prop · GO03138 · 2001-01-01 00:00:00 — Begreppet "stadigvarande bruk" är avsett att ha samma innebörd som i 2 kap. 1 § jordabalken (jfr även "stadigvarande betydelse" i 14 kap. 1 § jordabalken). torde servitutet ge den härskande fastighetens ägare en fullständig dispositionsrätt till anläggningen, t.ex. en rätt att exklusivt nyttja ett garage på den tjänande fastigheten. Anläggningen kan dock överföras även om den fortfarande fyller en viss funktion för den fastighet som den dittills har hört till. Överföringen skall avse "byggnader eller andra anläggningar som avses i 2 kap. 1 § jordabalken". Det innebär att det skall vara fråga om s.k. omedelbara fastighetstillbehör. Till omedelbara fastighetstillbehör räknas byggnader, ledningar och andra anläggningar, t.ex. transportanordningar (såsom räler och syllar till järnvägsspår). Föremål som avses i 2 kap. 2 § jordabalken, s.k. medelbara fastighetstillbehör (byggnadstillbehör), kan däremot inte överföras separat utan endast tillsammans med det omedelbara fastighetstillbehör som de utgör en del av. Vissa slag av omedelbara fastighetstillbehör, nämligen på rot stående träd och andra växter samt naturlig gödsel, faller också utanför paragrafens tillämpningsområde. Före överföringen har anläggningen normalt utgjort tillbehör till den fastighet där den är belägen (jfr 2 kap. 1 § första stycket jordabalken). Genom överföringen blir den tillbehör till den härskande fastigheten i servitutsförhållandet. Beslutet om överföring kan dock avse även en anläggning som före överföringen har hört till en annan fastighet, nämligen den härskande fastigheten i ett annat servitutsförhållande (jfr 2 kap. 1 § andra stycket jordabalken). Anläggningen kan då överföras till en tredje fastighet under förutsättning att denna fastighet får ett servitut i den fastighet där anläggningen är belägen. Det tidigare servitutet måste då upphävas till den del det avser den aktuella anläggningen. Överföringen utgör en fastighetsbildningsåtgärd och får därför genomföras endast om de förutsättningar som allmänt gäller för fastighetsbildning är uppfyllda. skall alltså tillämpa de allmänna lämplighets- och planvillkoren i 3 kap. fastighetsbildningslagen. För åtgärden gäller vidare, i tillämpliga delar, de allmänna bestämmelserna om fastighetsreglering i 5 kap. fastighetsbildningslagen. Rätt att påkalla åtgärden har sålunda, enligt 5 kap. 3 §, ägare av en fastighet som berörs av åtgärden. Bestämmelserna i den paragrafen om att även andra än sakägare i vissa fall får göra ansökan torde dock sakna betydelse i fråga om överföring av fastighetstillbehör. Av 5 kap. 5 § följer att åtgärden får genomföras endast om den är nödvändig för att en fastighet som tillhör sökanden skall förbättras. Kravet på att sökandens fastighet skall förbättras innebär att åtgärden skall bedömas leda till en ökning av fastighetens värde. Av särskild betydelse är bestämmelserna i 5 kap. 4 § fastighetsbildningslagen. Där uppställs som förutsättning för fastighetsreglering att "lämpligare fastighetsindelning eller eljest mera ändamålsenlig markanvändning vinnes" samt att fördelarna härav överväger de kostnader och olägenheter som regleringen medför ("båtnadsvillkoret"). Bestämmelsen är i och för sig dispositiv (se 5 kap. 18 §). Den får emellertid till följd att, om anläggningens ägare motsätter sig åtgärden, denna får vidtas enbart om den leder till en mera ändamålsenlig användning av marken. Enbart det förhållandet att den härskande fastigheten har ett behov av att nyttja anläggningen är inte tillräckligt, om behovet av ett ändamålsenligt nyttjande tillgodoses redan genom servitutet. Därutöver krävs att själva överföringen har en påvisbar positiv betydelse för det framtida nyttjandet av fastigheten. Denna positiva betydelse kan vara en följd av ökade möjligheter till ett rationellt och tryggat utnyttjande av fastigheten eller undanröjandet av skilda slag av olägenheter. Som regel framträder nyttoeffekten i ett, totalt sett, ökat