i förklaringar som skall offentliggöras ange den nationella lagstiftning som skall omfattas av förordningen. Underlåtenhet att anmäla förmåner enligt en viss lagstiftning medför emellertid inte nödvändigtvis att förmånerna faller utanför förordningens tillämpningsområde. Förordning (EEG) nr 1408/71 är tillämplig på en medlemsstats alla allmänna och särskilda system för social trygghet, oavsett om de bygger på avgiftsplikt eller inte. 9.1.2 Överväganden och förslag Regeringens förslag: Lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring ändras så att skall utfärda intyg som visar rätten till ersättning även till personer som uppfyller villkoren för rätt att med bibehållen ersättning söka arbete i . En följdändring i socialförsäkringslagen (1999:799) görs. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: , , och Arbetarskyddsstyrelsen tillstyrker förslagen. Skälen för regeringens förslag: De gemensamma samordnings- reglerna i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpning av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, samt rådets förordning (EEG) nr 574/72 om tillämpning av rådets förordning (EEG) nr 1408/71 blir genom tillträdet tillämpliga även gentemot . Socialförsäkringsfrågor Avtalet om personers fria rörlighet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och å andra sidan kommer enligt artikel 6 i förordning (EEG) nr 1408/71 att ersättas med EG- förordningarna och det blir således dessa bestämmelser som skall tillämpas framför den bilaterala konventionen. Detta innebär emellertid inte att den bilaterala konventionen mellan och upphör att gälla, eftersom EG-förordningarna omfattar en mer begränsad personkrets än konventionen. Förordningarnas personkrets utgörs av i huvudsak, förvärvsarbetande medborgare i EU-länderna och samt deras familjemedlemmar medan konventionen omfattar en vidare personkrets innebärande att även medborgare i ett tredje land omfattas. Konventionen kommer därför alltjämt att vara tillämplig för tredjestatsmedborgare som är eller har varit omfattade av de allmänna försäkringarna i något av de båda länderna och som inte omfattas av reglerna i EG-förordningarna. I socialförsäkringslagen (1999:799) föreslås ett tillägg som innebär att även kommer att omfattas av undantagsreglerna. Arbetslöshetsförsäkringen Det bilaterala avtalet med omfattar inte arbetslöshetsförmåner. Avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och å andra sidan innebär därför att arbetslöshetsförmåner nu kommer att omfattas i förhållande till . Reglerna i förordning (EEG) nr 1408/71 om arbetslöshetsförsäkring kommer att tillämpas, med undantag för arbetstagare i som har uppehållstillstånd med en giltighetstid understigande . För de sistnämnda finns särskilda regler i tilläggsprotokoll till bilaga II i avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och å andra sidan. Av tilläggsprotokollet följer att arbetstagare som uppfyller reglerna för arbetslöshetsersättning enligt den schweiziska lagstiftningen erhåller schweizisk arbetslöshetsersättning. Arbetstagare som inte uppfyller dessa villkor får ändå ett visst försäkringsskydd vid arbetslöshet. Ersättningen lämnas vid hel arbetslöshet, under vissa förut-sättningar, av ursprungslandet dit den arbetslöse återvänder efter att ha blivit arbetslös i . De perioder som har fullgjorts i skall därvid betraktas som fullgjorda i ursprungslandet. En del av de avgifter som har betalats in i för arbetslöshetsförsäkringen skall överföras till ursprungsländerna som ett bidrag till deras kostnader för arbetslöshetsersättningen. Även om personen inte varit försäkrad för att få arbetslöshetsersättning i lämnas ersättning i vissa speciella fall från den schweiziska arbetslöshetsförsäkringen. Dessa fall är när arbetet avbrutits på grund av svåra väderförhållanden eller när arbetsgivaren blivit insolvent. Eftersom rådets förordning och tilläggsprotokollet kommer att tillämpas i förhållande till föreslår regeringen en ändring i 48 § lagen om arbetslöshetsförsäkring (1997:238). Av bestämmelsen framgår att () skall utfärda intyg som visar rätten till arbetslöshetsersättning till personer som uppfyller villkoren för rätt att med bibehållen ersättning söka arbete i något annat EU- eller EES-land. Det föreslås nu att AMS skall utfärda intyg även till personer som på motsvarande sätt avser att söka arbete i . 