prop · GO03122 · 2001-01-01 00:00:00 — En av de svårigheter som uppstod i samband med utformningen av dessa regler var förhållandet mellan anslutna staters skyldigheter gentemot domstolen enligt stadgan och gentemot stater till följd av andra överenskommelser. En annan aspekt att ta hänsyn till var principen att domstolen skall vara ett komplement till de nationella rättsordningarna och därmed att nationell lagföring i princip skall ha företräde. var det viktigt att ge företräde t.ex. i fall när den konkurrerande framställningen endast gjorts för att hindra domstolens lagföring. Resultatet av dessa överväganden är relativt komplicerade föreskrifter om hur den anmodade staten skall bedöma framställningarna. När båda framställningarna avser samma gärning, skall och den begärande staten underrättas om detta förhållande (artikel 90:1). Om den stat som begärt utlämning också är ansluten till stadgan, skall den anmodade staten ge företräde till domstolens begäran under vissa omständigheter (artikel 90:2). Det skall ske om domstolen redan har beslutat att processförutsättningar föreligger och prövningen avsett det förfarande i den andra anslutna staten som dess framställning har som grund. Detsamma gäller om kommer till den slutsatsen vid en prövning som äger rum med anledning av den anmodade statens underrättelse om den konkurrerande framställningen. I avvaktan på domstolens prövning av om processförutsättningar föreligger får den anmodade staten handlägga den konkurrerande framställningen, men inte utlämna den misstänkte till den andra staten (artikel 90:3). Domstolens prövning skall ske med förtur. Om den konkurrerande framställningen kommer från en icke ansluten stat skall den anmodade staten efterkomma Internationella brottmålsdomstolens begäran om den domstolen har beslutat att processförutsättningar föreligger och den anmodade staten inte är under en internationell förpliktelse att utlämna personen till den andra staten (artikel 90:4). När frågan om processförutsättningar inte har avgjorts får den anmodade staten gå vidare med handläggningen av den konkurrerande framställningen (artikel 90:5). Om den anmodade staten enligt en existerande internationell förpliktelse, t.ex. ett utlämningsavtal med den andra staten, är skyldig att lämna ut personen anvisar stadgan vissa förhållanden som den anmodade staten skall beakta vid valen mellan ett överlämnande till domstolen eller en utlämning till den andra staten (artikel 90:6). Alla relevanta omständigheter skall vägas in, men det skall särskilt beaktas i vilken ordning framställningarna har lämnats, den begärande statens intresse - t.ex. om gärningen begåtts på dess territorium och brottsoffrens och gärningsmannens nationalitet - samt möjligheterna för att personen senare kommer att utlämnas från domstolen till den begärande staten. Om domstolen efter underrättelsen om de konkurrerande framställningarna kommer fram till att processförutsättningar inte föreligger men den anmodade ändå vägrar att lämna ut personen till den stat som begärt utlämning, skall domstolen underrättas om detta (artikel 90:8). När en konkurrerande framställning om utlämning från någon stat avser andra gärningar än domstolens framställning, skall en anmodad stat som är ansluten till stadgan ge domstolen företräde om det inte föreligger någon internationell skyldighet att utlämna personen till den begärande staten (artikel 90:7). Om en sådan internationell förpliktelse föreligger skall den anmodade staten vid valet särskilt beakta de omständigheter som gäller när framställningarna avser samma gärning, men även ta hänsyn till hur allvarliga de olika gärningarna i respektive framställning är. Transitering av misstänkta över en stats territorium En ansluten stat skall, på Internationella brottmålsdomstolens begäran, tillåta att misstänkta transporteras över dess territorium i samband med att personen överlämnas från en annan stat till domstolen (artikel 89:3). Undantag gäller om transiteringen skulle