prop · GO03150 · 2001-01-01 00:00:00 — I dessa situationer skall det alltså inte behöva råda något tvivel om att styrelsen har varit skyldig att upprätta en kontrollbalansräkning. Enligt vår uppfattning bör regelverket då också utformas så att det inte uppkommer några motsvarande oklarheter i fråga om det faktiska kapitalbeståndet i bolaget. Vi föreslår alltså att det personliga betalningsansvaret i utmätningsfallen skall inträda oberoende av om det har förelegat en faktisk kapitalbrist. 4.4 Tvångslikvidation på grund av aktieägares maktmissbruk Regeringens förslag: Liksom skall rätten på talan av en aktieägarminoritet kunna förordna om att ett bolag skall gå i likvidation när en aktieägare på visst sätt har missbrukat sitt inflytande i bolaget (13 kap. 20 § aktiebolagslagen). Rätten skall kunna förordna en syssloman med uppgift att förvalta bolagets egendom i avvaktan på att en fråga om likvidation på grund av aktieägares maktmissbruk har blivit slutligt avgjord (13 kap. 22 § aktiebolagslagen). Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (SOU 1999:36 s. 101). Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna har instämt i kommitténs förslag eller inte haft några invändningar mot det. har föreslagit att även en styrelseledamot och den verkställande direktören skall ges talerätt i fråga om likvidation på grund av aktieägares maktmissbruk. Skälen för regeringens förslag: I 13 kap. 3 § aktiebolagslagen finns bestämmelser om likvidation på grund av aktieägares maktmissbruk. Bestämmelserna innebär att rätten, på talan av minst en tiondel av aktieägarna, kan besluta att bolaget skall gå i likvidation om en aktieägare uppsåtligen genom missbruk av sitt inflytande i bolaget har medverkat till en överträdelse av aktiebolagslagen eller bolagsordningen. Som alternativ till likvidation kan rätten besluta om inlösen av minoritetens aktier. Vi anser att dessa regler fyller en viktig skyddsfunktion för aktieägarminoriteten och föreslår därför att de behålls. Frågan om likvidation på grund av maktmissbruk kom att bli särskilt uppmärksammad i samband med den s.k. Trustoraffären. I den rapport om denna affär som publicerade 1998 (Trustor - händelser och slutsatser) påtalades att en aktieägare som har missbrukat sitt inflytande i bolaget kan behålla detta inflytande rätten prövar likvidationsfrågan. För att begränsa de risker som detta kan innebära föreslår vi att det införs en möjlighet för rätten att förordna en syssloman med uppgift att förvalta bolaget till dess likvidationsfrågan har blivit slutligt avgjord. Bestämmelserna bör utformas så att sysslomannen, på samma sätt som en likvidator, träder i styrelsens och den verkställande direktörens ställe. Därigenom kan kompetenskonflikter mellan sysslomannen och styrelsen undvikas. Bestämmelserna är till för aktieägarminoritetens skydd och det ligger därför närmast till hands att talerätten inte skall tillkomma andra än aktieägarna. har, under hänvisning till att det kan ta innan en talan av det aktuella slaget hinner anhängiggöras, förordat att även den verkställande direktören och styrelseledamöterna ges talerätt. Enligt vår uppfattning skulle en sådan ordning dock stå i mindre god överensstämmelse med bestämmelsernas syfte. Normalt har ju styrelsen och den verkställande direktören anknytning till just den aktieägarmajoritet som bestämmelserna avser att skydda minoriteten från. Vi föreslår därför att talerätten, liksom , skall tillkomma endast aktieägare som tillsammans äger minst en tiondel av aktierna i bolaget. 4.5 Övriga grunder för tvångslikvidation Regeringens förslag: Liksom skall ett aktiebolag vara skyldigt att gå i likvidation bl.a. om likvidationsskyldighet föreligger enligt bolagsordningen eller om bolaget inte på föreskrivet sätt har anmält behörig styrelse, verkställande direktör eller revisor för registrering. Detsamma skall gälla aktiebolag som är skyldiga att ha en särskild delgivningsmottagare i men försummar att anmäla en sådan för registrering (13 kap. 10 och 11 §§ aktiebolagslagen). Kommitténs förslag: Överensstämmer med kommitténs förslag (SOU 1999:36 s. 101). Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot kommitténs förslag. Skälen för regeringens förslag: Utöver de situationer som har behandlats i avsnitten 4.3 och 4.4 är ett aktiebolag skyldigt att gå i likvidation om en sådan skyldighet föreligger enligt bolagsordningen eller om det inte på föreskrivet sätt har gett in anmälan om behörig styrelse, verkställande direktör eller revisor till . Bolaget är också skyldigt att gå i likvidation om det inte har gett in årsredovisning och revisionsberättelse till . Detsamma är fallet om bolaget, efter byte av aktiekapitalsvaluta, inte har anmält nödvändiga följdbeslut för registrering samt om bolaget, efter otillåtna förvärv av egna aktier, är skyldigt att sätta ned aktiekapitalet till ett belopp som understiger lägsta tillåtna aktiekapital. Slutligen är bolaget likvidationsskyldigt om det har försatts i konkurs och konkursen har avslutats med överskott (se 13 kap. 4 och 4 a §§ aktiebolagslagen). Att ett bolag även fortsättningsvis skall vara skyldigt att gå i likvidation om bolagsordningen föreskriver det är givet. Enligt vår mening finns det också anledning att ha kvar bestämmelserna om tvångslikvidation vid åsidosättande av aktiebolagslagens krav på registrering av styrelse m.m. liksom vid försummelse att inge redovisningshandlingar och vid brister i förhållande till aktiebolagslagens bestämmelser om lägsta tillåtna aktiekapital m.m. Bestämmelserna om tvångslikvidation utgör viktiga instrument för att upprätthålla aktiebolagslagens krav i dessa avseenden. I aktiebolag som inte har någon behörig ställföreträdare här i landet skall styrelsen bemyndiga en i bosatt person att ta emot delgivning på bolagets vägnar (se 8 kap. 33 § aktiebolagslagen). Den regeln fanns inte när bestämmelsen om likvidationsskyldighet på grund av utebliven anmälan av styrelse m.m. tillkom. Till kravet på att det skall finnas en sådan särskild delgivningsmottagare är därför inte knuten någon likvidationsbestämmelse. Det förekommer att bolag, som saknar behörig företrädare i , inte utser någon i bosatt person att ta emot delgivning med bolaget. Enligt vår mening bör bestämmelserna om tvångslikvidation kunna tillämpas även i ett sådant fall. Vi föreslår därför att bestämmelserna kompletteras i detta avseende. Vi återkommer i avsnitt 4.9 till frågan om likvidation efter konkurs. 4.6 Handläggningen av frågor om likvidation 4.6.1 Uppdelningen av likvidationsärenden mellan allmän domstol och Regeringens bedömning: Den nuvarande uppdelningen av likvidationsärenden mellan allmän domstol och bör bestå. Kommitténs bedömning och förslag: Överensstämmer delvis med regeringens bedömning. Kommittén har dock föreslagit att handläggningen av frågor om tvångslikvidation på grund av bestämmelse i bolagsordningen skall flyttas från allmän domstol till (SOU 1999:36 s. 102). Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser har inte haft några invändningar mot kommitténs bedömning och förslag. har dock anmärkt att betänkandet inte innehåller någon analys av frågan om ärenden om tvångslikvidation på grund av bestämmelse i bolagsordningen kan kräva rättsliga överväganden eller muntlig handläggning. Länsrätten i har föreslagit att Patent- och registreringsverkets beslut i likvidationsärenden skall överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Bakgrund: prövades alla likvidationsärenden av allmän domstol. fördes emellertid vissa av ärendena över till . Det ansågs att ärendena borde handläggas i domstol, om det var fråga om att avgöra tvister mellan olika intressenter. Om det å andra sidan närmast var fråga om att konstatera förekomsten av faktiska förhållanden, borde saken hellre handläggas av (se prop. 1993/94:43 s. 11). Skälen för regeringens bedömning: Uppdelningen av likvidationsärendena mellan och allmän domstol är enligt vår uppfattning väl avvägd. Något behov av mer genomgripande förändringar