prop · GP0364 · 2001-12-05 00:00:00 — För att ett varukännetecken skall anses inarbetat fordras att kännetecknet i inom en betydande del av den krets till vilken det riktar sig är känt som beteckning för de varor eller tjänster som tillhandahålls under kännetecknet. Den faktiska använd- ningen har således betydelse också när det gäller skyddet för inarbetade varukännetecken. Enligt regeringens förslag kan varumärkesrättsligt skydd för inarbetade varukännetecken upprätthållas inte minst genom möjligheten till passivt saluhållande av varan. Förslaget torde således inte i någon större utsträckning försvåra möjligheterna att upprätthålla skyddet för ett varukännetecken som är inarbetat. Regeringen vill i sammanhanget erinra om att varumärkeslagen inte ger någon ovillkorlig rätt att använda ett registrerat eller inarbetat känne- tecken. Den ensamrätt som ges i och med registreringen eller inarbet- ningen är endast ett skydd mot att någon annan använder ett med varu- kännetecknet förväxlingsbart kännetecken. I förarbetena till varumär- keslagen sägs att en registrering endast är befogad i den omfattning mär- ket faktiskt begagnas. Detta innebär emellertid inte att en rätt att använda varumärket efter registrering avsågs. Som syften bakom införandet av användningstvånget angavs i stället att det behövdes för att motverka sådana obefogade registreringar (registrering av s.k. defensivmärken) som lett till att varumärkesregistret var överfullt, och för att motverka att näringsidkare i rent affärssyfte registrerade märken i omfattande skala utan att använda dem med syftet att sälja rättigheterna mot dryg ersätt- ning (se prop. 1960:167, s. 148 f.). Sammanfattningsvis anser regeringen sålunda att en lagstiftning enligt förslaget inte kommer i konflikt med varumärkesrättsliga regler. En central del av EG-samarbetet utgörs av den inre marknaden som är ett område utan inre gräns med fri rörlighet för varor, tjänster, personer och kapital. Reglerna beträffande den fria rörligheten för varor innebär ett avskaf- fande av både tullar och avgifter samt kvantitativa restriktioner och åt- gärder med motsvarande verkan mellan medlemsstaterna. En särskild betydelse i sammanhanget har artikel 28 och 30 i EG-fördraget. Enligt artikel 28 är kvantitativa importrestriktioner samt åtgärder med motsva- rande verkan i princip förbjudna mellan medlemsstaterna. Avgörande för bedömningen är inte utformningen av åtgärden utan den verkan åtgärden har. Den närmare innebörden av uttrycket åtgärder med motsvarande verkan har preciserats i det s.k. Dassonville-målet (mål C-8/74 Dasson- ville, 1974, s. 837). I det målet uttalade att med ut- trycket avses alla åtgärder som direkt eller indirekt, faktiskt eller poten- tiellt kan hindra handeln inom gemenskapen. Domstolen har vidare tolkat definitionen så att en vara som lagligen tillverkas och marknadsförs i en medlemsstat skall ha fritt inträde i alla medlemsstater. I Cassis de Dijon-målet (mål 120/78 mot Bundes- monopolverwaltung für Branntwein, 1979, s. 649) slog EG-dom- stolen dock fast att artikel 28 inte hindrar medlemsstaterna från att, inom områden som inte har harmoniserats, vidta icke-diskriminerande åtgärder som syftar till att säkerställa tvingande allmänna intressen, under förut- sättning att åtgärderna vid en samlad bedömning kan anses rimliga. Enligt artikel 30 i EG-fördraget stadgas vidare att bestämmelsen i arti- kel 28 inte skall hindra sådana förbud eller restriktioner som grundas på hänsyn till bl.a. intresset att skydda människors hälsa och liv. Sådana förbud eller restriktioner får aldrig utgöra medel för godtycklig diskrimi- nering eller innefatta en förtäckt begränsning av handeln mellan med- lemsstaterna. Åtgärderna måste vara nödvändiga och får inte heller gå längre än vad som behövs. Åtgärden måste alltså vara utformad propor- tionellt mot det mål som eftersträvats. I det s.k. Gourmet-målet (mål C-405/98 mot , 2001, I-1795) inhämtade förhandsbesked om huruvida artiklarna 30 eller 59 (nu artikel 28 och 49 EG i ändrad lydelse) skall tolkas så att de utgör hinder för ett generellt förbud mot alkoholreklam och i sådant fall huru- vida ett förbud kan anses befogat och proportionellt för att skydda män- niskors hälsa och liv. uttalade i domen att det står klart att bestämmelser som begränsar möjligheterna att göra reklam för alkohol- haltiga drycker i syfte att motverka alkoholmissbruk bidrar till att skydda folkhälsan men att det härutöver krävs att åtgärden står i proportion till det eftersträvade målet och att den varken utgör ett medel för godtycklig diskriminering eller innefattar en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna, för att det hinder som uppstår på grund av åtgärden skall anses vara motiverat. fann slutligen att bedömningen av huruvida den aktuella åtgärden är proportionerlig förutsätter en under- sökning av de faktiska och rättsliga omständigheterna som kännetecknar förhållandena i den berörda medlemsstaten och att den nationella dom- stolen var bättre skickad än att göra denna undersökning. Syftet med den nya bestämmelsen är att möjligheten att genom olika marknadsföringsåtgärder främja avsättningen av tobaksvaror skall minska, vilket i sin tur kan antas reducera tobakskonsumtionen i . Folkhälsan skulle därmed förbättras. Det intresse som ligger bakom den föreslagna lagstiftningen utgör således ett sådant intresse som enligt artikel 30 kan åberopas till stöd för nationella åtgärder som be- gränsar den fria rörligheten för varor. Förslaget kan enligt Cassis de Dijon-principen också motiveras av konsumentskyddet, vilket utgör ett tvingande behov som måste tillgodoses. Flera skäl talar enligt regeringen för att de aktuella begränsningarna i rätten till marknadsföring under alla omständigheter kan motiveras med hänvisning till innehållet i artikel 30 eller innebörden av Cassis de Dijon-principen. Enligt regeringen är den föreslagna regleringen såväl nödvändig som proportionell i förhållande till det eftersträvade målet, dvs. att minska tobakskonsumtionen. Däremot är det enligt regeringens uppfattning ytterst tveksamt om undan- tagsbestämmelserna med framgång skulle kunna åberopas till stöd för en Prop. 2001/02:64 lagstiftning med ett vidare tillämpningsområde, och som skulle innefatta förbud även mot passivt saluhållande av ifrågavarande varor eller längre gående begränsningar för marknadsföringen av varorna vid säljställena. Den föreslagna lagstiftningen aktualiserar också frågan om förenlig- heten med EG-fördragets bestämmelser om fri rörlighet för tjänster (arti- kel 49). Bland de allmänna intressen som har erkänts av när det gäller begränsningar av ett fritt tjänsteutbyte finns bl.a. konsu- mentskyddet. De allmänna principer som regeringen har redogjort för ovan är tillämpliga också på prövning av förenligheten av nationella bestämmelser med artikel 49. Det innebär bl.a. att propor- tionalitetsprincipen tillämpas. Lagstiftningen innebär inte ett totalt förbud mot användningen av vissa varukännetecken utan är begränsad till att gälla användningen i kommer- siella annonser i vissa medier. Med hänsyn härtill bör den enligt rege- ringen inte strida mot artikel 49. I likhet med vad som anförts ovan om undantag från principen om den fria rörligheten för varor kan regleringen motiveras med hänvisning till skyddet för hälsa eller liv eller till konsu- mentskyddet. 5.7Överväganden avseende vissa andra reklamformer Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon lagstiftning med restriktioner för produktplacering och förfaranden som innebär att tobaksnamn omnämns i tidningsartiklar. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte yttrat sig i frågan. Skälen för regeringens bedömning: Produktplacering innebär att t.ex. cigaretter efter överenskommelse används som rekvisita i filmer eller televisionsprogram. En form av marknadsföring som ligger nära produktplacering är när namnet på en tobaksvara omnämns i tidnings- artiklar. Dessa former av marknadsföring förekommer inte i i någon större omfattning när det gäller tobaksvaror. När det gäller produktplaceringen är det för det första fråga om marknads- föring i filmer och i TV-program som omfattas av upphovsrättsliga reg- ler. En lagstiftning med förbud eller andra begränsningar när det gäller möjligheten att visa t.ex. rökande personer i filmer skulle, oavsett om det gäller utländska eller svenska filmproduktioner, komma i konflikt med grundläggande regler på det upphovsrättsliga området. För det andra skulle en reglering av marknadsföring genom produktplacering medföra avsevärda tillämpningsproblem. Det skulle t.ex. bereda svårigheter att avgränsa produktplaceringen av tobaksvaror, dvs. förfaranden som har sin grund i en affärsöverenskommelse mellan produktionsbolaget och ett tobaksföretag, från situationer där en tobaksvara slumpvis förekommer i en film. Och att genom lagstiftning förbjuda förekomsten av tobaksvaror i filmproduktioner över huvud taget kan knappast komma i fråga. tredje kan det sättas i fråga om det är möjligt att inom ramen för grund- lagsskyddet ingripa mot en så pass svårdefinierad och opreciserad förete- Prop. 2001/02:64 else som är i fråga. Inte heller i fråga om förfaranden som innebär att namn på tobaksvaror omnämns i tidningsartiklar föreslås någon lagstiftning. Förbud eller be- gränsningar för sådana förfaranden skulle medföra svåra tillämpnings- problem av samma slag som redovisats ovan beträffande förbud mot produktplacering. Gränsen mellan det tryckfrihetsrättsligt skyddade inne- hållet i redaktionell text och texten i övrigt skulle vara svår att dra. Ett förbud mot omnämnandet i redaktionell text av namnet på en tobaksvara skulle dessutom innebära ett omfattande ingrepp i tryckfriheten. 5.7.2Skyltreklam på säljställen m.m. Regeringens bedömning: bör få i uppdrag att till- sammans med lämna förslag till ytterligare begränsningar av reklam för tobaksvaror vid säljställen för sådana varor och överväga vilka åtgärder som kan behöva vidtas för att be- gränsa tobaksbolags marknadsföring genom s.k. tobaksfester. Utredningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak med rege- ringens. Remissinstanserna: Ett flertal av de instanserna som tillstyrkt utred- ningens förslag vad gäller förbud mot indirekt tobaksreklam har före- språkat mer långtgående förbud mot tobaksreklam. , Läkare mot tobak, Lärare mot tobak, Förbun- det En Rökfri Generation, och Cancerfonden. Skälen för regeringens bedömning: I Tobaks- och alkoholreklam- utredningens betänkande (SOU 1976:63), som föregick tobaksreklam- lagen, framhölls det att en reglering av tobaksreklamen borde utgå från två principer. Den ena principen är att de grupper av befolkningen som använder tobak måste i ändamålsenliga former få tillgång till relevant produktinformation. Den andra principen är att man av näringsidkarna bör kräva stark begränsning och återhållsamhet såväl när det gäller reklamens spridningsvägar m.m. som när det gäller andra marknads- föringsmetoder. Att de som använder tobak måste få tillgång till relevant produkt- information är en princip som bör beaktas så länge handeln med tobaks- varor är i princip fri. Det kan i linje härmed göras gällande att det också i vart fall i den utsträckning som nuvarande lagstiftning medger bör få förekomma skyltar med tobaksreklam samt även annan sådan reklam utanför och på säljställen; reklam på säljställen, som redan enligt nuva- rande lagstiftning är föremål för vissa begränsningar, är i princip den enda kvarvarande, tillåtna reklamformen för tobaksvaror. Mot ytterligare restriktioner för denna reklam kan dessutom åberopas att det vore inkon- sekvent att förbjuda all reklam, inklusive den som förekommer på sälj- ställen, så länge handeln med den produkt som reklamen avser är i prin- cip helt fri. Häremot kan emellertid invändas följande. har det varit ett mål för statsmakterna att minska tobakskonsumtionen hos befolk- Att helt förbjuda handeln med tobaksvaror förefaller i samman- hanget emellertid