prop · GO03108 · 2001-01-01 00:00:00 — De samhällsekonomiska kostnaderna är sannolikt avsevärt större. Om andelen inställda huvudförhandlingar kan minskas från nuvarande till , uppskattas den möjliga besparingen för rättsväsendet till . Kostnaderna för rättsväsendet är lägre när förhandlingen ställs in i förväg än när den ställs in som den skulle ha ägt rum; av de totala kostnaderna gäller inställda förhandlingar . Av myndigheterna inom rättsväsendet är det tingsrätterna som drabbas av de största kostnaderna vid inställda förhandlingar. har åren 1996 ( 1999 genomfört statistiska undersökningar av andelen inställda huvudförhandlingar vid 20 tingsrätter (undersökningarna avsåg november månad och avsåg månader). Enligt jämförelsetalen för de olika åren har det totala antalet inställda huvudförhandlingar minskat något, från år (jfr enligt RRV:s undersökning). Variationen i inställda förhandlingar har dock samtliga år varit ganska stor mellan tingsrätterna; t.ex. från till . Av undersökning framgår följande. Andelen förhandlingar som ställdes in som förhandlingen skulle ha hållits ökade från år . Därav var andelen huvudförhandlingar där ett vittne eller en målsägande skulle ha deltagit jämfört . Av dessa förhandlingar ställdes in på grund av att den tilltalade inte var delgiven. De vanligaste orsakerna totalt sett till att förhandlingar ställdes in som de skulle ha hållits var bristande delgivning (i av fallen; motsvarande siffra för var ) och att part eller vittne uteblivit (i av fallen; ). Andelen huvudförhandlingar som ställs in som förhandlingen skulle ha hållits har alltså ökat markant, liksom andelen förhandlingar som ställs in på grund av delgivningsproblem. En möjlig förklaring till detta anges i kommentaren till undersökning vara att domstolarna i större utsträckning än tidigare väntar med att ställa in förhandlingar i mål där man av någon anledning, t.ex. bristande delgivning, misstänker att den tilltalade inte kommer och där inga vittnen eller målsägande är kallade till förhandlingstillfället (detta stöds av att andelen inställda förhandlingar där ett vittne eller en målsägande skulle ha deltagit har minskat). En alternativ förklaring till att fler förhandlingar ställs in på grund av bristande delgivning kan vara ökade problem att få tilltalade och andra som kallats till huvudförhandlingen delgivna. Andra orsaker till att förhandlingar ställdes in var t.ex. att ytterligare brott var under utredning, att någon blivit sjuk eller att förundersökningen behövde kompletteras. pågår en omfattande reformering av domstolsväsendet. En ledstjärna har varit att domstolarnas verksamhet skall renodlas. Domstolarna skall främst syssla med rättskipning. På grundval främst av förslag som lades fram av i betänkandet Domstolarna inför 2000-talet (SOU 1991:106) har flera delreformer genomförts, bl.a. såvitt gäller hanteringen av bouppteckningsärenden vilka förts från tingsrätterna till skattemyndigheterna. Också domstolarnas organisation har varit föremål för en intensiv uppmärksamhet . I skrivelse (1999/2000:106) till uttalade regeringen att tillgänglighet, möjligheter för en stärkt beredningsorganisation, förutsättningar för återkommande kompetensutveckling, möjligheter att specialisera verksamheten, möjligheter att rekrytera personal och geografisk samordning med rättsväsendets övriga myndigheter bör vara de allmänna principer som bildar utgångspunkten vid reformeringen av tingsrättsorganisationen. Den organisatoriska lösningen bör enligt vad regeringen angav vara att tillskapa större domkretsar. Det kan som regeringen angav ske genom att tingsrätter läggs samman, genom att verksamheten bedrivs i en domkrets med permanent verksamhet på flera orter eller genom att, i de fall arbetsunderlaget inte bär en permanent verksamhet på mer än en ort, tillgängligheten och den lokala förankringen tillgodoses genom att domstolen har tingsställe vid en eller flera orter. Regeringen förklarade vidare i skrivelsen att en reform av domstolarnas organisation