försvåra eller försena överlämnandet och ingen framställning behövs om personen transporteras med flyg som inte mellanlandar i staten. Den misstänkte skall hållas frihetsberövad under transiteringen. Om en oplanerad landning sker får dock den berörda staten begära att domstolen gör en framställning om tillstånd för transitering. Personen skall vara berövad friheten i avvaktan på domstolens framställning, dock högst i från den oplanerade landningen. Stadgan innehåller också föreskrifter om de uppgifter som skall ingå i och handlingar som skall bifogas en sådan framställning. Specialitetsprincipen I likhet med vad som föreskrivs i flera konventioner och överenskommelser mellan stater om utlämning föreskriver stadgan hinder mot lagföring för tidigare brottslighet som inte omfattas av Internationella brottmålsdomstolens framställning, den s.k. specialitetsprincipen (artikel 101). Det har uttryckts så att den person som överlämnas till domstolen inte får lagföras, straffas eller hållas i fängsligt förvar för någon annan gärning som har begåtts före överlämnandet än den eller de gärningar som utgör grunden för brott för vilka personen har överlämnats till domstolen (artikel 101:1). En sådan bestämmelse fyller en funktion när det gäller utlämning från en stat till en annan för att skapa garantier för att personer som lämnas ut inte kommer att lagföras för tidigare handlingar som inte kan grunda utlämning, t.ex. politiska brott. Den anses också vara viktig av stater som av konstitutionella skäl inte kan lämna ut egna medborgare till en annan stat. Däremot riskerar bestämmelsen att onödigtvis komplicera domstolens arbete med tanke på att lagföring här bara får ske för brott som de anslutna staterna har accepterat att domstolen har jurisdiktion över. Vidare är de anslutna staterna, som nämnts, i princip skyldiga att efterkomma domstolens begäran om överlämnande. Problem kan t.ex. uppstå när åklagaren förändrar åtalet (artikel 61) och domstolen kan i så fall tvingas att söka den utlämnande statens medgivande till lagföring för andra gärningar än de som låg till grund för överlämnandet. Stadgan föreskriver att domstolen får begära att den stat som överlämnar en person skall bevilja dispens från specialitetsprincipen i det enskilda fallet och att anslutna stater skall eftersträva att göra sådana avståenden (artikel 101:2). För att möjliggöra detta kan domstolen åta sig att lämna ytterligare information. 5.8.3 Andra former av samarbete och rättslig hjälp Olika former av rättslig hjälp kan begära olika former av rättslig hjälp utöver överlämnande av misstänkta personer till domstolen och anslutna stater är skyldiga att efterkomma en sådan begäran i enlighet med de förfaranden som föreskrivs i nationell rätt (artiklarna 93:1 och 99:1). Stadgan räknar upp olika former av rättslig hjälp som staterna skall kunna ge, vilka dock inte är uttömmande. Även andra former av rättslig hjälp för att främja förundersökning och lagföring vid domstolen än de som uttryckligen anges skall på begäran lämnas under förutsättning att de inte är förbjudna enligt nationell rätt. Utrymmet för att vägra en begärd åtgärd behandlas särskilt nedan. Framställning och genomförande När det gäller framställningar om olika former av rättslig hjälp finns detaljerade föreskrifter i stadgan, vilka i stort motsvarar vad som gäller för en begäran om överlämnande av en misstänkt person till domstolen (artikel 96). Rättslig hjälp skall ges med tillämpning av nationella förfaranderegler (artikel 99:1). Domstolen har möjlighet att föreskriva att ett visst förfarande skall följas vid verkställandet och dessa föreskrifter skall följas av den anmodade staten om de inte är förbjudna enligt nationell rätt (artiklarna 96:2 d och 99:1). Detsamma gäller beträffande rätt för vissa personer att närvara och biträda de nationella myndigheterna vid verkställandet, t.ex. åklagaren, utredare från domstolen eller en försvarare. När det gäller förhör med personer som det finns anledning