i detta avseende finns alltså inte. Kommittén har emellertid föreslagit att ytterligare en kategori av likvidationsärenden, nämligen tvångslikvidation på grund av bestämmelse i bolagsordningen, flyttas över från allmän domstol till . Enligt kommittén torde många av de bolagsordningsbestämmelser som föreskriver likvidation eller viss händelse vara mycket enkla att tillämpa. Kommittén anser därför att det inte bör möta något hinder att - med dess breda erfarenhet av aktiebolagsrätt i allmänhet och likvidationsfrågor i synnerhet - handlägger dessa ärenden. Vi delar i och för sig uppfattningen att sådana likvidationsärenden ibland kan vara av enkel beskaffenhet. Icke desto mindre handlar de i grund och botten om tillämpning och tolkning av det civilrättsliga avtal som en bolagsordning kan sägas utgöra. Ärendena torde dessutom som regel vara tvistiga i något avseende. Vi anser därför inte att det nu finns anledning att göra någon annan bedömning än den som gjordes i det tidigare lagstiftningsärendet (jfr prop. 1993/94:43 s. 12) och förordar alltså att dessa ärenden även fortsättningsvis handläggs av allmän domstol. gäller att Patent- och registreringsverkets beslut i likvidationsärenden överklagas till tingsrätten i den ort där bolagets styrelse har sitt säte. Det har inte framkommit några omständigheter som ger anledning att ändra detta. Vi förordar därför att nuvarande ordning består. 4.6.2 Vissa handläggningsfrågor Regeringens förslag: Rättens handläggning av likvidationsärenden skall vara skriftlig. Sammanträde skall dock kunna hållas, bl.a. när det kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av ärendet. Rätten och skall liksom tidigare bereda aktieägare och borgenärer tillfälle att yttra sig i likvidationsärenden samt kungöra likvidationsföreläggandena i Post- och (13 kap. 23 och 24 §§ aktiebolagslagen). De nuvarande bestämmelserna om sökandens rätt till ersättning för vissa kostnader i likvidationsärenden utmönstras ur lagen. Kommitténs förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. Kommittén har emellertid inte föreslagit någon ändring när det gäller rättens skyldighet att hålla sammanträde i likvidationsärenden eller sökandens rätt till ersättning för kostnader i likvidationsärenden. Kommittén har föreslagit att inte skall vara skyldigt att bereda andra än bolaget tillfälle att yttra sig i likvidationsärenden (SOU 1999:36 s. 118). Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inte uttalat sig i dessa frågor. har förordat att dess skyldighet att kungöra likvidationsförelägganden tas bort. Skälen för regeringens förslag: Enligt 13 kap. 5 § aktiebolagslagen skall rätten, när en ansökan eller anmälan om likvidation har kommit in, genast kalla till sammanträde för prövning av likvidationsfrågan. Något sådant generellt krav på muntlighet gäller normalt inte vid handläggning av domstolsärenden. Enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden bör sammanträde hållas endast när detta kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av ärendet (12 § andra stycket). Sammanträde skall normalt också hållas, om en part begär det (14 §). I övrigt är handläggningen skriftlig. Enligt vår mening finns det inte någon anledning att särbehandla likvidationsärendena i detta avseende. I många fall torde en skriftlig handläggning vara fullt tillräcklig. Vi föreslår därför att kravet på sammanträde för prövning av likvidationsfrågor tas bort och att reglerna om sammanträde i lagen om domstolsärenden tillämpas i stället. Enligt 13 kap. 5 och 5 a §§ aktiebolagslagen skall bolaget samt de aktieägare och borgenärer som vill yttra sig i ärendet beredas tillfälle att göra det. Den kallelse som rätten utfärdar och det föreläggande som utfärdar skall därför kungöras i Post- och . Kommittén har föreslagit att skyldigheten att bereda aktieägare och borgenärer tillfälle att yttra sig skall tas bort i de likvidationsärenden som handläggs av . har påpekat att det i så fall knappast heller finns anledning att i