bör ske stegvis och ta hänsyn till varje regions speciella förutsättningar. Utredningsarbetet bör enligt vad regeringen angav bedrivas av i nära samverkan med domstolarna. ställde sig bakom de utgångspunkter regeringen redovisade i skrivelsen (se bet. 1999/2000:JuU22). Just nu finns det 93 tingsrätter. Det finns alltså i genomsnitt mer än fyra tingsrätter per län. För en del typer av mål och ärenden har det skett en koncentrering genom att endast vissa tingsrätter är behöriga. Det gäller t.ex. fastighetsmål, miljömål, sjörättsmål, patentmål samt tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål. Det gäller också ärenden om utsökning. I detta ärende finns förslag att öppna en möjlighet att koncentrera handläggningen även för vissa andra ärenden, nämligen för ärenden om skuldsanering, företagsrekonstruktion och felparkering. inkom till tingsrätterna 1 190 ärenden om felparkeringsavgift, 1 426 ärenden om skuldsanering och 111 ärenden om företagsrekonstruktion. 5 Överväganden och förslag 5.1 När den tilltalade uteblir från huvudförhandlingen Regeringens förslag: Bestämmelsen i 46 kap. 15 § skall delas upp i två paragrafer och få en delvis ny språklig utformning. En hänvisning till reglerna om häktning skall införas i nuvarande första stycket. Kravet på att den tilltalade skall ha uteblivit från ett tidigare rättegångstillfälle för att fängelse skall få ådömas skall tas bort. Regeringens bedömning: Förutsättningarna för att avgöra ett mål trots att den tilltalade inte har infunnit sig till huvudförhandlingen bör inte ändras. Arbetsgruppens bedömning: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. Arbetsgruppen föreslår dock en annan ordning för uppräkningen i 46 kap. 15 § av handlingssätt när den tilltalade uteblir från ett rättegångstillfälle för huvudförhandling. Dessutom föreslår arbetsgruppen ändrade regler om förutsättningarna för att avgöra målet trots att den tilltalade inte har infunnit sig. Remissinstanserna: Övervägande del av remissinstanserna har en positiv inställning till förslaget. De huvudsakliga invändningar som framförs är, att den av arbetsgruppen föreslagna uppräkningen av handlingssätt när den tilltalade uteblir bör utgå från den minst ingripande åtgärden, att det är tveksamt om häktningsalternativet skall anges direkt i lagtexten samt att den föreslagna ändringen att mål får avgöras i den tilltalades utevaro om den tilltalades personliga närvaro inte är nödvändig för utredningen, inte i praktiken kommer att innebära någon förändring från hur det är . Skälen för regeringens förslag: När den tilltalade uteblir från rättegångstillfälle för huvudförhandling eller inställer sig genom ombud då han förelagts att infinna sig personligen, kan rätten enligt 46 kap. 15 § välja mellan olika handlingssätt. Under vissa förutsättningar kan förhandlingen hållas och målet avgöras i den tilltalades utevaro. I andra fall kan rätten ställa in förhandlingen och förelägga nytt (högre) vite eller besluta att hämta den tilltalade antingen eller till senare dag. Finns förutsättningar enligt 24 kap. kan rätten, när den tilltalade uteblir från rättegångstillfälle för huvudförhandling, besluta att häkta den tilltalade. En förutsättning för att bestämmelserna i 46 kap. 15 § skall kunna tillämpas är i de flesta fall att den tilltalade delgetts kallelse till förhandlingen och att det inte på grund av någon särskild omständighet kan antas att han har laga förfall (se 32 kap. 6 och 8 §§ ). I de fall målet kan avgöras i den tilltalades utevaro skall kallelse enligt 45 kap. 15 § andra stycket innehålla en erinran om detta. För att ett mål skall kunna avgöras i den tilltalades utevaro krävs att saken ändå kan utredas tillfredsställande. Det skall inte heller finnas anledning att döma till andra påföljder än böter, fängelse , villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i förening. Fängelse får bara ådömas om den tilltalade har uteblivit från ett rättegångstillfälle för huvudförhandling i målet eller då har inställt sig endast