fastighetsvärde. Vidare fordras att fördelarna av åtgärden överväger de kostnader och olägenheter som åtgärden medför. Om nyttoeffekten helt balanseras av tillkommande kostnader, t.ex. därför att den avträdande fastigheten tvingas bygga en ny anläggning för den egna fastighetens behov, får åtgärden alltså inte företas. Enligt 5 kap. 8 § skall vid fastighetsreglering iakttas att varje i regleringen ingående fastighet får sådan sammansättning och utformning att den inte i mindre mån än före regleringen lämpar sig för det ändamål som den är avsedd att användas för. En följd av bestämmelsen är att överföring inte kan ske om den skulle minska möjligheterna att använda den tjänande fastigheten för dess avsedda ändamål. Bestämmelsen utgör dock inte något hinder mot ett beslut om överföring, om den berörde fastighetsägaren har samtyckt till denna (se 5 kap. 18 §). Av 5 kap. 10 § följer att ersättning skall utgå till den tjänande fastighetens ägare, om åtgärden medför att den tjänande fastigheten minskar i värde. Ersättningen får bestämmas enligt sedvanliga principer, antingen genom s.k. vinstdelning (jfr 5 kap. 10 a § tredje stycket) eller - om såväl marken som anläggningen skulle ha kunnat tas i anspråk genom expropriation eller liknande tvångsförvärv - enligt expropriationslagens regler (jfr 5 kap. 10 a § första och andra styckena). Ersättningsbestämmelserna är dock dispositiva (se 5 kap. 18 §). Normalt torde sakägarna därför komma att träffa överenskommelse om ersättningsbeloppets storlek eller om att ingen ersättning skall utgå. skall då inhämta medgivande från eventuella panthavare i fastigheten, såvida inte regleringen kan anses vara väsentligen utan betydelse för dessa (se 5 kap. 18 §). Om ersättning skall utgå, skall lantmäterimyndigheten upprätta en avräkning enligt 5 kap. 15 §. Svarar fastigheten för fordran, skall myndigheten se till att ersättningen betalas till för att sedan fördelas av , om inte regleringen kan anses vara väsentligen utan betydelse för panthavarna eller dessa har medgett att ersättningen betalas direkt till fastighetsägaren (se 5 kap. 16 §). Efter förslag av Lagrådet har i styckets andra mening klargjorts vilka verkningar som ett beslut om överföring av fastighetstillbehör har när det gäller äganderätten till byggnaden eller anläggningen. Andra och tredje styckena I 5 kap. 7 § finns bl.a. bestämmelser om överföring av mark tillsammans med byggnad. Enligt den paragrafen får fastighetsreglering inte genomföras så att mark tillsammans med byggnad som finns på marken överförs till en annan fastighet. Under förutsättning att väsentlig olägenhet inte uppkommer för sakägare, får enligt paragrafens andra stycke marken dock överföras om byggnaden har endast obetydligt värde eller om överföringen i betydande mån underlättar möjligheterna att åstadkomma en ändamålsenlig fastighetsindelning. Bestämmelserna i 5 kap. 7 § utgör inte heller hinder mot regleringen om berörda fastighetsägare har medgett åtgärden (se 5 kap. 18 §). Bestämmelserna i 5 kap. 7 § är emellertid inte direkt tillämpliga vid överföring av fastighetstillbehör. I stället har motsvarande reglering tagits in i andra stycket i förevarande paragraf. Som huvudregel får alltså en byggnad inte överföras annat än om det inte uppkommer väsentlig olägenhet för någon sakägare. Ytterligare en förutsättning är att byggnaden har ett endast obetydligt värde eller överföringen i betydande mån förbättrar möjligheterna att åstadkomma en ändamålsenlig markanvändning. Rekvisitet "ändamålsenlig markanvändning" har här samma betydelse som i 5 kap. 4 § andra stycket. Såsom framgår av tredje stycket får byggnaden likväl överföras om de sakägare vars rätt berörs samtycker till det. 10 kap. 5 § Bestämmelserna om bildande av samfällighet och servitut genom fastighetsreglering och om överföring av byggnader eller andra anläggningar genom fastighetsreglering tillämpas också vid avstyckning, när det gäller förhållandet mellan styckningsdelarna. Vid avstyckning