att misstänka för brott föreskriver stadgan dessutom vissa rättigheter som även nationella myndigheter skall iaktta (artikel 55:2). Reglerna om sekretess för uppgifter som berör nationell säkerhet gäller även när rättsligt biträde skall lämnas (artikel 99:5). Vid stadgeförhandlingarna framhölls vikten av att åklagaren måste kunna genomföra utredningsåtgärder utan att företrädare för den anmodade staten medverkar. Detta var dock kontroversiellt med hänsyn till synen i olika länder på vad som utgör myndighetsutövning. Resultatet blev bestämmelser som medger åklagaren att, om det är nödvändigt, utföra åtgärder i en stat utan att företrädare för dess myndigheter är närvarande (artikel 99:4). Detta får emellertid bara ske om det är av avgörande betydelse för att framställningen skall kunna verkställas och åtgärderna får inte innefatta användning av tvångsmedel. Exempel som anges i bestämmelserna är förhör med personer som medverkar frivilligt eller syn av en offentlig plats. Huvudregeln är att sådana åtgärder skall ske efter konsultationer mellan domstolen och den berörda staten, varvid staten kan ställa villkor. I mycket begränsad utsträckning får undersökningar ske på plats i den stat där brottet har begåtts utan att samarbete med den berörda staten har kunnat erhållas (artiklarna 54:2 b, 57:3 d och 99:4 a), se även avsnitt 5.6.2. Därvid fordras bl.a. att har prövat frågan om processförutsättningar enligt artikel 18 eller 19. I brådskande fall skall den anmodade staten, på domstolens begäran, skyndsamt rapportera resultatet av åtgärderna till domstolen (artikel 99:2). Vägransgrunder och sekretess Stadgan anger några grunder för att vägra att lämna rättslig hjälp som domstolen har begärt. Det gäller åtgärder som strider mot en befintlig, grundläggande rättslig princip med allmän tillämplighet enligt nationell rätt samt utlämnande av dokument eller utlämning av bevisning som rör statens nationella säkerhet (artikel 93:3-4). För dessa fall föreskrivs emellertid olika former av samrådsförfaranden innan framställningen avslås (artikel 93:3-5 och, i fråga om information som gäller nationell säkerhet, artikel 72). Olika alternativ för att övervinna problemet skall därvid övervägas, t.ex. särskilda villkor, verkställighet eller på annat sätt än vad som begärts. Om en dömande kammare eller åklagaren accepterar särskilda villkor eller liknande skall dessa följas. Domstolen kan också välja att förändra framställningen. När framställningen avslås skall domstolen underrättas om skälen för det (artikel 93:6). I vissa fall får verkställandet skjutas upp, se avsnitt 5.8.4. Framställningen och bifogade handlingar skall, som tidigare nämnts, vara sekretessbelagda i den anmodade staten (artikel 87:3) och sekretess för handlingar och upplysningar skall gälla vid domstolen i den mån inte ett offentliggörande i någon form fordras för den utredning eller det förfarande som framställningen avser (artikel 93:8). När det är påkallat får den anmodade staten överlämna handlingar och upplysningar på villkor av sekretess och åklagaren får i så fall endast använda de handlingarna eller upplysningarna för att generera annan bevisning. Även när ett överlämnande skett på villkor om sekretess kan den anmodade staten, på eget initiativ eller på åklagarens begäran, senare tillåta att det sekretessbelagda materialet offentliggörs och därmed kan användas som bevisning. Konkurrerande framställningar Konkurrerande framställningar kan naturligtvis förekomma även beträffande andra former av rättslig hjälp än överlämnande av en person till domstolen. Detta behöver dock inte innebära lika stora problem och stadgan föreskriver att den anmodade staten skall, om båda framställningarna skall efterkommas enligt internationella förpliktelser, eftersträva att uppfylla dem båda (artikel 93:9 a). Samråd skall ske med domstolen och den andra staten och möjliga åtgärder är att skjuta upp eller ange villkor för någon av framställningarna. Om detta misslyckas gäller reglerna