genom ombud. Har åtalet efter det tidigare rättegångstillfället utvidgats till att avse ytterligare gärning får fängelse ådömas endast om anledning fanns att döma till fängelse för de gärningar som åtalet avsåg innan det utvidgades. Arbetsgruppen har i promemorian föreslagit att 46 kap. 15 § skall delas upp i två paragrafer; en 15 § som skall behandla rättens handlingsalternativ när den tilltalade uteblir från ett rättegångstillfälle för huvudförhandling och en 15 a § som skall behandla förutsättningarna att avgöra ett mål även om den tilltalade har inställt sig endast genom ombud eller uteblivit. Handlingssätt när den tilltalade uteblir från huvudförhandlingen Arbetsgruppen har föreslagit att lagtexten i nuvarande 46 kap. 15 § första stycket utformas så att den på ett mer pedagogiskt sätt än ger vägledning när det gäller domstolens val av handläggningssätt när den tilltalade uteblir från en huvudförhandling. Arbetsgruppen anser att lagtexten bör utformas så att den även anger i vilken ordning rätten bör överväga de olika åtgärderna. Arbetsgruppen föreslår att bestämmelsen utformas så att den först behandlar den möjlighet som rätten har att besluta att avgöra målet trots utevaron enligt den föreslagna 15 a § eller att hämta den tilltalade till förhandlingen. Därefter, anser arbetsgruppen, bör bestämmelsen behandla de alternativ som finns när förhandlingen måste ställas in. Arbetsgruppen har föreslagit att, eftersom vitesföreläggande redan prövats och inte haft önskvärd effekt, möjligheten att på nytt förelägga vite - låt vara förhöjt sådant - därför bör nämnas sist. I promemorian föreslås även att häktningsförutsättningar bör övervägas före alternativen hämtning till en senare dag och vite. Som skäl för detta anför arbetsgruppen att om de lagliga förutsättningarna för häktning är uppfyllda bör rätten använda detta effektiva sätt att säkra att nästa förhandling inte ställs in på den grunden att den tilltalade uteblir. Regeringen delar arbetsgruppens uppfattning att lagtexten i nuvarande 46 kap. 15 § första stycket bör utformas på ett sätt som mer pedagogiskt och lättillgängligt än ger vägledning när det gäller domstolens val av handläggningssätt när den tilltalade uteblir. Regeringen anser dock i likhet med flera remissinstanser att uppräkningen av handlingssätt när den tilltalade uteblir bör utgå från den minst ingripande åtgärden. anges inte uttryckligen i 46 kap. 15 § den möjlighet som rätten har att, om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda enligt 24 kap. , häkta en tilltalad som uteblivit från ett rättegångstillfälle för huvudförhandling eller inställt sig genom ombud då han eller hon har förelagts att infinna sig personligen. Regeringen finner i likhet med arbetsgruppen att en hänvisning till reglerna om häktning bör införas i 46 kap. 15 §, men med hänsyn till den s.k. proportionalitetsprincipen som ger uttryck för att minsta möjliga tvång skall användas för att nå det avsedda syftet och att tvångsmedel endast får användas om syftet med åtgärden inte kan uppnås genom mindre ingripande insatser, hänvisningen bör placeras sist i uppräkningen. Kravet på tillfredsställande utredning vid utevarohandläggning regler om rättegången i brottmål bygger på att det är rätten som har det yttersta ansvaret för att domen blir materiellt riktig. Det finns i balken regler som ger rätten möjlighet att i det syftet komplettera utredningen i målet (t.ex. 35 kap. 6 § och 45 kap. 11 och 12 §§). I första hand kommer emellertid rättens utredningsansvar till uttryck genom regler om materiell processledning (46 kap. 4 § andra stycket). Enligt ursprungliga lydelse var det möjligt att handlägga ett brottmål i den tilltalades utevaro när det inte kunde följa svårare straff än fängelse (dvs. inte straffarbete). Ett krav var att saken kunde "nöjaktigt utredas". Processlagberedningen uttalade i motiven (se NJA II 1943 s. 588) att frågan om nöjaktig utredning förelåg fick bedömas med hänsyn till omständigheterna. För beredningen framstod det