av ägovidd från fastighet som har del i samfälld väg kan styckningslotten såsom servitut i stamfastigheten tilläggas rätt att nyttja vägen. Sådant servitut får dock ej bildas, om styckningslottens behov av väg kan tillgodoses bättre på annat sätt. (Jfr 10 kap. 5 § fastighetsbildningslagen i promemorians förslag respektive utkastet till lagrådsremiss.) Paragrafens första stycke har kompletterats så att bestämmelserna om överföring av fastighetstillbehör (se 7 kap. 14 §) har gjorts tillämpliga också vid avstyckning. Detta gör det möjligt att ta upp frågan om överföring av fastighetstillbehör från stamfastigheten till styckningslotten eller vice versa inom ramen för avstyckningen. Åtgärderna överföring av fastighetstillbehör och bildande av servitut kan därmed hanteras likformigt i bl.a. beslutsredovisningen. 11 kap. 6 § Bestämmelserna om bildande av samfällighet och servitut genom fastighetsreglering och om överföring av byggnader eller andra anläggningar genom fastighetsreglering tillämpas också vid klyvning, när det gäller förhållandet mellan klyvningslotterna. som på grund av beskaffenheten eller läget ej kan värderas med tillräcklig säkerhet eller som har så lågt värde att kostnaderna för delning av marken ej står i rimligt förhållande till värdet får avsättas som samfälld för klyvningslotterna, även om det ej är tillåtet enligt 6 kap. 1 §. (Jfr 11 kap. 6 § fastighetsbildningslagen i promemorians förslag respektive utkastet till lagrådsremiss.) Paragrafens första stycke har kompletterats så att bestämmelserna om överföring av fastighetstillbehör (se 7 kap. 14 §) gjorts tillämpliga också vid klyvning. Detta gör det möjligt att ta upp frågan om överföring av fastighetstillbehör från en klyvningslott till en annan inom ramen för klyvningen. Åtgärderna överföring av fastighetstillbehör och bildande av servitut kan därmed hanteras likformigt i bl.a. beslutsredovisningen. 14 kap. 1 § får genom fastighetsbestämning pröva frågor om 1. hur fastighetsindelningen är beskaffad, 2. huruvida ett servitut eller en ledningsrätt gäller och vilket omfång rätten har, och 3. huruvida byggnader eller andra anläggningar hör till en fastighet enligt 2 kap. 1 § jordabalken. I fråga om servitut för vattenverksamhet som har tillkommit med stöd av eller motsvarande äldre lagstiftning får fastighetsbestämning enligt första stycket endast avse servitut enligt 28 kap. 10 § eller motsvarande äldre bestämmelser. En fråga om fastighetsbestämning får tas upp till prövning, om 1. det behövs vid en fastighetsbildningsförrättning, 2. lantmäterimyndigheten har förordnat om det enligt 15 § ledningsrättslagen (1973:1144) eller 17 § anläggningslagen (1973:1149), 3. en sakägare har ansökt om det, eller 4. en kommun har ansökt om det och ansökan gäller ett område med detaljplan eller områdesbestämmelser eller ett område för vilket fråga har väckts om att upprätta en sådan plan eller sådana bestämmelser. En ansökan enligt tredje stycket 3 eller 4 får dock inte prövas om det är uppenbart att frågan saknar betydelse för sökanden. Om ansökan gäller fastighetsbestämning av servitut får den inte heller prövas om servitutet har tillkommit på annat sätt än vid avvittring eller enligt lagstiftningen om fastighetsbildning eller enskilda vägar eller enligt anläggningslagen eller 28 kap. 10 § eller motsvarande äldre bestämmelser. (Jfr 14 kap. 1 § fastighetsbildningslagen i utkastet till lagrådsremiss.) I paragrafen har införts en bestämmelse om att fastighetsbestämning får ske för att pröva frågor om vissa föremål (byggnader eller andra anläggningar) utgör fastighetstillbehör enligt 2 kap. 1 § jordabalken eller ej. Den frågan har behandlats i avsnitt 10. Paragrafen har dessutom omarbetats redaktionellt. I paragrafens första stycke regleras vad som kan prövas genom fastighetsbestämning. Punkterna 1 och 2 överensstämmer med gällande rätt. Punkten 3 är ny och ger lantmäterimyndigheten möjlighet att genom fastighetsbestämning pröva om en byggnad eller annan