för konkurrerande framställningar om överlämnande och utlämning av en person (se artikel 90 som redovisas i avsnitt 5.8.2). Det kan också förekomma att en framställning avser information, egendom eller personer där beslutanderätten om rättslig hjälp enligt en internationell överenskommelse skall avgöras av en annan stat än den anmodade eller av en mellanstatlig organisation. I dessa fall skall domstolen underrättas och begäran i stället riktas till den andra staten eller organisationen (artikel 93:9 b). Rättslig hjälp som kan lämna Även om det i första hand är staterna som skall lämna biträde vid lagföringen av brott, och därmed inte är fråga om ömsesidigt bistånd, innehåller stadgan föreskrifter om begränsad rättslig hjälp som domstolen kan lämna en stat (artikel 93:10). Det gäller rättslig hjälp åt en stat - ansluten eller inte - som lagför brott som också faller inom Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion eller ett annat allvarligt brott enligt nationell rätt. Domstolen kan då bl.a. ge rättslig hjälp i form av översändande av redogörelser, handlingar och annat bevismaterial som har tagits upp under en brottsutredning eller rättegång vid domstolen eller genom förhör med någon som har berövats friheten enligt domstolens beslut. I fråga om handlingar och annan bevisning som domstolen fått tillgång till genom biträde från en stat krävs den statens tillstånd innan materialet lämnas vidare. När det gäller uppgifter som vittnen eller experter har lämnat skall domstolen iaktta stadgans bestämmelser om skyddsåtgärder. Framställningar till domstolen om rättslig hjälp åt en stat skall i princip ha samma innehåll som motsvarande framställningar från domstolen (artikel 96:4). 5.8.4 Gemensamma bestämmelser Uppskjutet verkställande av en framställning Under vissa särskilt angivna förutsättningar får den anmodade staten skjuta upp verkställandet av en framställning från om samarbete eller rättslig hjälp. Detta hänger främst samman med den s.k. komplementaritetsprincipen (avsnitt 5.4.5). Följaktligen får en stat skjuta upp verkställandet av en begäran när en invändning beträffande domstolens behörighet - jurisdiktion eller processförutsättningar med hänsyn till nationella förfaranden - har framställts och skall prövas av (artikel 95). Detta gäller dock inte utredningsåtgärder i form av bevisupptagning som åklagaren har fått domstolens medgivande att vidta enligt artikel 18 eller 19. Det ställs inte något uttryckligt krav på att det skall vara den anmodade staten som skall ha framställt invändningen eller ens att invändningen skall ha någon betydelse för statens skyldighet att efterkomma domstolens begäran. I vart fall de stater som har anslutit sig till stadgan torde dock bara ha rätt att skjuta upp verkställandet om domstolens prövning har betydelse för detsamma. Även när verkställandet skulle störa en pågående nationell lagföring för annan brottslighet än den framställningen avser får verkställandet skjutas upp som den anmodade staten och domstolen kommer överens om (artikel 94). Uppskovet får inte vara längre än vad som är nödvändigt för avsluta de pågående lagföringsåtgärderna och den anmodade staten skall, innan verkställandet skjuts upp, överväga om verkställandet kan ske direkt om det förenas med villkor. Även om staten skjuter upp åtgärderna har åklagaren rätt att begära att den vidtar åtgärder för att säkerställa bevis. Samrådsbestämmelser Förutom ett antal bestämmelser om samråd mellan den anmodade staten och domstolen i specifika situationer - t.ex. när det gäller nationell säkerhet (artikel 72) eller särskilda villkor i nationell rätt (artiklarna 91:4 och 96:3) - innehåller stadgan en allmän bestämmelse om konsultationer (artikel 97). Den allmänna bestämmelsen föreskriver att en ansluten stat skall samråda med domstolen så snart ett problem har identifierats i samband med en framställning om rättsligt samarbete, vilket skulle kunna försvåra eller förhindra verkställandet av domstolens begäran. Det