som tydligt att rätten endast i undantagsfall borde döma till frihetsstraff utan att den tilltalade infunnit sig personligen. Beredningen fann det nämligen ligga i sakens natur att, då åtalet gäller ett grovt brott, nöjaktig utredning endast undantagsvis kan vinnas utan den tilltalades hörande. Möjligheterna att döma till villkorlig dom, skyddstillsyn eller fängelse i den tilltalades utevaro avskaffades men återinfördes (prop. 1981/82:105, JuU 1981/82:45, rskr. 1981/82:273, SFS 1982:283). I samband med den senare reformen justerades kravet på utredningen så att det numera krävs att utredningen är "tillfredsställande". Någon betydelseskillnad var inte avsedd. I lagrådsremissen vid reform förklarade föredragande departementschefen att ett grundläggande krav för att ett mål över huvud taget skall få tas till huvudförhandling och avgöras i den tilltalades utevaro är att utredningen i målet ger tillräckligt underlag för en från rättssäkerhetssynpunkt godtagbar dom (se angiven prop. Lagrådet, som vid reform hade flera invändningar mot att tillämpningsområdet för dömande i den tilltalades utevaro utvidgades, förutsatte att endast sådana mål skulle tas upp där redan en summarisk genomgång av handlingarna ger en entydig uppfattning såväl i skuldfrågan som beträffande påföljden. Vidare anförde Lagrådet att villkoret om en tillfredsställande utredning borde upprätthållas så att det måste föreligga antingen ett klart erkännande från den misstänkte under förundersökningen eller enbart sådana invändningar som med hänsyn till upplysta eller kända förhållanden uppenbart kan lämnas utan avseende. Mål där muntlig bevisning skall förekomma borde inte räknas hit och det måste enligt Lagrådet mer än som skett i lagstiftningsärendet framhållas att det erfarenhetsmässigt sällan kan sägas föreligga någon säkerhet för ett materiellt riktigt avgörande så länge målsägandes och vittnens berättelser inte kunnat direkt bemötas av och vägas mot uppgifter av den tilltalade (se angiven prop. Departementschefen framhöll i sin anmälan av lagrådsyttrandet att det endast om utredningen i ansvarsfrågan är entydig kan komma i fråga att avgöra målet i den tilltalades utevaro. I allmänhet rör det sig enligt vad han angav om fall där den tilltalade har erkänt under förundersökningen och erkännandet stöds av övrig utredning i målet. Han förklarade att en tillämpning kan bli aktuell också i t.ex. icke erkända rattfyllerimål där resultaten av blodanalysen ger klart besked och utredningen i övrigt inte talar emot den tilltalades skuld eller i mål där den tilltalade erkänner det faktiska händelseförloppet men har en annan uppfattning om den rättsliga bedömningen. Departementschefen ansåg det inte lämpligt att ställa upp ett absolut hinder mot att muntlig bevisning tas upp och att målet avgörs i den tilltalades utevaro med hänvisning till att något sådant hinder inte fanns enligt då gällande regler om bötesmål och att några olägenheter till följd därav inte framkommit. Han konstaterade emellertid att utrymmet för utevarodomar när den tilltalade förnekat gärningen är mycket begränsat. Det borde självfallet aldrig komma i fråga att avgöra ett mål i den tilltalades utevaro, om bevisningen i målet pekar i olika riktningar eller av andra skäl inte är helt entydig eller bevisningen kan antas komma att framstå som mindre tillförlitlig, om den skulle konfronteras med den tilltalades egna uppgifter. Han betonade också att det självfallet finns anledning för domstolarna att iaktta större återhållsamhet med att avgöra brottmål i den tilltalades utevaro, om det blir fråga om att döma till annan påföljd än böter (se prop. 1981/82:105 s. 22-23). De restriktiva uttalanden som gjordes i lagstiftningsärendet måste läsas mot bakgrund av att syftet med lagändringen var att vidga möjligheterna att avgöra brottmål i den tilltalades utevaro. Uttalandena tar alltså i första hand sikte på fall över bötesnivån och syftade inte till att begränsa möjligheterna att avgöra bötesmål i utevarofallen (se i