dessa fall behålla kravet på kungörande i Post- och . Vi delar kommitténs uppfattning att borgenärer och aktieägare sällan kan antas tillföra något i likvidationsärendena. bör det beaktas att det som regel finns ett allmänt intresse för såväl aktieägare som borgenärer att så snabbt som möjligt bli varskodda om ett initierat ärende om tvångslikvidation (jfr prop. 1975:103 s. 505). Det kan också förekomma situationer då en borgenär eller aktieägare har ett berättigat intresse av att ta del i ärendet. Detta kan gälla såväl i själva likvidationsfrågan som i andra frågor som uppkommer i ärendet, t.ex. frågan om vem som skall förordnas som likvidator. Vi föreslår därför att skyldigheten att bereda aktieägare och borgenärer tillfälle att yttra sig behålls såväl för de ärenden som handläggs av rätten som för dem som handläggs av . Det mest ändamålsenliga sättet att säkerställa att aktieägarna och borgenärerna också får kännedom om ärendet är att kungöra föreläggandet. Även kungörelseförfarandet bör alltså behållas. Enligt 13 kap. 6 § aktiebolagslagen har sökanden i ett likvidationsärende under vissa förutsättningar rätt till ersättning av bolagets medel för de kostnader som han eller hon har haft för delgivning, kungörelse och expeditioner i ärendet. Några sådana kostnader kan numera inte uppkomma för sökanden annat än i mycket speciella fall. Bestämmelsen har därmed i stort sett förlorat sin praktiska betydelse. När det gäller sådana ärenden som handläggs i domstol finns det dessutom möjlighet för sökanden att begära ersättning för sina kostnader enligt bestämmelserna i lagen (1996:242) om domstolsärenden. Vi föreslår därför att ersättningsbestämmelsen i 13 kap. 6 § aktiebolagslagen utmönstras ur lagen. 4.7 Genomförandet av likvidationen 4.7.1 Allmänt Regeringens bedömning: Likvidationsförfarandet bör vara utformat på i huvudsak samma sätt som . Kommitténs bedömning: Kommittén har inte uttalat sig särskilt i denna fråga. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte särskilt berört frågan. Skälen för regeringens bedömning: Likvidationsförfarandet syftar till en avveckling av bolaget så att bolagets skulder kan betalas och de återstående tillgångarna fördelas bland aktieägarna. För att garantera att detta sker på ett effektivt och rättssäkert sätt innehåller aktiebolagslagen olika bestämmelser om hur likvidationen skall genomföras. Nuvarande regler bygger på att likvidatorn, efter kallelse på bolagets borgenärer, avvecklar bolagets rörelse, betalar skulderna och skiftar återstående tillgångar mellan aktieägarna. Förfarandet synes i huvudsak ha fungerat väl och vi föreslår därför inte några genomgripande förändringar i dessa bestämmelser. I det följande tar vi upp några frågor där det enligt vår uppfattning ändå finns anledning till särskilda överväganden, ändringar eller klarlägganden. 4.7.2 Ett förenklat likvidationsförfarande? Regeringens bedömning: Det bör inte införas några bestämmelser om ett förenklat likvidationsförfarande. Kommitténs bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning (SOU 1999:36 s. 89). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har instämt i kommitténs bedömning eller inte haft några invändningar mot den. och har dock ansett att det finns ett behov av ett förenklat likvidationsförfarande. Bakgrund: Ett likvidationsförfarande är förknippat med vissa kostnader för bolaget, t.ex. för likvidatorns arvode. Ett bolag som har små tillgångar kan därför tänkas tveka inför att initiera ett likvidationsförfarande trots att så borde ske. Detta kan medföra att nödvändiga avvecklingsåtgärder uteblir eller att avvecklingen sker i andra former, t.ex. genom att bolaget säljs som ett skalbolag. Det har mot den bakgrunden från vissa håll efterfrågats bestämmelser om ett förenklat likvidationsförfarande. Ett sådant förfarande skulle, har det sagts, tjäna ett särskilt angeläget syfte i de fall då aktiebolagets ägare önskar driva verksamheten vidare i en annan företagsform. Bestämmelser om ett förenklat