10 Bilaga III: Ömsesidigt erkännande av yrkesbehörighet 10.1 Avtalet med De avtalsslutande parterna åtar sig enligt avtalets 9 artikel att vidta vissa åtgärder för att underlätta för EU-medborgare och för medborgare i att utöva förvärvsverksamhet som arbetstagare eller egen- företagare inom sina respektive områden. En av de åtgärder som omnämns i denna artikel avser ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis. Vidare skall de avtalsslutande parterna samordna lagar och andra författningar om upptagande och utövande av förvärvsverksamhet som arbetstagare och egenföretagare samt om tillhandahållande av tjänster. I bilaga III till avtalet med anges att de avtalsslutande parterna är överens om att i fråga om ömsesidigt erkännande av yrkes-behörighet sinsemellan tillämpa de gemenskapsrättsakter som hänvisas till i bilagan. Dessa dokument är de s.k. övergångs- och liberaliseringsdirektiven, som främst reglerar rätten för EU-medborgare att uppta ett reglerat yrke eller etablera sig som egenföretagare inom vissa industri-, handels och servicenäringar, det s.k. första generella direktivet som reglerar ömsesidigt erkännande av examina från postgymnasiala utbildningar om , det s.k. andra generella direktivet som reglerar ömsesidigt erkännande av examina från högre utbildningar av kortare längd än samt ett antal direktiv för vissa yrkesgrupper såsom advokater, yrkes- grupper inom sjukvård samt arkitekter. 10.2 Övergångs- och liberaliseringsdirektiven Enligt artikel 7 i EG-fördraget skall den gemensamma marknaden upprättas gradvis av , dvs. Syftet med de allmänna handlingsprogrammen var att finna former för upphävandet av begränsningar i etableringsrätten samt av rätten att tillhandahålla tjänster. De viktigaste frågorna rörde bl.a. avveckling av särbehandling som grundar sig på nationalitet eller uppehållsort. I övergångs- och liberaliseringsdirektiven regleras därför bl.a. enligt vilka principer en medlemsstat i EU skall godta kvalifikationer som en EU-medborgare uppnått i annan medlemsstat inom EU vad avser: yrkeskunskap, allmän kommersiell kunskap eller yrkesskicklighet, god vandel, konkursfrihet, ej varit föremål för en administrativ disciplinär åtgärd, bevis på ekonomisk ställning samt krav på försäkring mot finansiella risker förenande med aktuell verksamhet. Vidare anges i flertalet direktiv att utländska EU-medborgare skall ges samma rätt som värdlandets egna medborgare att få vara medlemmar i yrkes- eller handelsorganisationer. De övergångs- och liberaliseringsdirektiv som omfattas av avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och å andra sidan reglerar följande verksamheter: partihandel (direktiven /222/EEG och 64/223/EEG), agenter inom handel, industri och hantverk (direktiv /224/EEG), egenföretagare inom detaljhandel (direktiven /363/EEG och 68/364/EEG), egenföretagare inom partihandel med kol och agenturverksamhet inom kolhandel (direktiven /522/EEG och 70/523/EEG), handel med och distribution av giftiga ämnen (direktiven /556/EEG och 74/557/EEG), handelsresande och hemförsäljare (direktiv /369/EEG), självständiga handelsagenter (direktiv /653/EEG), tillverknings- och processindustri (direktiven /427/EEG och 64/429/EEG), gruv- och mineralnäring (direktiv /428/EEG), el, gas, vatten och sanitära tjänster (66/162/EEG), livsmedels- och dryckesvaruindustri (direktiven /365/EEG och 68/366/EEG), prospektering och borrning efter olja (direktiv /82/EEG), stödtjänster till transport (direktiv /470/EEC), filmindustri (direktiven /607/EEG, 65/264/EEG, 68/369/EEG och 70/451/EEG) företagstjänster inom handel med och förvaltning av fast egendom samt andra sektorer (direktiv /43/EEG), servicesektorn (direktiven /367/EEG och 68/368/EEG), diverse branscher (direktiv /368/EEG), frisörer (direktiv /489/EEG), jordbruk (direktiven /261/EEG, 63/262/EEG, 65/1/EEG, 67/530/EEG, 67/531/EEG; 67/532/EEG, 67/654/EEG, 68/192/EEG, 68/415/EEG och 71/18/EEG). Direktiven har sedermera samordnats inom ramen för ett nytt direktiv, det s.k. tredje generella direktivet (1999/42/EEG). 10.2.1 Krav på yrkeskunskap, allmän kommersiell kunskap eller yrkesskicklighet Regeringens förslag: Handelskamrarnas uppdrag enligt lagen (1990:515) om auktorisation av handelskamrar utvidgas till att även omfatta dem som avser att bedriva näringsverksamhet som är reglerad i . Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte uttalat sig särskilt i denna del. Skälen för regeringens förslag: I ett flertal av ovan nämnda direktiv behandlas de fall då ett värdland ställer krav på yrkeskunskap, allmän kommersiell kunskap eller yrkesskicklighet. I dessa fall anges i direktiven att värdlandet inte får neka en sökande från en annan medlemsstat inom EU-land att bedriva näringsverksamheten eller utöva yrket utan att först ha jämfört den sökandes kvalifikationer enligt betyg och intyg med de krav som ställs på de egna medborgarna. I de fall en jämförelse visar att den sökandes färdigheter och kunskaper enligt uppvisade diplom, betyg och intyg motsvarar de krav som ställs i värdlandet, får värdlandet inte neka den sökande att utöva den aktuella verksamheten. Om jäm-förelsen visar att det föreligger en betydande skillnad skall värdlandet ge den sökande möjlighet att visa att han skaffat sig erforderliga kunskaper och färdigheten endera genom ett prov eller genom en anpassningsperiod. Som tillräckligt bevis på innehav av erforderliga kommersiella eller yrkesmässiga kunskaper skall värdlandet godta om den sökande kan visa att denne varit verksam i aktuell näring under en viss angiven tid och i en angiven funktion. I direktiven för vissa verksamheter kan den er- forderliga längden på den yrkeserfarenhet som krävs vara beroende av på vilken befattningsnivå den sökande erhållit sin yrkeserfarenhet. Ex- empelvis stipuleras i ett antal direktiv att värdlandet skall anse att ställda kunskapskrav uppfyllts av den sökande ifall denne a) bedrivit verksamheten under sex på varandra följande år som egenföretagare eller företagsledare, b) bedrivit verksamheten under tre på varandra följande år som egenföretagare eller företagsledare ifall den sökande kan visa att denne genomgått en minst treårig erkänd utbildning för den aktuella verksamheten, c) bedrivit verksamheten under tre på varandra följande år som egen- företagare ifall den sökande kan visa att denne utövat yrket som anställd under , d) bedrivit verksamheten i följd i ledande ställning, varav i sådan ställning som kräver fackkunskaper och innebär ansvar för en eller flera avdelningar inom företaget, om förmånstagaren kan visa att han för verksamheten i fråga genomgått en utbildning som om-fattar och som intygas i ett nationellt erkänt bevis eller som av behörig yrkesorganisation bedöms som fullgod. I ställs i regel inga krav på yrkeskunskap för ett bedriva näringsverksamhet inom de näringar som omfattas av övergångs- och liberaliseringsdirektiven. För att utöva motsvarande yrken som anställd ställs endast i undantagsfall krav på yrkesutbildning. Som exempel härpå kan nämnas kravet på behörighet som elinstallatör för elinstallationsarbeten. Då myndigheter bemyndigats att fastställa utbildningskraven kräver genomförande av avtalet med inte någon lagändring i dessa fall. För att svenska medborgare skall kunna tillvarata sin rätt att utöva en i en annan medlemsstat reglerad verksamhet, som omfattas av nämnda direktiv, har handelskamrarna fått i uppdrag att utfärda nödvändiga intyg. Detta är reglerat i lagen (1990:515) om auktorisation av handelskamrar. Med hänsyn till avtalet mellan Europeiska gemenskapen å ena sidan och å andra sidan krävs en ändring i denna lag så att intyg även lämnas av sökande som avser att utöva ett i reglerat yrke eller motsvarande näring. 10.2.2 Krav på god vandel I flertalet av övergångs- och liberaliseringsdirektiven föreskrivs att värdlandet, om det av sina egna medborgare ställer krav på bevis på god vandel, i fråga om sökande från andra medlemsstater som tillräckligt bevis på detta skall godta utdrag ur ett rättsligt register. I brist på sådant utdrag skall ett motsvarande dokument godtas om det är utfärdat av en behörig juridisk eller administrativ myndighet i den sökande EU- medborgarens hemland eller den medlemsstat som den sökande kommer från. För de verksamheter, som berörs av här aktuella direktiv, lämnas föreskrifter i förordning eller myndighetsföreskrift om hur förekommande krav på god vandel skall visas. Således kräver avtalet med inte någon ändring i lag för hur schweiziska medborgare skall kunna ge bevis på god vandel. Vad gäller svenska medborgares rätt att få utnyttja sin rätt att bedriva dessa verksamheter i annan medlemsstat som anställd eller egenföretagare är detta tillgodosett genom 9 § i lagen (1998:620) om