skall ske utan dröjsmål. Exempel på sådana problem kan vara att domstolen har lämnat otillräcklig information, att den eftersökta personen inte kan återfinnas, att den person som finns i den anmodade staten helt klart är någon annan än den som söks eller att verkställandet av domstolens framställning skulle innebära ett brott mot en redan ingången internationell förpliktelse i förhållande till en annan stat. Kostnader Vissa kostnader som uppstår i samband med att en framställning om rättsligt samarbete uppfylls skall betalas av (artikel 100:1). Det gäller bl.a. kostnader för experters och vittnens resor och säkerhet, för tillfälligt överförande av frihetsberövade, för tolkning, översättning och utskrifter samt kostnader för domstolens funktionärer och anställda i samband med resor. Vidare skall domstolen stå för de kostnader som uppstår när den begär expertutlåtanden och andra rapporter samt de kostnader som hör samman med transporten av en misstänkt som överlämnas till domstolen. Efter samråd kan domstolen även gå med på att betala andra, extraordinära kostnader som kan uppstå med anledning av en begäran om rättsligt samarbete. Övriga kostnader skall den anmodade staten svara för. När en ansluten stat söker Internationella brottmålsdomstolens biträde skall staten betala de kostnader som uppstår till lämplig del (artikel 100:2). Ordinarie verkställighetskostnader skall dock domstolen stå för i dessa fall. Uppgivande av immunitet och medgivande till överlämnande En föreskrift som vållat en del tolkningsproblem gäller förhållandet mellan skyldigheten att lämna över personer till domstolen eller lämna rättslig hjälp och folkrättsliga regler om immunitet (artikel 98). En framställning från domstolen skulle nämligen kunna innebära att den anmodade staten måste handla i strid med sina internationella förpliktelser i förhållande till en annan stats statsimmunitet eller diplomatiska immunitet för personer eller egendom. Det kan t.ex. vara fallet om domstolen begär att en främmande stats diplomat eller statschef skall överlämnas till domstolen. Enligt föreskriften måste i sådant fall söka samarbete med och inhämta samtycke från den stat till vars förmån immuniteten gäller - ett "tredje land" - innan den gör en framställning om rättsligt samarbete (artikel 98:1). I detta sammanhang finns det anledning att skilja mellan stater som har anslutit sig till stadgan och andra stater. För anslutna stater utgörs de internationella förpliktelser som skall beaktas inte bara av Wienkonventionerna om diplomatiska förbindelser (1961) och om konsulära förbindelser (1963) samt allmänna folkrättsliga bestämmelser, men även av Romstadgan. Vid en bedömning av de olika folkrättsliga förpliktelserna är en rimlig tolkning att domstolen inte skall behöva inhämta en ansluten stats samtycke innan framställningen om rättsligt samarbete görs. När det gäller övriga stater kan däremot sådant samtycke behöva inhämtas innan domstolen gör sin framställning. Vidare föreskrivs att domstolen inte får begära att en misstänkt skall överlämnas om det skulle innebära att den anmodade staten måste handla på ett sätt som vore oförenligt med dess skyldigheter enligt en internationell överenskommelse som förutsätter att den sändande statens ger sitt samtycke före överlämnande till en annan stat eller till domstolen (artikel 98:2). Även i det fallet måste domstolen söka samarbete med den sändande staten och få dess samtycke innan framställningen om överlämnande görs. Vissa stater som har invänt mot stadgan söker ta in sådana villkor i avtal om utplacering av militär trupp och utlämningsavtal med andra stater. Det är dock knappast förenligt med den lojalitetsplikt som föreskrivs Wienkonvention om traktaträtten, att stater som har undertecknat stadgan ingår sådana överenskommelser. Kravet på samtycke kan emellertid förändras över tiden i och med att folkrätten utvecklas. Det gäller särskilt den folkrättsliga sedvanerätten, vilken bl.a. omfattar merparten av reglerna kring statsimmunitet. Illustrativa exempel är prövningen i av bl.a. en spansk begäran om utlämning av f.d. statschef och den brottmålsprocess som f.n. pågår i mot f.d. statschef . 