likvidationsförfarande, s.k. fattiglikvidation, fanns i aktiebolagslagen . Förfarandet var tillämpligt i de fall då bolaget inte hade tillgångar som täckte likvidationskostnaderna. I sådana fall skulle rätten på anmälan av likvidatorn förklara att likvidationen skulle läggas ned och att bolaget skulle anses upplöst. Någon kallelse på okända borgenärer behövde inte ske. Eventuella tillgångar tillföll efter rättens förordnande allmänna arvsfonden. Huvudskälet till att fattiglikvidationerna avskaffades var att det, sedan de s.k. fattigkonkurserna hade avskaffats, ansågs finnas en överhängande risk för att fattiglikvidationerna skulle komma att användas för att dölja ekonomisk brottslighet (se prop. 1980/81:146 s. 12). I övriga nordiska länder finns, med ett undantag, inte några förenklade likvidationsförfaranden. I förekommer emellertid ett förfarande för formlös upplösning av anpartsselskab. Förfarandet fungerar så att bolagsmännen till Erhvervs- og Selskabsstyrelsen ger in en anmälan i vilken de förklarar att bolaget är upplöst. För att anmälan skall godtas krävs att den innehåller en försäkran från bolagsmännen om att alla bolagets skulder är betalda. Försäkran lämnas under straffansvar. Om det senare visar sig att det för anmälan fanns kända skulder, svarar bolagsmännen solidariskt och obegränsat för dessa. Bolagsmännen skall också bifoga intyg från tull- och skattemyndigheterna om att företaget inte har några skulder till dessa myndigheter. Skälen för regeringens bedömning: Kommittén har ifrågasatt det praktiska behovet av ett förenklat likvidationsförfarande och påtalat att det ofta finns möjligheter för bolaget att inom ramen för det gällande regelverket hålla ned likvidationskostnaderna. Enligt vår mening är det dock tveksamt om de förfaranden som ryms inom gällande rätt alltid är så enkla som i och för sig hade varit önskvärt. Vi har därför förståelse för de remissinstanser som har förespråkat ett förenklat likvidationsförfarande. Vi anser dock inte att de tidigare fattiglikvidationerna bör återinföras. Enligt vår uppfattning gör sig de skäl som föranledde att fattiglikvidationerna avskaffades inte gällande med mindre styrka . Problemen med utnyttjande av aktiebolagsformen för ekonomiska oegentligheter har tilltagit . Under sådana förhållanden bör det inte komma i fråga att återinföra ett förfarande som avskaffades just på grund av risken för sådana problem. En förutsättning för ett nytt förenklat likvidationsförfarande är alltså att det innefattar ett bättre skydd mot sådana risker. I det sammanhanget kan det finnas anledning att titta närmare på bl.a. den danska modellen för förenklad upplösning av anpartsselskab. Ett inslag i denna utgörs av att bolagsföreträdarna i en särskild skriftlig förklaring intygar att bolaget är skuldfritt. Till denna förklaring har kopplats dels ett straffrättsligt ansvar för osant intygande, dels ett personligt betalningsansvar för de skulder som senare visar sig ha förelegat för förklaringen. Bestämmelser om personligt betalningsansvar och straffansvar utgör dock enligt vår uppfattning inte ett tillräckligt skydd mot de risker som låg bakom fattiglikvidationernas avskaffande. Sådana bestämmelser innebär visserligen att möjligheterna att använda likvidationsförfarandet för att undgå betalningsansvar begränsas. De kan emellertid inte ersätta de mekanismer för kontroll och insyn som ligger i det nuvarande likvidationsförfarandet. Inom ramen för detta förfarande blir bolagets förhållanden föremål för granskning genom likvidatorns arbete med att avveckla bolaget och genom den revision av bolaget som fortgår under likvidationen. Därtill kommer att de bolag som saknar tillgångar att bekosta ett likvidationsförfarande slussas över till den ingående granskning som sker inom konkursförfarandets ram. I denna granskning ingår bl.a. att undersöka huruvida det har förekommit brott i bolaget. För ett bolag vars aktieägare vill undvika en granskning av angivet slag, skulle ett förenklat