PM om tillämpningen av 46 kap. 15 § andra stycket , bifogat regeringsbeslut dnr Ju1987-691 och Fitger, , s. 46:31-32). Denna slutsats är dock inte oomstridd (se Diesen, Utevarohandläggning och bevisvärdering i brottmål, 1993, s. 135 f.). Arbetsgruppen hävdar i den nu föreliggande promemorian att det finns domare som drar sig för att avgöra annat än erkända mål i den tilltalades utevaro. är det enligt promemorian mycket som tyder på att tillämpningen av utevaroregeln generellt sett är mer liberal än de restriktiva förarbetsuttalandena synes syfta till. Arbetsgruppen föreslår mot den bakgrunden att det uttryckliga kravet på tillfredsställande utredning ersätts av en bestämmelse om att den tilltalades personliga närvaro inte skall vara nödvändig för utredningen. Det bör enligt arbetsgruppen leda till att rätten inte behöver göra någon förberedande bedömning på handlingarna såvitt avser skuldfrågan innan huvudförhandlingen påbörjas. I de mål där påföljden stannar vid böter finns det enligt arbetsgruppen i princip aldrig tillräcklig anledning att skjuta upp lagföringen när den tilltalade uteblir. Men även mål där påföljden kan antas bli villkorlig dom bör enligt arbetsgruppen i princip kunna avgöras i den tilltalades utevaro och detta oavsett om han har erkänt. I många remissyttranden hävdas att förslaget inte kommer att leda till några förändringar i förhållande till gällande praxis. I lagrådsremissen föreslogs att promemorieförslaget skulle genomföras. Regeringen angav i remissen att rätten otvivelaktigt även i fortsättningen måste ha det yttersta ansvaret för att utredningen i ett brottmål som rätten skall pröva är godtagbar från rättssäkerhetssynpunkt. Därav följer emellertid inte, enligt vad regeringen angav, att rätten alltid måste fortsätta handläggningen av ett brottmål till dess att alla källor till sakens belysning fullständigt har uttömts. Hur långt rätten skall gå har, som regeringen påpekade, varit föremål för delade meningar till vilket säkert bidragit att det nuvarande kravet på att saken skall kunna utredas "tillfredsställande" i sig kan tolkas på flera sätt. Inte heller promemorieförslaget om att den tilltalades personliga närvaro inte skall vara nödvändig för utredningen gick enligt vad regeringen angav fritt från kritik i detta avseende. Klart var exempelvis enligt regeringens uppfattning att arbetsgruppens påstående om att det i bötesmål i princip aldrig finns tillräcklig anledning att skjuta upp avgörandet framstod som alltför kategoriskt även med den lydelsen. Regeringen menade att promemorieförslaget ändå hade fördelar. Det betydelsefulla när domstolen i en utevarosituation ställs inför frågan om målet skall avgöras genast eller om åtgärder skall företas i syfte att få den tilltalade att inställa sig borde nämligen enligt regeringen rimligen vara vad eventuella åtgärder av det slaget kan komma att få för praktisk betydelse för målets utgång. Ett sådant betraktelsesätt lät sig enligt regeringen lättare anläggas med promemorieförslaget än med den nu gällande regeln. Regeringen tog som exempel det fallet att i ett bötesmål rätten inte finner någon beaktansvärd anledning att räkna med att fortsatta åtgärder som företas i syfte att få den tilltalade att inställa sig kommer att leda till en för honom mer fördelaktig utgång av saken. Regeringen förklarade att huvudprincipen för det fallet borde vara att rätten prövar målet i befintligt skick. Regeringen menade att det utgör en överdriven och missriktad omtanke om den tilltalade att låta ett krav på utredningens fullständighet leda till att han drabbas av viten och hämtningskostnader utan att det finns något som klart pekar på att detta varit nödvändigt för att säkerställa kravet på ett rättssäkert avgörande av ansvarsfrågan. Att rätten ser en möjlighet att en omedelbar prövning kommer att leda till ett för åklagaren mindre fördelaktigt resultat borde enligt regeringen endast i undantagsfall kunna vara någon grund för att skjuta upp avgörandet. För sådana fall där påföljden