prop · GO0383 · 2001-01-01 00:00:00 — Rubriken bör placeras närmast före 2 §, som är den första paragraf som anger förutsättningarna för utlämning. 23 § är en central bestämmelse i utlämningslagen och har ett stort praktiskt användningsområde. Paragrafens placering under rubriken är inte tillfredställande. För att lyfta fram innehållet i paragrafen bör den förses med en egen mellanrubrik av lydelse " Tvångsmedel i avvaktan på en framställning om utlämning". 7.3.10 Ikraftträdande m.m. Regeringens förslag: skall avge en förklaring om att gentemot medlemsstater i EU som avgett en motsvarande förklaring kommer att tillämpa utlämningskonvention innan den trätt i kraft. De nya bestämmelserna i utlämningslagen skall dock tillämpas oberoende av om den andra staten har avgett en förklaring om ömsesidig tillämpning eller inte. De föreslagna lagändringarna bör kunna träda i kraft . Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Konventionen träder enligt artikel 18 i kraft efter det att den sista medlemsstaten har deponerat sitt ratifikationsinstrument. Det kan på goda grunder antas att avsevärd tid kommer att förflyta före ikraftträdandet. Med hänvisning till de skäl som har anförts under avsnitt 7.1 för att skall ratificera konventionen, kan konstateras att det finns anledning att göra det möjligt att tillämpa de nya reglerna . Den svenska utlämningslagstiftningen är av tradition tillämplig utan krav på ömsesidighet. Det är därför naturligt att tillämpa de nya bestämmelserna i förhållande till samtliga medlemsstater i EU. Detta bör göras oberoende av när konventionen träder i kraft i sin helhet eller om en ansökande stat har avgett en förklaring enligt artikel 18.4 om att konventionen kommer att tillämpas även innan den trätt i kraft gentemot stater som har gjort en motsvarande förklaring. bör dock avge en förklaring enligt artikel 18.4 för att möjliggöra ömsesidig tillämpning av konventionen innan den träder i kraft gentemot stater som kräver en sådan förklaring. Regeringen föreslår att de nya reglerna träder i kraft . Reglerna skall tillämpas även på brott som har begåtts . Det behövs därför inte någon övergångsbestämmelse. 8 Svenska förklaringar och reservationer till utlämningskonvention m.m. Enligt artikel 17 utlämningskonvention är reservationsmöjligheterna enligt konventionen begränsade till de bestämmelser där en sådan rätt uttryckligen framgår. Under avsnitt 7.3.5 har lämnats en redogörelse för artikel 3, som bl.a. rör frågan om dubbel straffbarhet. Av skäl som anges där skall f.n. inte avstå från kravet på dubbel straffbarhet i de fall som avses i artikel 3.1. bör vid artikel 3.3 förklara att artikel 3.1 inte kommer att tillämpas. Enligt artikel 5.1 skall inget brott - i fråga om utlämning - betraktas som politiskt. Frågan har behandlats under avsnitt 7.3.3. Med den inställning som därmed intar till utlämning för politiska brott, saknas anledning att avge en reservation enligt artikel 5.2. Artikel 6 behandlar frågan om fiskaliska brott. Av skäl som har redovisats under avsnitt 5.2, skall inte utnyttja reservationsmöjligheten enligt artikel 6.3. En EU-medlemsstat kan enligt artikel 7.2 förklara att den inte kommer att bevilja utlämning av egna medborgare eller att den kommer att tillåta detta endast under vissa förutsättningar som närmare anges. Frågan om utlämning av svenska medborgare har behandlats i avsnitt 7.3.1. skall under vissa förutsättningar och villkor kunna lämna ut svenska medborgare till en EU-medlemsstat. Av den svenska förklaringen till artikel 7 bör därför följande framgå. Artiklarna 5, 8 samt 10-12 i denna konvention skall inte tillämpas avseende svenska medborgare. Utlämning av en svensk medborgare för lagföring kan beviljas endast under förutsättning att den som begärs utlämnad vid tiden för brottet varit stadigvarande bosatt i den ansökande staten eller att den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse . Om gärningen i sin helhet har begåtts i , får utlämning för lagföring beviljas endast om gärningen innefattar medverkan till ett brott som har begåtts utom riket eller om utlämning beviljas även för en gärning som har begåtts utom riket. Om utlämning beviljas för lagföring kan uppställa villkor om att den som utlämnas skall återföras till för verkställighet av ett eventuellt frihetsstraff eller annat frihetsberövande i anledning av brottet. Vid återförande tillämpas vad svensk lag föreskriver i fråga om överförande av verkställighet av brottmålsdom. Utlämning av en svensk medborgare för straffverkställighet kan beviljas om den som begärs utlämnad vid tiden för brottet varit stadigvarande bosatt i den ansökande staten eller om denne inför en svensk