likvidationsförfarande därför kunna vara ett attraktivt alternativ även om det var förenat med bestämmelser om straff- och betalningsansvar. Förhållandena kan också vara sådana att bolagsföreträdarna är beredda att ta på sig personligt betalningsansvar, om det innebär att de slipper de allvarligare konsekvenser som en granskning av bolagets förhållanden skulle kunna föranleda. Till det sagda kommer att bestämmelser om personligt betalningsansvar och straffansvar rent allmänt kan vara trubbiga instrument att använda mot oseriösa företagare. För att sådana bestämmelser skall få önskad effekt krävs att det finns goda möjligheter att göra ansvaret gällande. Det går emellertid inte att utesluta att personer som står bakom bolaget kringgår reglerna om straff- och betalningsansvar genom att t.ex. inför likvidationen sätta andra i sitt ställe (jfr avsnitt 5.2). Förekommande kontrollbehov kan i någon mån tillgodoses om man, liksom i den danska modellen, kräver att bolaget i samband med likvidationsanmälan ger in intyg om skuldfrihet från sådana myndigheter som typiskt sett skulle kunna ha fordringar mot bolaget. Det medför emellertid att en del av den kontroll som sker genom likvidatorn och, i förekommande fall, konkursförvaltaren övervältras på olika myndigheter. Därtill kommer de praktiska svårigheter som sådana intyg skulle kunna ge upphov till. Som exempel kan nämnas svårigheterna för skattemyndigheten att under ett pågående beskattningsår uttala sig om huruvida myndigheten har eller kan tänkas få några skattekrav mot ett bolag som intill har bedrivit verksamhet. Vi är mot denna bakgrund inte beredda att föreslå något förenklat likvidationsförfarande. 4.7.3 Likvidatorns kvalifikationer Regeringens förslag: Det införs en uttrycklig bestämmelse om att likvidatorer skall vara lämpliga för uppdraget och att de inte får ha ingått i den tidigare bolagsledningen (13 kap. 27 § aktiebolagslagen). Kommitténs förslag: Kommittén har inte föreslagit några ändringar i detta avseende (SOU 1999:36 s. 119). Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inte berört denna fråga. , och i har dock ansett att det bör övervägas att skärpa reglerna om vem som kan utses till likvidator. Bakgrund: En grundläggande förutsättning för att likvidationen skall kunna genomföras på ett korrekt och ändamålsenligt sätt är att likvidatorn är lämpad för sin uppgift. Aktiebolagslagen innehåller inte några särskilda bestämmelser om vem som kan utses till likvidator. Samma kvalifikationskrav gäller för en likvidator som för en styrelseledamot. Det innebär bl.a. att en likvidator inte får vara försatt i konkurs eller ha näringsförbud. Även aktiebolagslagens bestämmelser om jäv för styrelseledamot (se 8 kap. 20 §) är tillämpliga. Dessa bestämmelser innebär att likvidatorn inte får handlägga frågor om sådana avtal som likvidatorn kan ha ett direkt eller indirekt intresse i. Någon jävsregel som tar sikte på likvidatorns förhållande till bolaget eller dess styrelse finns däremot inte. förordnas en likvidator alltid av eller rätten. utsågs likvidatorn av bolagsstämman i de fall då det var stämman som hade fattat beslutet om likvidation. I samband med att den ordningen övergavs övervägdes att införa särskilda kompetenskrav för likvidatorer i aktiebolagslagen (se prop. 1982/83:139 s. 10 f.). En sådan lösning ansågs emellertid stelbent och i stället infördes den ordningen att rätten alltid skulle utse likvidator. Detta ansågs ge tillräckliga garantier för att endast lämpliga personer utsågs. I detta lämplighetskrav låg, enligt förarbetsuttalandena, att likvidatorn normalt inte skall ha ingått i bolagsledningen och inte heller tillhöra den aktieägarkrets som har det bestämmande inflytandet över bolaget. Det ansågs emellertid finnas situationer då det är motiverat att göra undantag från denna huvudregel (se prop. 1982/83:139 s. 13 f.). Skälen för regeringens förslag: För såväl aktieägare som borgenärer är det viktigt att likvidationen genomförs på ett kunnigt och seriöst sätt.