prop · GP0372 · 2001-12-06 00:00:00 — Det är först om platserna inte kan fyllasoch det finns behov av att gå utanför denna krets som möjligheten att anlitaföre detta domare i de högsta domstolarna skall finnas. Regeringsformen skalländras i enlighet med detta.2000 års lagrådsutrednings förslag: Överensstämmer i sak med regeringensförslag.Remissinstanserna: Tolv av tretton remissinstanser har yttrat sig om ändringen i regeringsformen. Av dessa tillstyrker åtta den föreslagna grundlagsändringeneller har ingenting att invända mot den. Dessa instanser är Högsta domstolensledamöter, ledamöter, ombudsmän, iGöteborg, , , vid och vid universitet.Juridiska fakultetsnämnden vid uppger att de inserbehovet av att bredda rekryteringsbasen och att förslaget under sådanaomständigheter framstår som den bästa lösningen: Kompetensen kan upprätthållassamtidigt som Lagrådets auktoritet inte riskerar att gå förlorad.Statsvetenskapliga institutionen vid menar att ändringen ärväl förenlig med principen om en kvalificerad och oberoende granskning.Institutionen framhåller att minskningen av Lagrådets anknytning till de tvåhögsta domstolarna inte bör gå längre än vad utredningen föreslår. Utöver deåtta instanser som tillstyrker förslaget eller inte har något att invända motdet, uppger en instans, , att det inte har något i sak att invända mot förslaget. Förbundet menar dock att lagtexten måste ges en klarareutformning och att kravet på att minst en aktiv ledamot från de högstadomstolarna skall tjänstgöra på varje avdelning skall skrivas in i grundlagen.En remissinstans, , avstyrker ändringen och hänvisar till att Lagrådets formella auktoritet inte får urholkas. Två instanser, Hovrättenför Nedre och , är kritiska till förslaget och menar att principen om representantskap i Lagrådet för aktiva domare från Högstadomstolen och Regeringsrätten bör upprätthållas. Hovrätten för Nedre Norrlandförordar i stället att antalet domare i de högsta instanserna skall utökas.Malmö tingsrätt anser att resurser från de högsta domstolarna bör frigöras genom att hovrätter och kammarrätter får avgöra frågor om prövningstillstånd för måltill de högsta domstolarna.Skälen för regeringens förslag Lagrådets arbetsbördaLagrådsgranskningen är en viktig del av lagstiftningsarbetet. Lagrådetsarbetsbörda har inte minskat, vare sig kvantitativt eller till ärendenassvårighetsgrad. Det finns heller ingenting som tyder på att behovet avlaggranskning kommer att bli mindre . Utredningens redogörelse tydersnarare på att antalet ärenden som remitteras till Lagrådet blir allt fler ochatt frågorna ofta är tekniskt komplicerade. Det ökande internationellasamarbetet och medlemskapet i EU ger också upphov till nya frågeställningar därLagrådet behöver höras. Utgångspunkten för regeringens förslag är, i likhet medutredningens, att Lagrådets kapacitet och standard skall bibehållas. Antaletdomare vid de högsta domstolarna har enligt vad som redovisas i avsnitt 2.3.under senare år successivt minskats. Utrymmet för att använda aktiva justitieråd och regeringsråd för verksamhet utanför domstolarna har därför minskat. För att lagrådsgranskningen skall kunna bibehållas med nuvarande standard och kapacitet utan att det går ut över den dömande verksamheten i de högsta domstolarna börflera olika typer av insatser prövas. Bland annat måste en jämnare fördelning av Lagrådets arbetsbörda eftersträvas. Regeringen återkommer till den frågan vidbehandlingen av lagrådsutrednings slutbetänkande. Men även om det medförändrade rutiner skulle gå att åstadkomma någon utjämning av Lagrådetsarbetsbörda , är detta inte tillräckligt för att förhindrade arbetstoppar som erfarenhetsmässigt infaller för Lagrådet i anslutning tillriksdagens stoppdagar. Det blir då aktuellt för regeringen att förordna om attLagrådet skall tjänstgöra med en eller två extraavdelningar. För varje avdelning av Lagrådet som tas ut i tjänst krävs med nugällande regler medverkan av ytterligare två aktiva domare från högsta instans,en från och en från Regeringsrätten. Tillgängliga ledamöter i och Regeringsrätten för tjänstgöringi LagrådetDe högsta domstolarna är dimensionerade med hänsyn till tjänstgöringen iLagrådet. Redovisningen i avsnitt 6.4 visar att det