kan antas bli villkorlig dom eller skyddstillsyn måste man dock, enligt vad regeringen påpekade, givetvis ta hänsyn till att påföljder av det berörda slaget ofta ställer stora krav på utredningen om personliga förhållanden. Särskilt när det gäller fall där påföljden kan komma att bli fängelse har man att beakta de mycket höga krav som måste ställas på utredningens robusthet. Regeringen fann detta medföra att man för de fallen även i fortsättningen borde låta de motivuttalanden som gjordes vara vägledande. Lagrådet påpekar i sitt yttrande över lagrådsremissen att åtskilliga domstolar och i sina remissyttranden kritiserat den föreslagna ändringen och att det bl.a. uttalats att det vid en jämförelse mellan uttrycken är svårt att utläsa att förslaget vidgar möjligheterna att avgöra mål i den tilltalades utevaro. Enligt Lagrådet antyds i motivuttalandena att domstolen skulle kunna beakta förhållandet mellan den påföljd som den tilltalade kan dömas till och de konsekvenser av ekonomisk och annan art som han kan drabbas av om målet skjuts upp. Väl är det enligt Lagrådet möjligt att sådana avvägningar kan göras i praktiken med gott resultat. Att uttrycka en sådan tanke i lagtext är dock enligt Lagrådet svårt och kravet måste också i fortsättningen vara att utredningen i målet ger tillräckligt underlag för en från rättssäkerhetssynpunkt godtagbar dom. Lagrådet menar att den nuvarande lydelsen ger uttryck åt detta krav. Att ändra lagtexten på det sätt som föreslås och förena denna ändring med motivuttalanden som inte hänför sig till vad som är nödvändigt "för utredningen" är enligt Lagrådet ägnat att skapa förvirring. Lagrådet, som påpekar att det enligt regeringsformen har att beakta rättssäkerhetens krav, förordar därför att det nuvarande uttrycket behålls. Lagrådets uttalanden understryker hur svårt det är att i lagtext slå fast hur domstolen bör förfara i det fallet att den tilltalade uteblir från en huvudförhandling i brottmål. Som regeringen angav redan i lagrådsremissen kan man rikta kritik såväl mot den nuvarande lydelsen av lagtexten som mot den lydelse som föreslogs i lagrådsremissen. Med hänsyn till Lagrådets invändningar anser regeringen att det inte finns ett tillräckligt underlag för att nu ändra den gällande lydelsen. Det skall nämnas att rättegångsutredning (Dir 1999:62) sysslar med frågor om möjligheterna att avgöra tvistemål och brottmål på handlingarna i stället för efter huvudförhandling och att resultatet av utredningens arbete kan komma att minska antalet fall i vilka det blir aktuellt att avgöra ett brottmål i den tilltalades utevaro. Bestämmelsen om när mål får avgöras i den tilltalades utevaro skall föras in i en ny paragraf, 15 a §. Till följd härav bör 45 kap. 15 § andra stycket om kallelse till huvudförhandling ändras så, att hänvisning görs till 46 kap. 15 a § när det gäller erinran i kallelse om att målet kan komma att avgöras trots att den tilltalade uteblivit eller inställt sig endast genom ombud. Kravet på utevaro från två huvudförhandlingar i vissa fall För att rätten skall kunna döma till fängelse i den tilltalades utevaro krävs att han eller hon uteblivit en gång tidigare. Skälet för denna reglering är att den tilltalade, med hänsyn till fängelsestraffets ingripande natur, genom att utebli från ett tidigare förhandlingstillfälle har visat sin bristande vilja att delta i rättegången (prop. 1981/82:105 s. 7). Arbetsgruppen har föreslagit att detta krav skall tas bort. Som tidigare framhållits är det enligt nuvarande reglering ett grundläggande krav för att ett mål över huvudtaget skall få tas till huvudförhandling och avgöras i den tilltalades utevaro att utredningen i målet ger tillräckligt underlag för en från rättssäkerhetssynpunkt godtagbar dom (se angiven prop. s. 7). Denna förutsättning påverkas inte av det antal gånger den tilltalade har uteblivit. Att den tilltalade även uteblivit från ett rättegångstillfälle för huvudförhandling i målet medför ju inte att saken kan utredas mer tillfredsställande.