5.9 Verkställighetsbestämmelser Den ordning som stadgan anvisar för verkställighet av domar och andra avgöranden från liknar vad som gäller för de internationella tribunalerna. Bestämmelserna i stadgan är emellertid betydligt mer detaljerade och de behandlar situationer som inte är uttryckligt reglerade i stadgorna för tribunalerna. Verkställighet av fängelsestraff Verkställigheten av de fängelsestraff som domstolen dömer ut är avsedd att äga rum i anslutna stater som har anmält sig vara beredda att ta emot fängelsedömda personer (artikel 103:1). Liksom beträffande verkställighet av de internationella tribunalernas fängelsedomar är detta alltså ett frivilligt åtagande. Det måste emellertid understrykas att domstolen inte kan fungera om inte ett stort antal av de anslutna staterna är beredda att ta emot fångar för verkställighet. Det är därmed av största vikt att de stater som har förmåga att biträda med verkställighet också gör det. I samband med sitt åtagande att verkställa fängelsestraff har staten viss möjlighet att föreskriva villkor, vilka dock måste vara förenliga med stadgan och godtas av domstolen för att gälla (artikel 103:2). Det är domstolens dömande enheter som i det enskilda fallet skall avgöra var straffet skall verkställas. När domstolen gör detta val skall den bl.a. ta hänsyn till att en rättvis fördelning mellan staterna uppnås och att en allmänt accepterad internationell konventionsstandard tillämpas vid verkställandet (artikel 103:3). Vidare skall domstolen beakta den dömdes synpunkter, nationalitet och personliga omständigheter samt andra faktorer såsom omständigheterna kring brottet och förutsättningarna för att fängelsestraffet faktiskt verkställs. Stadgan utesluter inte att straffet avtjänas i den dömdes hemland, men vissa av de faktorer som skall beaktas skulle kunna tala emot detta, t.ex. när hemstaten också är den stat där brottet har begåtts. När har utsett en stat där straffet skall verkställas skall staten meddela om den accepterar detta (artikel 103:1 c). Vidare är verkställighetsstaten skyldig att underrätta domstolen om varje omständighet som i sak kan inverka på villkoren eller tiden för avtjänandet (artikel 103:2). Domstolen skall efter en sådan underrättelse ges för att avgöra om verkställigheten t.ex. skall överflyttas till en annan stat. Under den tiden får verkställighetsstaten inte frige personen, besluta om straffreduktion eller vidta någon liknande åtgärd. I sista hand skall verkställigheten ske i värdstaten i enlighet med villkor som skall framgå av högkvartersavtalet mellan domstolen och den staten (artikel 103:4). Även om domstolen i dessa fall skall stå för fängelsekostnaderna, kommer värdstaten, dvs. , bara kunna ställa ett begränsat antal fängelseplatser till förfogande. Dessa kommer också att användas för frihetsberövade som ännu inte är dömda. Om en stor del av platserna behöver användas för avtjänande av långa fängelsestraff kan alltså domstolens praktiska möjligheter att lagföra nya brott komma att inskränkas betydligt. Detta är ytterligare ett skäl för andra anslutna stater att åta sig verkställighet av domstolens fängelsestraff. Domstolen får när som helst besluta om överförande av verkställigheten från en stat till en annan och den dömde får ansöka hos domstolen om att bli överförd (artikel 104). Med undantag för de särskilda villkor för straffverkställigheten som staten och domstolen kan komma överens om, föreskriver stadgan att det är domstolen och inte verkställighetsstaten som skall avgöra vissa frågor. För det första är det utdömda straffet bindande för staterna och verkställighetsstaten får inte förändra det under några omständigheter (artikel 105:1). Staten får heller inte frige personen innan strafftiden har gått ut och endast får besluta om strafflindring (artikel 110:1-2).