belastningsregister där följande stadgas: 9 § En enskild har rätt att på begäran skriftligen få ta del av samtliga uppgifter ur registret om sig själv. Sådana uppgifter skall på begäran lämnas ut utan avgift en gång per kalenderår. En enskild som behöver ett registerutdrag om sig själv för att kunna ta till vara sin rätt i ett främmande land eller få tillstånd att resa in, bosätta sig eller arbeta där, har rätt att få ett utdrag vars innehåll är begränsat enligt föreskrifter som regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer meddelar. En begäran om uppgifter ur registret skall vara skriftlig och undertecknad av den sökande själv. Då den aktuella lagtexten förbinder kravet på registerutdrag med tillvaratagande av rättighet i annat land och inte i ett geografiskt avgränsat område kräver avtalet med ingen ändring i gällande lagstiftning. 10.2.3 Krav på konkursfrihet Regeringens förslag: En svensk medborgare som behöver ett bevis på att han eller hon inte är eller har varit försatt i konkurs för att få utöva näring eller yrke i , skall kunna bekräfta en uppgift om detta med ed enligt lagen (1946:819) om upptagande av ed för rättighets tillvaratagande i utlandet. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte uttalat sig särskilt i denna del. Skälen för regeringens förslag: I vissa direktiv, som behandlar etableringsrätten för yrken där krav på konkursfrihet förekommer, ges föreskrifter om hur sökande från en medlemsstat inom EU skall kunna uppfylla förekommande krav på konkursfrihet i annan medlemsstat. Enligt dessa direktiv skall värdlandet i fråga om sökande från andra medlemsstater som tillräckligt bevis härpå godta utdrag ur ett rättsligt register. I brist på utdrag ur rättsligt register skall värdlandet godta ett motsvarande dokument utfärdat av en behörig juridisk eller administrativ myndighet i den sökande EU-medborgarens hemland eller den medlemsstat som den sökande kommer ifrån. I de fall sådana intyg inte kan erhållas i den sökandes hemland skall värdlandet godta ed alternativt, där detta inte är möjligt, en högtidlig förklaring avlagd inför behörig domstol eller myndighet i den sökandes hemland inom Europeiska unionen eller den medlemsstat som den sökande kommer ifrån. För att som näringsidkare få bedriva de verksamheter, vilka omfattas av övergångs- och liberaliseringsdirektiven, ställs samma krav som generellt för näringsverksamhet. Enligt 6 kap. 1 § konkurslagen (1987:672) får en gäldenär som är fysisk person inte under konkurs driva näringsverksamhet som medför bokföringsskyldighet enligt bokföringslagen (1999:1078). Något generellt krav på att den som avser att etablera näringsverksamhet måste visa att han inte är försatt i konkurs föreligger inte enligt svensk lagstiftning. I de fall utländska medborgare avser att eta-blera verksamhet där krav på att den sökande inte är försatt i konkurs, föreligger i svensk lag, exempelvis fastighetsmäklare och revisorer, har det inte angetts hur detta skall visas. Någon lagändring krävs därmed inte för att tillgodose schweiziska medborgares möjlighet att utöva sådana näringsverksamheter. Svenska medborgare, som vill utöva sin rätt att bedriva en verksamhet i annan EU-medlemsstat, vilken kräver bevis på konkursfrihet, kan tillgodose detta krav genom domstolsprotokoll om ed i enlighet med lagen (1946:819) om upptagande av ed för rättighets tillvaratagande i utlandet. Då stadgandet i 1 § anger att ed skall kunna upptas för att få idka näring inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet kräver avtalet att lagen kompletteras med en hänvisning till . 10.2.4 Krav på att den sökande ej varit föremål för administrativa disciplinära åtgärder Krav på bevis om att den sökande inte är föremål för administrativ disciplinär åtgärd förekommer i rådets direktiv /43/EEG av om att uppnå etableringsfrihet och frihet att tillhandahålla tjänster som egenföretagare dels inom handel med och förvaltning av fast egendom (exklusive 6402 ur ISIC-grupp 640), dels vissa tjänster som finns klassificerade på annat håll (ISIC-grupp 839). I fråga om tjänster enligt ISIC-grupp 839 omfattar direktivet enligt artikel 3.2 privata arbetsförmedlingar, upplysningsbyråer, vaktbolag, reklambyråer, annonsbyråer, privata handelsevenemang, skrivbyråer inklusive. uthyrning av mekaniska och elektroniska maskiner samt översättarservice, rådgivning