anläggning utgör ett s.k. fastighetstillbehör. Myndigheten kan alltså genom ett rättskraftigt beslut avgöra om ett sådant föremål hör till en viss fastighet på det sätt som anges i 2 kap. 1 § jordabalken. Vid en sådan prövning kan det bli nödvändigt att prejudiciellt bedöma vem som är ägare till det aktuella föremålet. Myndighetens beslut skall emellertid inte vara något ställningstagande i ägandefrågan utan endast innehålla ett uttalande om det aktuella föremålet enligt 2 kap. 1 § jordabalken hör till en viss fastighet eller ej. Finner myndigheten att föremålet utgör lös egendom eller att det visserligen utgör fastighetstillbehör men har karaktär av byggnadstillbehör, skall myndigheten endast konstatera att det inte hör till fastigheten enligt 2 kap. 1 §. En begäran om att myndigheten skall pröva om ett visst föremål utgör fastighetstillbehör enligt 2 kap. 2 § jordabalken (byggnadstillbehör) skall myndigheten över huvud taget inte ta upp till prövning. I andra stycket finns en bestämmelse som begränsar möjligheterna att genom fastighetsbestämning pröva frågor om vissa servitut. Bestämmelsen överensstämmer med gällande rätt. Av tredje stycket framgår vem som är behörig att initiera en fråga om fastighetsbestämning och under vilka förutsättningar frågan får prövas. Punkten 1 överensstämmer med gällande rätt. Punkten 2 är ny och ansluter till de nya bestämmelserna i 15 § ledningsrättslagen och 17 § anläggningslagen. Av bestämmelsen följer att lantmäterimyndigheten, om den vid en förrättning enligt ledningsrättslagen eller anläggningslagen har förordnat att fastighetsbestämning skall ske, utan vidare kan pröva frågan enligt bestämmelserna i fastighetsbildningslagen. Punkterna 3 och 4, som kompletteras av fjärde stycket, överensstämmer i sak med gällande rätt. I punkten 3 används därför, liksom i gällande lagtext, begreppet "sakägare". Begreppet finns inte definierat i fastighetsbildningslagen men har klargjorts genom förarbetsuttalanden och praxis. Det har därvid kommit att inriktas på fastighetsägare och, i viss utsträckning, nyttjanderättshavare (jfr 5 kap. 34 § fastighetsbildningslagen). Vad gäller fastighetsbestämning för prövning av om ett föremål hör till en fastighet eller ej kan det vara naturligt att tillämpa ett vidare sakägarbegrepp och anse även den som utan att vara fastighetsägare gör anspråk på äganderätt till föremålet såsom sakägare. En särskild fråga är i vilken utsträckning en lantmäterimyndighet kan pröva en fråga om fastighetsbestämning beträffande viss anläggning som det pågår en tvist om vid allmän domstol. Det anses att vissa allmänna processrättsliga grundsatser är tillämpliga vid fastighetsbestämning. Hit hör bestämmelsen i 13 kap. 6 § om s.k. litis pendens, dvs. förbudet för en domstol att ta upp en fråga som redan är föremål för domstolsprövning. kan därför inte genom fastighetsbestämning pröva en fråga om fastighetstillbehör som redan är föremål för prövning i domstol. En domstol kan å andra sidan, sedan en ansökan om fastighetsbestämning har anhängiggjorts, inte pröva motsvarande fråga i ett tvistemål. Bestämmelsen om litis pendens är dock inte tillämplig, om de frågor som prövas inte kan anses avse samma sak. En talan i domstol om bättre rätt till en viss egendom utgör därför inte hinder mot en fastighetsbestämning som gäller frågan om egendomen utgör fastighetstillbehör. Av bl.a. processekonomiska skäl kan det dock vara lämpligt att lantmäterimyndigheten i avvaktan på den pågående prövningen i domstolen låter fastighetsbestämningsfrågan vila. 14.3 Förslaget till lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144) 12 a § får besluta att sådana byggnader eller andra anläggningar, som enligt 2 kap. 1 § jordabalken hör till en fastighet och som är ägnade för stadigvarande bruk vid utövandet av ledningsrätten, inte längre skall höra till fastigheten. För ett sådant beslut krävs att åtgärden leder till ett mer ändamålsenligt utnyttjande av ledningsrätten och att fördelarna