knappast vara ett alternativ i egentlig mening. Det kan Prop. 2001/02:64 däremot vara ett alternativ, bland flera, att begränsa möjligheterna till marknadsföring som innebär att försäljningen av tobaksvaror främjas. Sådana begränsningar kan ha en dämpande effekt på tobakskon- sumtionen. Det kan därför finnas anledning att överväga lagstiftnings- åtgärder som innebär ytterligare restriktioner i fråga om möjligheterna att marknadsföra tobaksvaror också på säljställen, inklusive på serverings- ställen som säljer tobaksvaror. Det kan vidare invändas att det på säljställen för tobaksvaror normalt tillhandahålls också andra varor än tobaksvaror och att dessa säljställen därför besöks även av andra kunder än sådana som avser att köpa tobaksvaror. Tobaksreklamen på säljställen kommer således att nå också andra konsumenter än tobakskonsumenter. Vad som har sagts nu talar också för att det finns anledning att överväga ytterligare begränsningar i möjligheten att marknadsföra tobaksvaror på säljställen. Det kan slutligen tilläggas att en lagstiftning med ytterligare restriktio- ner i möjligheten att marknadsföra tobaksvaror på säljställen inte med nödvändighet måste innebära ett totalt förbud mot sådan reklam. Ytter- ligare begränsningar i detta hänseende skulle kunna utformas på sådant sätt att rökares krav på relevant produktinformation inte eftersätts. Sammanfattningsvis anser regeringen att det finns skäl som talar för att begränsa tobaksreklamen också på säljställen ytterligare men att man vid utformningen av sådana begränsningar bör ta hänsyn dels till att det bör vara möjligt att lämna relevant produktinformation om tobaksvaror, dels till att begränsningarna måste harmonisera med övriga restriktioner på området. har tobaksbolag genomfört s.k. tobaksfester i syfte att lansera nya cigarettmärken. har utfärdat före- läggande enligt vilket ett tobaksbolag förbjöds att sända ut inbjudnings- kort försedda med logotyper för cigarettmärken. har även väckt talan hos och yrkat förbud för samma tobaksbolag att marknadsföra tobaksvaror i samband med s.k. tobaks- fester. Mot bakgrund av det anförda avser regeringen ge i uppdrag att tillsammans med lämna förslag till ytterligare begränsningar av reklam för tobaksvaror vid säljställen för sådana varor. Vidare bör tillsammans med närmare utreda och kartlägga omständigheterna kring s.k. tobaksfester, där nya tobaksvaror marknadsförs, som förekommit . I samband härmed bör även övervägas vilka åtgärder som kan behöva vidtas i lagstiftningen ur ett folkhälsoperspektiv. 6.1Regler om rökfria miljöer I tobakslagen (se prop. 1992/93:185) infördes ursprungligen rökförbud i lokaler avsedda för barnomsorg, skolverksamhet eller annan verksamhet för barn eller ungdom, i lokaler avsedda för hälso- och sjukvård, i lokaler avsedda för gemensamt bruk i bostäder och inrättningar med särskild Prop. 2001/02:64 service eller vård, och på färdmedel i inrikes kollektivtrafik eller i lokaler och andra utrymmen avsedda att användas av den som reser med sådana färdmedel. Vidare infördes i tobakslagen en skyldighet för hotell att ha vissa rökfria rum och för restauranger och andra serveringsställen med mer än femtio sittplatser att ha sittplatser i område där rökning är förbju- den, den så kallade 50-regeln. Innan tobakslagens reglering om rökfria miljöer fanns allmänna råd ut- färdade av Arbetarskyddsstyrelsen och vilka syftade till begränsningar av tobaksrökning. På arbetsplatser, såväl offentliga som privata, förekom frivilliga överenskommelser om begränsad rökning. En utvidgning av de rökfria miljöerna har gjorts genom tillägg i tobakslagen (SFS 1994:98, prop. 1993/94: 98) och omfattar rökförbudet även skolgårdar och motsvarande områden utomhus vid förskolor och fritids- hem, andra lokaler när en allmän sammankomst eller offentlig tillställ- ning anordnas och i lokaler som är avsedda att användas av den som deltar i sammankomsten eller tillställningen och i andra lokaler om all- mänheten har tillträde till