finns en ambition att minska antalet ledamöter i och Regeringsrätten, kanske främst genomdomförhetsreformer. Vid reformeringen av reglerna om dimensioneringen av dehögsta domstolarna har hänsyn tagits till att även lagrådsgranskningen skallkunna fullgöras tillfredsställande. I samband med den senaste ändringen avminimiantalet ledamöter för och Regeringsrätten påpekaderegeringen att antalet ledamöter i dessa domstolar har betydelse också förLagrådets granskning av lagförslag. I propositionen betonades vikten av att påbästa sätt hushålla med Högsta domstolens och Regeringsrättens resurser så attfler domare inte tas i anspråk än vad som oundgängligen krävs med hänsyn tilllagstiftningsarbetet. Å andra sidan, vilket också framhölls, måste det finnas så många ledamöter i de båda domstolarna att man kan klara både den dömande ochden laggranskande verksamheten (prop. 1995/96:116 s. 13).Utredningen har jämfört antalet tillgängliga ledamöter för lagrådstjänstgöring i de båda domstolarna . Man konstaterar att utrymmet för attanvända aktiva justitie- och regeringsråd för verksamhet utanför domstolarna har minskat (SOU 2001:37 s. 21). Trots gällande bestämmelser om domförhet, skullede högsta domstolarnas verksamhet påverkas negativt om fler domare togs ut förverksamhet i Lagrådet än vad som var fallet när undersökningen genomfördes(Lagrådet arbetade då i två avdelningar och sammanlagt fyra justitie- ochregeringsråd tjänstgjorde). De senaste årens beredningsarbete iRegeringskansliet när det gäller de administrativa besluten om Lagrådetstjänstgöring, ger också bilden av att det inte alltid är lätt för de båda högsta domstolarna att förse Lagrådet med ledamöter. Detta gäller främst närytterligare avdelningar inrättas för kortare perioder i samband medarbetstopparna inför stoppdagar. Det råder inte något tvivel om atttjänstgöringen i Lagrådet här ger kännbara återverkningar påarbetssituationen i de båda högsta instanserna. Att problemen när det gällerbemanningen främst gäller tillfälliga arbetstoppar av förhållandevis kortvarigkaraktär innebär att en permanent ökning av dimensionering av de högstadomstolarna - oavsett vilka andra aspekter som kan läggas på en sådan åtgärd -inte erbjuder någon bra lösning av problemet. I längden utgör en sådan åtgärd,som utredningen framhåller, inte heller någon god lösning om man vill bibehållaen rimlig proportion mellan de ledamöter som tjänstgör i dömande verksamhet ochde som deltar i laggranskningen.Före detta justitieråd och regeringsråd som resurser i LagrådetFör lagstiftningsarbetet är det värdefullt att laggranskningen utförs avledamöter med erfarenhet av arbetet i de högsta dömande instanserna. De argument som traditionellt framförts till stöd för en sådan ordning har alltjämtbärkraft. Den breda basen av ledamöter i Lagrådet bör också i fortsättningenvara ledamöter som representerar eller kan sägas representera Högsta domstolenoch Regeringsrätten.De pensionerade justitie- och regeringsråden har samma allmänna kvalifikationersom aktiva justitie- och regeringsråd. Om detta är också alla remissinstansersom kommenterat frågan överens. De före detta domarna har dessutom ännu störreerfarenhet av dömande i högsta instans och har också regelmässigt tjänstgjorttidigare i Lagrådet. som utredningen har tittat närmarepå, 1990-2000, har laggranskningsarbetet genomförts med hjälp av före dettaledamöter i de högsta domstolarna. Tillskottet har varit mycket värdefullt ochnågra nackdelar med systemet kan inte redovisas. De svenska domarnaspensionsålder framstår också generellt som låg vid en internationell jämförelse. är en gräns som förekommer i flera länder (jfr SOU 2001:37 s. 34 medhänvisning till SOU 1994:99 del A s. 85 f.).Mycket talar för att före detta justitie- och regeringsråd bör kunna jämställasmed aktiva domare i de högsta instanserna när det gäller tjänstgöring iLagrådet. års lagrådsutredning var inne på detta. De skäl som viddetta tillfälle framfördes och som talar mot en sådan reform kan dockfortfarande anses giltiga. Från principiell synpunkt - bottnande i självasystemet med pensionsålder - framstår det som mindre lämpligt med enmyndighetsorganisation som delvis bygger på att pensionerade befattningshavarefrivilligt