åklagare samtycker till utlämning. Vid utlämning av en svensk medborgare enligt utlämningskonvention tillämpas inte förklaring till artikel 9 i den konventionen. kommer, gentemot stater som garanterar lika behandling, inte att åberopa den svenska förklaringen vid artikel 6.1 utlämningskonvention om att med svenska medborgare likställa utomnordiska medborgare bosatta här, i eller i . skall vidare lämna en förklaring enligt artikel 12.2 om att artikel 15 utlämningskonvention angående vidareutlämning till tredje stat skall fortsätta att tillämpas, bortsett från de fall enligt det förenklade utlämningsförfarandet där den som utlämnas uttryckligen avstår från skyddet mot vidareutlämning. Däremot skall inte lämna förklaring enligt artikel 11 om presumerat samtycke till avstående från specialitetsprincipen. I enlighet med artikel 13.2 skall ange vilken myndighet som är centralmyndighet i utlämningsärenden. I en förklaring till artikel 14 skall förklara vilka myndigheter som i utlämningsärenden har rätt att ha direktkontakt med sina utländska motsvarigheter. skall slutligen, enligt artikel 18.4, förklara att konventionen - även innan den har trätt i kraft - kommer att tillämpas mot andra medlemsstater som har avgett motsvarande förklaring. Med anledning av att den generella strafftröskeln i utlämningslagen anpassas till strafftröskeln utlämningskonvention, finns nu förutsättningar för att återta det svenska förbehållet till artikel 2 i den konventionen. 9 Ekonomiska konsekvenser Den föreslagna regleringen innebär att möjligheterna att lämna ut misstänkta personer till andra medlemsstater i EU ökar. Det torde, åtminstone i vissa fall, innebära att en rättegång i kan undvikas, vilket i sin tur är en kostnadsbesparing. Å andra sidan ökar också möjligheterna att få personer utlämnade till . Hur stor ökningen kan förväntas bli i praktiken är svårt att bedöma, men en viss kostnadsökning för lagföring och straffverkställighet kan sannolikt förutses. Sammantaget gör regeringen bedömningen att tillträdet till utlämningskonvention, utlämningsavtalet med och anpassningen till regler - såvitt nu är i fråga - inte kommer att medföra några kostnadsökningar för staten. 10 Författningskommentar 10.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott 1 § Den som i en annan stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för där straffbelagd gärning och uppehåller sig här i riket får efter beslut av regeringen utlämnas till den staten i enlighet med bestämmelserna i denna lag. I 28-39 §§ finns särskilda bestämmelser om ett förenklat förfarande i vissa fall vid utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen. Ändringarna i första stycket är språkliga. Andra stycket är nytt och behandlas i avsnitt 7.3.9. Stycket har tillkommit för att genom en särskild hänvisning till det förenklade utlämningsförfarandet förbättra lagens överskådlighet. 2 § En svensk medborgare får inte utlämnas enligt denna lag i annat fall än där det är särskilt föreskrivet. Paragrafen har i enlighet med Lagrådets förslag ändrats med anledning av att det införs möjligheter att enligt 3-3 c §§ i vissa fall utlämna en svensk medborgare till en EU-stat. 3 § En svensk medborgare får utlämnas till en medlemsstat i Europeiska unionen för lagföring 1. om han eller hon vid tiden för brottet stadigvarande vistats i den ansökande staten, eller 2. om den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket det enligt svensk lag är föreskrivet fängelse . Har gärningen i sin helhet begåtts i , får utlämning beviljas endast om gärningen innefattar medverkan till ett brott som begåtts utom riket eller om utlämning beviljas även för en gärning som begåtts utom riket. Vid bedömningen av om utlämning skall beviljas i fall som avses i denna paragraf skall särskilt beaktas möjligheterna till lagföring i . 3-3 c §§ är nya och är en anpassning till artikel 7 utlämningskonvention. Frågan om utlämning av svenska medborgare behandlas i avsnitt 7.3.1. Förutsättningarna för utlämning av svenska medborgare anges i 3 § första och andra styckena och motsvarar i huvudsak 2 § i den nordiska utlämningslagen. Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Enligt första stycket punkten 1 får en svensk medborgare utlämnas om han eller hon vid tiden för brottet stadigvarande vistats i den ansökande staten. Vistelsens varaktighet skall, liksom vid tillämpningen av den nordiska utlämningslagen, räknas från tidpunkten för brottet. Vistelsekravet gäller för varje brott för vilket utlämning sker. Även i övrigt tillämpas samma principer som i nordiska utlämningsärenden. Exempelvis är personens bostad, arbete och familjeförhållanden av betydelse för bedömningen. Avbrott , t.ex. semester, påverkar inte bedömningen av vistelsens karaktär (se prop. 1959:72 s. 33). Vid bedömningen skall enligt tredje stycket särskilt beaktas om lagföring kan ske i . Det är naturligt att en rättegång bör äga rum där de bästa förutsättningarna finns för att genomföra en rättvis och materiellt riktig rättegång. Även personens anknytning till har betydelse vid bedömningen. Anknytningen till bör i allmänhet tillmätas mindre betydelse om det är fråga om ett grovt brott. Vid bedömningen skall även andra omständigheter beaktas, t.ex. personens hälsotillstånd och övriga personliga förhållanden. 3 a § När utlämning beviljas i fall som avses i 3 § skall som villkor för utlämningen ställas att den som begärs utlämnad skall återföras till för verkställighet här av ett ådömt frihetsstraff eller annat frihetsberövande i anledning av brottet. Detta villkor behöver dock inte ställas 1. om den som begärs utlämnad vid tiden för brottet stadigvarande vistats i den stat till vilken utlämning begärs, eller 2. om den som begärs utlämnad samtycker till att verkställighet sker i den ansökande staten. När verkställighet enligt första stycket skall ske i tillämpas § lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. Vid verkställigheten skall den dömde alltid räknas till godo den tid av påföljden som avtjänats i den andra staten och den tid som han eller hon med anledning av brott som avses med påföljden varit anhållen eller häktad i den andra staten eller i . När en svensk medborgare utlämnas för lagföring skall enligt första stycket som huvudregel gälla att beslutet förenas med ett villkor om att han eller hon efter domen skall återföras till för verkställighet här av ett ådömt straff. Villkoret skall avse endast frihetsberövande påföljder eller andra frihetsberövanden i anledning av brottet. Ett villkor om återförande kan behöva ställas upp även för den händelse att den som begärs utlämnad visar sig vara psykiskt otillräknelig och därför, enligt den ansökande statens lagar, inte kan straffas. I vissa stater överlämnas en person som befunnits vara straffrättsligt otillräknelig till psykiatrisk vård. Det bör även för en sådan situation vara möjligt att uppställa villkor om skyldighet för den ansökande staten att till återföra den som har utlämnats. Detta framgår av sista ledet i första styckets första mening (annat frihetsberövande i anledning av brottet). Av 12 § tredje stycket följer att även andra villkor om återförande kan ställas vid utlämning. Om den dömde har en starkare anknytning till den ansökande staten genom att han eller hon har varit bosatt där före brottet, behöver ett villkor om återförande inte ställas upp. Detta får avgöras med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet. Att villkor om verkställighet i inte heller behöver ställas upp om den dömde själv vill verkställa straffet i den ansökande staten är i linje med de nuvarande förutsättningarna för överförande av straffverkställighet enligt överförandekonventionen. Straffet verkställs här - som framgår av paragrafens andra stycke - i enlighet med bestämmelserna i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (IVL). Bestämmelsen har i enlighet med Lagrådets förslag utformats så att det tydligare framgår att den i sak motsvarar andra meningen i 25 § tredje stycket IVL. Det framstår inte som lämpligt att - som Lagrådet varit inne på - i detta lagstiftningsärende införa någon möjlighet till ytterligare avräkning än för de fall som gällt enligt IVL. I dessa fall skall den dömde alltid tillgodoräknas tid som han eller hon varit frihetsberövad i den andra staten och i med anledning av det aktuella brottet. Den ansökande staten bör underrättas om vad som gäller från svensk sida i fråga om verkställighet av ett eventuellt frihetsstraff efter återförande. 3 b § En svensk medborgare får utlämnas till en medlemsstat i Europeiska unionen för verkställighet av frihetsstraff 1. om han eller hon vid tiden för brottet stadigvarande vistats i den ansökande staten, eller 2. om han eller hon samtycker till utlämning. Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Utlämning av en svensk medborgare för straffverkställighet förutsätter att denne vid tiden för brottet stadigvarande hade vistats i den ansökande staten eller att han eller hon samtycker till utlämning. Därutöver kan utlämning av svenska medborgare alltså endast ske för lagföring. Det kan knappast befaras att denna begränsning medför att en svensk medborgare med en verkställbar dom från en annan EU-stat kan undandra sig straffverkställighet. Om en svensk medborgare har avvikit från straffverkställighet i en annan EU-stat och begett sig till finns det enligt och tilläggsprotokollet till överförandekonventionen möjligheter att utan personens samtycke överföra straffverkställigheten till (se avsnitt 7.3.1). När det gäller personer med stark anknytning till den andra staten skall enligt den aktuella bestämmelsen möjligheterna till straffverkställighet i vägas mot personens anknytning till den andra staten. Är omständigheterna sådana att anknytningen dit är större än till kan möjligheterna till återanpassning i vissa fall vara bättre om verkställigheten sker i den andra staten. Det kan finnas fall där den som utlämnas, trots stark anknytning till den andra staten, kan förväntas vara betjänt av att få avsluta straffverkställigheten i . Vid bedömningen bör därför, så långt detta är möjligt att förutse, även beaktas möjligheterna till ett senare överförande av straffverkställigheten till . 3 c § Samtycke till verkställighet i den andra staten i fall som avses i 3 a och 3 b §§ skall lämnas till den åklagare som verkställer utredning enligt 16 eller 31 §. Om ett samtycke återkallas innan beslut om utlämning har verkställts, skall återkallelsen beaktas. Enligt första stycket skall frågan om samtycke till verkställighet i den ansökande staten behandlas i en sådan utredning som det åligger Riksåklagaren att utföra enligt 16 § eller - när det är fråga om utlämning enligt det förenklade förfarandet - utredning enligt 31 §. Utredningen verkställs enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål. Regelmässigt uppdras åt en lokal åklagare att utföra en sådan utredning och det är till denne som ett samtycke skall lämnas. Närmare bestämmelser om hur samtycket skall lämnas bör regleras i förordning. En återkallelse av samtycke skall enligt andra stycket beaktas om den sker innan utlämningsbeslutet har verkställts. Innebörden av en återkallelse är att samtycke inte skall anses ha lämnats. 4 § Utlämning får beviljas endast om den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är föreskrivet fängelse . Utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen får dock beviljas om den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är föreskrivet fängelse eller mer. Har personen i den ansökande staten dömts för gärningen, får han utlämnas endast om påföljden utgör minst frihetsstraff eller annat omhändertagande på anstalt . Skall utlämning ske till en annan stat för gärning som avses i första stycket, får utlämning till den staten beviljas även för annan gärning som motsvarar brott enligt svensk lag. Har personen i den ansökande staten dömts till gemensam påföljd för gärning som avses i första stycket första eller andra meningen och för annan gärning som motsvarar brott enligt svensk lag, får utlämning för gärningarna beviljas, om den gemensamma påföljden utgör minst frihetsstraff eller annat omhändertagande på anstalt . Ändringen i första stycket första meningen är en anpassning till strafftröskeln utlämningskonvention, se avsnitt 7.3.2. Den innebär att om det maximala straffet för ett brott enligt svensk lag är minst fängelse så är brottet numera utlämningsbart. Tillägget i första stycket andra meningen motsvarar artikel 2.1 utlämningskonvention. När det gäller svenska medborgare innebär den nya bestämmelsen att strafftröskeln vid utlämning inom EU sänks endast i de fall där personen vid tiden för brottet varit stadigvarande bosatt i den ansökande staten . De övriga ändringarna i första stycket samt andra och tredje styckena är språkliga och redaktionella. 6 § Utlämning får inte beviljas för ett politiskt brott. Innefattar gärningen även ett brott som inte är politiskt, får utlämning beviljas för det brottet, om gärningen i det särskilda fallet övervägande har karaktären av ett icke politiskt brott. Första stycket gäller inte vid utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen eller om ett avslag på denna grund skulle strida mot en internationell överenskommelse som gäller mellan och den ansökande staten. Den som är svensk medborgare får inte utlämnas för ett politiskt brott. Paragrafen har fått ett nytt tredje stycke, som innebär att utlämning i vissa fall kan vägras enbart på den grunden att det är fråga om ett politisk brott. Bestämmelsen är en anpassning till artikel 5.1 utlämningskonvention, se avsnitt 7.3.3. En utrycklig bestämmelse om förbud mot utlämning av svenska medborgare för politiska brott har tagits in i fjärde stycket. Begränsningen har stöd i den reservation som avser att lämna i anslutning till artikel 7 i konventionen. Enligt Lagrådet är den föreslagna lydelsen av paragrafen svårläst eftersom den utformats så att tredje stycket utgör ett undantag från första stycket och fjärde stycket ett undantag från