lokalerna. I samband med dessa ändringar in- fördes även en skyldighet för arbetsgivare att se till att arbetstagare inte mot sin vilja utsätts för tobaksrök i arbetslokaler. Regeringens förslag: Restauranger eller andra serveringsställen skall ha ett eller flera områden där rökning är förbjuden. Regeringens bedömning: En särskild utredare bör tillsättas för att bland annat utreda förutsättningarna för ett rökförbud i restauranger och andra serveringsställen. förslag: Rökförbud införs i lokaler i restau- ranger och andra serveringsställen. Rökning tillåts i restauranger och andra serveringsställen i någon eller några delar av lokalerna som sär- skilts avsätts för detta. Servering eller annan verksamhet får inte bedrivas Rökning kan vidare endast tillåtas i ett rum varifrån röken inte sprids till övriga delar av lokalen. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker att restauranger och andra serveringsställen görs rökfria. menar att förslaget är utomordentligt ingrip- ande mot näringsidkare som driver rörelse inom restaurangbranschen. Hotell- och Restaurangföretagare samt Hotell- och Restaurang- facket anför att ett rökförbud eller särskilda avskilda rökavdelningar skulle ställa omöjliga krav på kontroll. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Sedan början av har en rad vetenskapliga rapporter sammankopplat exponering för tobaksrök i miljön med ökad risk för allvarliga sjukdomar. av cigarettröken går inte till rökaren själv utan till omgivningen. finner samma sorters skador av passiv rökning som av rökning, dvs. risk för luftvägssjukdomar, cancer i andningsvägarna, hjärt-kärlsjukdom, stroke m.m. Riskens storlek avgörs av koncentrationen av rök i luften och exponeringens längd och intensitet. dör fler än 500 personer av passiv rökning i vårt land. Personer med astma, allergi eller känsliga luftvägar drabbas ofta av mer eller mindre allvarliga symtom till följd av passiv rökning. Exponering för miljötobaksrök ger dock ofta upphov till olika slag av obehag och besvär även hos personer som inte är överkänsliga. Det gäller besvär som and- ningssvårigheter, nästäppa, hosta, rinnande ögon och huvudvärk. Tobaksrök innehåller över 4 000 olika kemiska ämnen, varav ungefär ett femtiotal är cancerframkallande. Ett par av dessa ämnen, när de före- kommer i annan form än i tobaksrök, är f.n. totalförbjudna i arbetsmiljön. Dessa förbud är absoluta och kan alltså inte förhandlas bort eller neglige- ras med hänvisning till att arbetstagare frivilligt accepterar att utsättas för risker. Mot denna bakgrund kan man anse att det borde råda totalt förbud mot rökning i arbetslokaler. Vid tobakslagens tillkomst bedömdes dock ett absolut rökförbud på arbetsplatser som alltför långtgående. I stället infördes en regel om rökfri arbetsmiljö. Enligt denna svarar arbetsgivaren för att en arbetstagare inte mot sin vilja utsätts för tobaksrök i den arbetslokal eller det liknande utrymme där arbetstagaren är verksam. Regeln gäller dock inte i serveringslokaler. Restauranger och caféer är de miljöer där människor numera besväras mest av passiv rökning. Enligt visar flera opinions- undersökningar som gjorts att den allmänna opinionen blir allt- mer positivt inställd till rökfritt på restauranger. En majoritet av svenska folket besväras av andras tobaksrök i café- och restaurangmiljön och man vill därför ha helt rökfritt eller rökfria delar av restaurangerna. Regeringen anser att målet är rökfria serveringsmiljöer . Rökning kan dock tillåtas i någon del av lokalerna som särskilt avsatts för detta. Servering eller annan verksamhet får inte bedrivas där. Då kommitténs förslag saknar en utredning om effekterna av att genom lag besluta om rökförbud bör en särskild utredare tillsättas. I uppdraget bör ingå att undersöka effekterna av bestämmelser om rökfrihet i serveringsmiljöer i andra länder, såväl för restaurangbranschen som för enskilda, samt applicera dessa erfarenheter på svenska förhållanden. Utredaren skall vidare ta fram incitament