ställer upp och medverkar (Ds Ju 1977:10, Lagrådets ställning ochuppgifter, s. 44). Regeringen anser trots detta att det finns utrymme för attvidga möjligheterna för de pensionerade justitie- och regeringsråden att delta i laggranskningsarbetet utan att de grundläggande principerna för Lagrådetssammansättning behöver överges. Lagrådsreformen 1979, som vilade på en allsidigbelysning och genomgång av Lagrådets ställning och uppgifter, utgick ifrån attledamöterna i skulle vara aktiva justitieråd eller regeringsråd. Enutökad möjlighet att använda pensionerade justitie- och regeringsråd förtjänstgöring i Lagrådet bör i likhet med vad utredningen föreslår inte drivaslängre än vad det praktiska behovet föranleder. Utgångspunkten bör därföralltjämt vara att aktiva domare från och Regeringsrätten skallfinnas på varje tjänstgörande lagrådsavdelning. Detta gäller alltså även närLagrådet arbetar på flera avdelningar, då det i varje fall helst skall finnas en aktiv ledamot från och en från Regeringsrätten på varjeavdelning. Undantag bör kunna göras bara när påfrestningarna för Högstadomstolen eller Regeringsrätten annars skulle bli alltför kännbara. Anlitandetav ett före detta justitie- och regeringsråd till Lagrådet förutsätter ettfrivilligt åtagande från vederbörandes sida. Några garantier för medverkan avföre detta domare i de högsta instanserna går av förklarliga skäl inte att få.Principen om att laggranskningen skall genomföras med en bred bas av aktivadomare i Lagrådet gäller alltså fortfarande.Som en konsekvens av att före detta justitie- och regeringsråd i princip skalljämställas med aktiva domare i de högsta instanserna när det gäller tjänstgöring i Lagrådet, kommer bestämmelserna i 5 § lagen (1979:368) om Lagrådet i ettsenare skede att bli föremål för diskussion. Där regleras vem som förordnarandra ledamöter än justitie- och regeringsråd att tjänstgöra i Lagrådet.Regeringen återkommer också till den frågan vid behandlingen av 2000 årslagrådsutrednings slutbetänkande.Utformningen av bestämmelsenI gjordes en ändring i regeringsformen som gjorde detmöjligt för före detta domare i och Regeringsrätten atttjänstgöra i sina domstolar (prop. 1990/91:66, bet. 1990/91:KU23, rskr.1990/91:178, bet. 1991/92:KU2, rskr. 1991/92:3, SFS 1991:1502). I 11 kap. 1 §första stycket anges att i och Regeringsrätten får endast dentjänstgöra som är eller har varit ordinarie domare i domstolen. Vid tillkomstenav den bestämmelsen framhöll regeringen att endast justitieråd och regeringsrådsom avgått med ålderspension borde komma i fråga (prop. 1990/91:66 s.8). Denbegränsningen fastställdes sedan i 3 kap. 4 § och 3 § lagen(1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar.Regeringen har övervägt om det skulle vara tillräckligt att i 8 kap. 18 § RFange kravet på representation från och Regeringsrätten så, attden som är eller har varit domare i de högsta instanserna tjänstgör i Lagrådet.På det sättet skulle man få en viss likformighet med bestämmelsen i 11 kap. 1 §första stycket RF. Men eftersom det är angeläget att markera att huvudregeln omatt minst en aktiv ledamot från vardera domstol skall delta ilaggranskningsarbetet bibehålls oförändrad, anser regeringen dock, i likhet medutredningen, att undantag från den principen skall kunna göras bara när detfinns behov av detta. Skrivningen i regeringsformen skall spegla detta.För att säkerställa att den huvudprincip om justitierådens och regeringsrådensdeltagande i laggranskningen inte urholkas, kan en särskild minimiregel omrepresentation i Lagrådet diskuteras. En sådan regel skulle gå ut på att varjearbetande avdelning av Lagrådet måste innehålla minst en aktiv domare frånHögsta domstolen eller Regeringsrätten. Två remissinstanser, och , har framfört att en sådan regel bör skrivasin direkt i grundlagen. I 8 kap. 18 § RF anges i sista meningen att närmarebestämmelser om Lagrådets tjänstgöring och sammansättning meddelas i lag. I 3 §lagen (1979:368) om Lagrådet regleras frågan om Lagrådets sammansättning påavdelning. Där anges att det i en avdelning skall ingå såväl justitieråd somregeringsråd. En bestämmelse om minimirepresentation för justitie- ellerregeringsråd på varje tjänstgörande avdelning av Lagrådet är