undantaget. Lagrådet har föreslagit att tredje och fjärde styckena läggs ihop till ett stycke. Regeringen anser dock att Lagrådets förslag till omformulering av paragrafen inte blir så tydlig som är önskvärt. Det är särskilt angeläget att de bestämmelser som rör förutsättningarna för utlämning av svenska medborgare tydligt kan särskiljas från bestämmelser som gäller för övriga fall. Den av Lagrådet föreslagna lydelsen bör därför inte väljas. Förbudet att vägra utlämning för politiska brott inverkar inte på möjligheten att vägra utlämning med stöd av andra bestämmelser i utlämningslagen, t.ex. 7 §. Där sägs att en framställning om utlämning alltid skall avslås om den som begärs utlämnad riskerar förföljelse t.ex. på grund av sin härstamning, tillhörighet till viss samhällsgrupp eller religiösa eller politiska uppfattning. Övriga ändringar i paragrafen är språkliga. 10 § Har i fråga om den som begärs utlämnad här i riket meddelats dom beträffande det uppgivna brottet eller med stöd av 20 kap. 7 § eller motsvarande bestämmelse i annan författning meddelats beslut att inte åtala för brottet, får utlämning för det brottet inte beviljas. Utlämning får inte heller beviljas, om straff för brottet skulle vara förfallet enligt svensk lag. Detta gäller inte vid utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen eller om ett avslag på denna grund skulle strida mot en internationell överenskommelse som gäller mellan och den ansökande staten. Den som är svensk medborgare får inte utlämnas om straff för brottet skulle vara förfallet enligt svensk lag. Har fråga om ansvar för brottet prövats genom lagakraftägande dom, meddelad i en annan stat än den som gjort framställning om utlämning, och är brottet förövat i den först nämnda staten eller har denna stat tillträtt den europeiska utlämningskonventionen eller en överenskommelse som avses i 2 kap. 5 a § fjärde stycket eller har den staten slutit särskilt avtal med om utlämning för brott, får den som begärs utlämnad inte utlämnas för brottet, 1. om han eller hon har frikänts från ansvar, 2. om han eller hon har förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har utdömts, 3. om ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten pågår, eller 4. om ådömd påföljd har bortfallit enligt lagen i den stat där domen meddelats. Fjärde stycket gäller inte i fråga om brott, som har förövats i den stat som gjort framställning om utlämning eller mot denna stat eller menighet eller allmän inrättning i den staten, eller brott, som avses i 2 kap. 3 § 6 eller 7 , såvida inte lagföringen har skett på begäran av den stat som gjort framställning om utlämning eller efter att den som begärs utlämnad har utlämnats från denna stat för lagföring. Ändringen i andra stycket är en anpassning till artikel 8 utlämningskonvention, se avsnitt 7.3.4. Utlämning får inte vägras enbart på den grunden att straff för brottet skulle ha varit preskriberat enligt svensk lag. Detta gäller vid utlämning till en annan medlemsstat i unionen eller om ett avslag med hänvisning till preskription strider mot en internationell överenskommelse som gäller mellan och den ansökande staten. Av artikel 8.2 i konventionen framgår att utlämning kan vägras med hänvisning till att straff för brottet skulle vara preskriberat enligt den anmodade statens lag, om den staten själv haft behörighet att lagföra brottet. Som framgår av 2 kap. är de svenska jurisdiktionsreglerna omfattande. Detta torde i flertalet fall innebära att har en möjlighet att vägra utlämning om brottet skulle vara preskriberat. När det gäller svenska medborgare kan dock utlämning aldrig beviljas om brottet skulle vara preskriberat, se det nya tredje stycket. I avsnitt 7.3.4 har också berörts bestämmelsens förhållande till artikel 62.1 i . Det är svårt att bedöma vilken praktisk betydelse bestämmelse om preskriptionsavbrott kommer att få. Bestämmelsen torde kunna aktualiseras i den situationen där med stöd av artikel 8.2 utlämningskonvention åberopar jurisdiktion för att kunna vägra utlämning för ett preskriberat brott. Vid sådant förhållande kan den ansökande staten hävda att preskriptionsavbrott har skett även om motsvarande åtgärd inte skulle betraktas som preskriptionsavbrytande enligt svensk lag. I fjärde och femte styckena har gjorts vissa ändringar, främst med anledning av ändringar i 2 kap. 3 och 5 a §§ . Övriga ändringar i paragrafen är språkliga och redaktionella. Lagrådet har, med det resonemang som redogörs för under kommentaren till 6 §, föreslagit att paragrafens andra och tredje stycken slås samman. Av skäl som har utvecklats vid kommentaren till 6 § bör dock den av regeringen föreslagna lydelsen inte ändras.