av åtgärden överväger de kostnader och olägenheter som den medför. Genom ett beslut enligt första stycket övergår äganderätten till anläggningen till innehavaren av ledningsrätten. Om det föreligger ett förordnande enligt 1 § andra stycket andra meningen, gäller vad som sägs i 2 kap. 1 § andra stycket jordabalken även anläggningen (Jfr 12 a § ledningsrättslagen i promemorians förslag respektive utkastet till lagrådsremiss.) Paragrafen är ny. Dess första stycke ger möjlighet att i rättsligt avseende avskilja viss anläggning från den fastighet som den dittills har utgjort tillbehör till. Ett sådant beslut innebär - såsom framgår av andra stycket - även en äganderättsövergång. Frågan har behandlats i avsnitt 7. Bestämmelserna kan tillämpas på anläggningar som är ägnade att användas vid utövandet av en ledningsrätt. Det skall alltså vara fråga om ledningar i ledningsrättslagens bemärkelse. I begreppet ledning ingår även sådana för dess ändamål erforderliga anordningar som transformatorer, pumpstationer och andra tillbehör (jfr 3 §). Ledningarna skall vara ägnade "för stadigvarande bruk", dvs. egendomen skall tillgodose ett inte enbart övergående behov. Ytterligare en förutsättning är att det är fråga om en "anläggning som enligt 2 kap. 1 § jordabalken hör till en fastighet". Det innebär att anläggningen skall vara ett s.k. fastighetstillbehör (jfr 2 kap. 1 § jordabalken). Föremål som avses i 2 kap. 2 § jordabalken, s.k. medelbara fastighetstillbehör (byggnadstillbehör), omfattas inte av bestämmelsen. Ledningar och därtill hörande anordningar som är integrerade i byggnader och avsedda för byggnadens bruk faller därför utanför bestämmelsens tillämpningsområde. Sådana anordningar kan frigöras från fastigheten endast tillsammans med byggnaden i övrigt. Beslutet skall ha den innebörden att anläggningen "inte längre skall höra till fastigheten". Det rättsliga bandet till den fastighet som den dittills har hört till bryts alltså. Anläggningen får som huvudregel karaktär av lös egendom och kommer att vara knuten till den upplåtna ledningsrätten (jfr 35 §). Enligt 2 kap. 1 § andra stycket andra meningen jordabalken gäller emellertid att ledning för vilken har beviljats ledningsrätt får karaktär av fastighets-tillbehör, om det vid en förrättning enligt ledningsrättslagen har förordnats att ledningsrätten skall höra till en viss fastighet. Bestämmelsen medför att när ett sådant förordnande har meddelats (se 1 § andra stycket andra meningen ledningsrättslagen), ledningen blir tillbehör till den aktuella fastigheten. Lagrådet har, under hänvisning till denna situation, förordat att det i paragrafen klargörs vart anläggningen i fortsättningen hör. Lagtexten har därför kompletterats. Regeringen har därvid valt en annan lagteknisk lösning än den som Lagrådet har föreslagit. I andra stycket andra meningen har sålunda fastslagits att, om det föreligger ett förordnande enligt 1 § andra stycket andra meningen, vad som sägs i 2 kap. 1 § andra stycket jordabalken gäller även anläggningen, dvs. anläggningen blir då tillbehör till den fastighet som förordnandet gäller. Så blir fallet oavsett om förordnandet har beslutats före beslutet om frigörande, i anslutning till beslutet eller . kan fatta beslut om frigörande av fastighetstillbehör även om ägaren av den fastighet till vilken anläggningen dittills har hört inte har lämnat sitt medgivande. Detta förutsätter dock, som framgår av första stycket andra meningen, att åtgärden leder till en mer ändamålsenlig användning av ledningsrätten och att fördelarna av åtgärden överväger de kostnader och olägenheter som den är förenad med. En fråga om en åtgärd enligt 12 a § utgör en ledningsrättsfråga (jfr 1 och 15 §§) och skall handläggas enligt bestämmelserna i ledningsrättslagen. Det innebär bl.a. att frågan skall behandlas vid en förrättning. Frågan kan tas upp antingen vid den förrättning då ledningsrätten upplåts eller vid en senare förrättning (jfr 34 a §). Åtgärden skall redovisas i ett ledningsbeslut, se 22 §. Beträffande frågor om ersättning, se 13 §. 