för att målet om rökfrihet ska kunna uppnås på frivillig väg. Slutligen skall i uppdraget ingå att utreda de tekniker som finns att tillgå, vad gäller exempelvis ventilation och särskilda rökrum, för att eliminera spridning av tobaksrök. För det fall målet om rökfria serveringsmiljöer inte kan uppnås på frivillig väg avser regeringen att återkomma med lagförslag. Enligt regeringens mening bör emellertid den så kallade 50-regeln tas bort redan från . Detta innebär att en skyldighet införs för alla restauranger och andra serveringsställen att ha ett eller flera om- råden där rökning är förbjuden. Även om inget förslag lämnas om hur utrymmen där rökning är res- pektive inte är tillåten skall avgränsas förutsätter regeringen att en av- gränsning sker på sådant sätt att gäster som så önskar får en reell möjlig- het att undvika att bli utsatta för tobaksrök. Dessa utrymmen bör inte göras påtagligt mindre än sådana där rökning är tillåten och inte heller bör de ges sämre placering i lokalen än platser där rökning tillåts. De serveringsställen som har sittplatser bör även kunna erbjuda sittplatser inom områden där rökning är förbjuden. Regler om detaljhandel med tobak Tobakshandel är en s.k. fri näring, vilket innebär att i princip alla näringsidkare kan sälja tobak. Tobaksvaror har också blivit en av de mest lättillgängliga produkterna i samhället och säljs inte enbart i tobaksaffärer utan även i livsmedelsbutiker, kiosker, bensinstationer, restauranger, gatukök osv. rådde helt andra förhållanden. statligt monopolföretag, Svenska Tobaksmonopolet, som hade ensamrätt på produktion, import och partihandel av tobak. och därefter hade monopolet även kontroll över detalj- handeln, genom att tobaksvaror endast fick säljas av återförsäljare som i särskild ordning hade antagits av monopolet. tobak således endast i speciella tobaksaffärer. avskaffades , varvid tobaksvaror i ökande grad började saluhållas av andra butiker, t.ex. användes cigaretter som särskild lock- vara i vissa klädbutiker. Den ökade kunskapen om rökningens skadeverkningar har därefter lett till vissa restriktioner för detaljhandeln med tobak. Ett exempel på detta är att marknadsföring av tobaksvaror på säljställen endast får ske med iakttagande av s.k. särskild måttfullhet. förändringen skedde då det genom en ändring av tobakslagen infördes ett förbud mot att sälja tobaksvaror till den som är under Tillgängliga data tyder dock på att åldersgränsen inte efterlevs på ett I den undersökning om skolelevers drogvanor som genomförs av CAN ( tikaupplysning) framgår t.ex. att en majoritet av tobaksanvändarna i årskurs 9 även själva kan köpa tobak. uppgav t.o.m. fler ungdomar än tidigare (av de som röker) att de vanligen köpte sina cigaretter själva. ringar som gjorts i anslutning till åldersgränsens införande tyder visser- ligen på att den lagfästa åldersgränsen efterlevs något bättre än den fri- villiga åldersgräns som en del butiker började tillämpa 1996, men förändringarna är små. av försöken till att minderåriga kunde köpa, medan motsvarande siffra i studier låg på . Den omedelbara tillsynen över att åldersgränsen efterlevs åvilar kom- munen, medan svarar för den regionala tillsynen. varande centrala tillsynsmyndigheten på området, , lät år 1998 genomföra en studie av hur tillsynen organiserats och fungerar. Resultaten visade att tillsynen skedde med varierande intensitet på såväl läns- som kommunnivå. Få länsstyrelser arbetade aktivt med den nya Inom kommunerna fanns stora variationer med avseende på hur tillsynen praktiskt genomfördes. I cirka en femtedel av kommunerna bedrevs tillsyn vid externa klagomål. I resterande kommuner skedde Vanligt förekommande var att tillsynen skedde i sam- band med annan tillsynsverksamhet. Det var en mindre andel (ca 15 pro- cent) av de kommunala nämnderna som avsatt nya medel för tillsynen. Merparten av kommunerna () saknade register över för- Prop. 2001/02:64 säljningsställen för tobak i kommunen. Kommunerna beskrev ofta att det