i frågor rörande affärsorganisation, litterär och konstnärlig verksamhet, verk-samhet som värderingsman med undantag för försäkringsområdet, tolkservice samt verksamhet med tidningsurklipp. Enligt artikel 4 undantas sådana former av verksamhet som är förenade med utövande av offentlig myndighet. De verksamheter som är reglerade i är förmedling av fastigheter inte hyresrätter samt tolkservice. Den som yrkesmässigt förmedlar fastigheter skall enligt 5 § fastighets-mäklarlagen (1995:400) vara registrerad hos . Undantag gäller för advokater eller sådana fastighetsmäklare som enbart förmedlar hyresrätter. kan enligt 8 § fastighetsmäklarlagen under vissa förutsättningar återkalla registreringen för fastighetsmäklare som är registrerade hos nämnden eller om det anses som tillräckligt, istället meddela varning. På begäran skall enligt 8 § fastighetsmäklarförordningen (1999:1214) utfärda intyg om att en fastighetsmäklares registrering inte har upphävts eller att varning inte har meddelats mäklaren. För advokatväsendet utövas tillsynen av styrelse och disciplinnämnd (8 kap. 6 § ). En advokat som uppsåtligen gör orätt eller annars förfar oredligt skall uteslutas ur . Åsidosätter en advokat annars sina plikter som advokat, får varning eller erinran meddelas honom. Vad gäller tolk- och översättarservice är Kammarkollegiet tillsynsmyndighet enligt 1 § förordningen (1985:613) om auktorisation av tolkar och översättare. Enligt 7 a § i förordningen skall Kammarkollegiet på begäran utfärda intyg att varning inte har meddelats. Av redovisningen framgår att behov av här aktuellt intyg hos den som i annan medlemsstat inom EU vill utöva fastighetsmäklarverksamhet eller tolk- och översättarservice i annan stat tillgodosetts. Mot denna bakgrund kräver avtalet med inte någon lagändring. 10.2.5 Bevis på ekonomisk ställning samt giltig försäkring I direktiv för vissa yrken eller verksamheter regleras hur sökande från annan medlemsstat skall uppfylla värdlandets krav på intyg om ekonomisk ställning. Direktiven fastställer i dessa fall att i den mån utövande av en verksamhet i en medlemsstat är förenad med krav på redovisning av ekonomisk ställning respektive bevis om giltig försäkring mot finans-iella risker härrörande från den yrkesmässiga ansvarsskyldigheten, så skall värdlandet godta intyg från bank respektive intyg från försäkringsbolag i det land den sökande är verksam. Direktivet har inte krävt något genomförande i svensk lagstiftning. 10.3 Det första generella direktivet För att avskaffa hinder för den fria rörligheten har antagit rådets direktiv /48/EEG av om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar studier. Syftet med direktivet är att möjliggöra för en medborgare i en medlemsstat att utöva ett i en annan medlemsstat reglerat yrke. Detta skall enligt direktivet medges under förutsättning att personen i fråga har rätt att utöva samma eller motsvarande yrke i sitt hemland samt att yrkesbehörigheten där kräver en minst treårig postgymnasial utbildning. Direktivet reglerar de villkor som skall gälla för värdlandets erkännande av examina från sådana utbildningar. I direktivet anges närmare vad som avses med examensbevis, värdmedlemsstat, reglerat yrke, reglerad yrkesverksamhet, yrkeserfarenhet, anpassningstid och lämplighetsprov. Vidare fastställs att direktivet omfattar varje medborgare i en medlemsstat som vill utöva ett reglerat yrke i en värdmedlemsstat i självständig verksamhet eller som anställd, förutsatt att det aktuella yrket inte omfattas av ett separat direktiv. En värdmedlemsstat får enligt direktivet inte vägra en medborgare från en annan medlemsstat att få utöva ett reglerat yrke på samma villkor som landets egna medborgare om den sökande har ett examensbevis som krävs för att få utöva yrket i den andra medlemsstaten. Likaså får denna rätt inte förvägras ifall medborgaren utövat yrket i fråga på heltid i en medlemsstat som inte reglerar det aktuella yrket och dessutom kan visa ett av behörig myndighet utfärdat intyg om en eller flera kvalifikationer av angivet slag. Kvalifikationskravet är en för yrket avsedd minst 3-årig postgymnasial utbildning på universitet, högskola eller in-stitution på liknande nivå. Om den sökande genomgått en utbildning som är kortare än vad som krävs i värdmedlemsstaten får denna stat trots vad som angivits kräva bevis på yrkeserfarenhet.