13 § I fråga om ersättning för upplåtelse och inlösen enligt 12 § eller åtgärd enligt 12 a § tillämpas 4 kap. expropriationslagen (1972:719). Vid tillämpningen av 4 kap. 3 § expropriationslagen skall tiden för värdestegringen räknas före det att ansökan om ledningsförrättningen gjordes eller lantmäterimyndigheten enligt 7 kap. 11 § fastighetsbildningslagen (1970:988) förordnade om prövning enligt ledningsrättslagen. Är innehavare av en rättighet som minskar en fastighets värde berättigad till ersättning, skall det värde som tillgodoräknas fastighetens ägare enligt första stycket minskas med det belopp som motsvarar den värdeminskning för fastigheten som rättigheten inneburit. Om det värde som skall tillgodoräknas fastighetens ägare inte kan minskas utan att skada uppkommer för innehavaren av en fordran med bättre rätt, minskas i stället ersättningen till rättighetshavaren med motsvarande belopp. (Jfr 13 § ledningsrättslagen i promemorians förslag respektive utkastet till lagrådsremiss.) Paragrafen reglerar frågor om ersättning i samband med ledningsrättsförrättningar. Frågor om ersättning har behandlats i avsnitt 9. Paragrafens första stycke har kompletterats så att de nuvarande ersättningsreglerna i ledningsrättslagen blir tillämpliga även vid frigörande av fastighetstillbehör enligt 12 a §. Den nya bestämmelsen innebär att ersättning skall utgå enligt bestämmelserna i 4 kap. expropriationslagen. Bestämmelsen är dock dispositiv. Sakägarna kan alltså träffa överenskommelse om den ersättning som skall utgå eller om att ingen ersättning skall utgå. skall då inhämta medgivande från eventuella panthavare i fastigheten, såvida inte regleringen kan anses vara väsentligen utan betydelse för dessa (se 14 §). Om ersättning skall utgå, skall lantmäterimyndigheten se till att ersättningen betalas till för att sedan fördelas av , såvida inte åtgärden kan anses vara väsentligen utan betydelse för panthavarna eller dessa har medgett att ersättningen betalas direkt till fastighetsägaren (se 30 § andra stycket). Om ersättning skall betalas men så inte sker, blir bestämmelserna i 30, 30 a och 31 §§ tillämpliga. Det innebär bl.a. att beslutet om ersättning kan verkställas enligt utsökningsbalkens bestämmelser samt att beslutet om överföring förfaller om inte ersättningen har betalats eller verkställighet har begärts efter det att ersättningsbeslutet vann laga kraft. En fråga om ledningsrätt kan tas upp dels efter ansökan, dels efter ett förordnande av lantmäterimyndigheten vid fastighetsreglering (se 15 § första stycket ledningsrättslagen och 7 kap. 11 § fastighetsbildningslagen). Enligt paragrafens hittillsvarande lydelse skall i förevarande sammanhang den s.k. presumtionstidpunkten vid tillämpningen av 4 kap. 3 § expropriationslagen vara dagen innan ledningsförrättningen "påkallades". I lagrådremissen föreslogs att detta uttryck skulle bytas ut mot "begärdes". Lagrådet har påpekat att ordet "begärdes" knappast täcker det fallet att ledningsrättsförrättningen blivit påkallad av lantmäterimyndighetens förordnande. Lagrådet har därför förordat att det uttryckligen anges vilken presumtionstidpunkten skall vara i ett sådant fall. Med anledning därav har i första stycket andra meningen klargjorts att tiden för värdestegringen skall räknas före det att ansökan om ledningsförrättningen gjordes eller lantmäterimyndigheten enligt 7 kap. 11 § fastighetsbildningslagen förordnade om prövning enligt ledningsrättslagen. I övrigt har det i paragrafen gjorts vissa språkliga ändringar. 14 § Om de fastighetsägare och andra sakägare vilkas rätt berörs medger det, får avsteg göras från följande bestämmelser i denna lag: 6 §, såvitt den innebär skydd för enskilt intresse, 12 § första stycket, 12 a § första stycket andra meningen, och 13 §. Svarar fastighet för fordran, får avsteg från 13 § med stöd av ägarens samtycke ske endast om även fordringens innehavare medger det.