otvivelaktigt ensådan fråga om sammansättning av Lagrådet som regleras i 3 §andra stycket lagen (1979:368) om Lagrådet. Regeringen bedömer alltså att enregel om representation för minst en aktiv domare på varje lagrådsavdelning ären sådan fråga om Lagrådets sammansättning som enligt vad som anges i 8 kap. 18§ RF hör hemma i vanlig lag.Det bör också övervägas om en formell övre åldersgräns skall införas förtjänstgöring i Lagrådet. På det sättet skulle ett tidsmässigt samband kunnaupprätthållas med den aktiva domartjänsten som man förhindrar atttjänstgöringen i Lagrådet får permanent karaktär. En sådan eventuell bestämmelse hör hemma i vanlig lag om Lagrådets tjänstgöring och sammansättning. Regeringen återkommer till dessa och andra frågor om Lagrådets tjänstgöring vidbehandlingen av lagrådsutrednings slutbetänkande.7 Normgivningsfrågor på kulturmiljöområdetRegeringens förslag: Området inom vilket regeringen, efter bemyndigande i lag,genom förordning kan meddela föreskrifter ändras genom att ett nytt ämnesområde, kulturmiljö, tillförs. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmerbemyndigas att utfärda föreskrifter till skydd för fasta fornlämningar ochfornfynd. Överträdelser av föreskrifter eller bestämmelser till skydd för fastafornlämningar och fornfynd sanktioneras genom straff.Kulturarvsutredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.Remissinstanserna: Hovrätten för ifrågasätter utredningensslutsats att nuvarande 2 kap. 9 § kulturminneslagen avser normföreskrifter.Riksantikvarieämbetet och i stift tillstyrker eller haringen erinran.Skälen för regeringens förslag: Enligt 8 kap. 2 § regeringsformen (RF) skallföreskrifter om enskildas personliga ställning samt om deras personliga ochekonomiska förhållanden inbördes meddelas genom lag. Sådana föreskrifter tillhör det obligatoriska lagområdet, och får inte delegera föreskriftsrätten på detta område.Enligt 8 kap. 3 § RF skall föreskrifter om förhållandet mellan enskilda och detallmänna, som gäller åligganden för enskilda eller i övrigt avser ingrepp ienskildas personliga eller ekonomiska förhållanden, meddelas genom lag.Beträffande sådana offentligrättsliga föreskrifter är det möjligt att delegeraföreskriftsrätten i de fall som anges i 8 kap. 7 § RF. Motsvarande gäller enligt 8 kap. 5 och 7 §§ beträffande föreskrifter om kommunernas befogenheter ochåligganden.I 8 kap. 7 § RF räknas alltså de olika områden upp inom vilka möjlighet tilldelegering finns. Det urval som gjordes i samband med lagrummets tillkomst harvisat sig otillräckligt och bestämmelsen har kompletterats på flerapunkter. Lagrummet är förhållandevis allmänt hållet och förutsätter att det ivarje enskilt lagstiftningsärende tas närmare ställning till det berördabemyndigandets omfattning. Om utnyttjar sin rätt till delegering tillregeringen, kan enligt 8 kap. 11 § RF medge att regeringen överlåteråt förvaltningsmyndighet eller kommun att meddela bestämmelser i ämnet.Riksdagen kan dock inte delegera en befogenhet att meddela föreskrifter direkttill en myndighet lydande under regeringen eller till kommuner.Enligt 2 kap. 9 § lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. (kulturminneslagen) fårlänsstyrelsen meddela särskilda föreskrifter till skydd för en fast fornlämning. Föreskrifterna får avse inte bara själva fornlämningen och området som hör till den utan även omgivande miljö. Förutsättningen är dock att pågående användningav marken inte försvåras avsevärt. När det gäller en plats där fornfyndpåträffats har rätt att fridlysa området intill dess envetenskaplig undersökning har skett. Förutsättningen är att fridlysningen kanske utan att någon väsentlig olägenhet uppstår. Föreskrifter eller fridlysningfår förenas med vite.De föreskrifter som enligt 2 kap. 9 § kulturminneslagen fårmeddela är föreskrifter som gäller åligganden för enskilda eller i övrigt avseringrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. Det är alltsåfråga om offentligrättsliga föreskrifter. Som har nämnts medger interegeringsformen att överlåter rätten att meddela föreskrifter direkttill en myndighet. Vidare rör de aktuella föreskrifterna inte ett ämne som anges i 8 kap. 7 § RF. Detta innebär att bestämmelserna i 2 kap. 9 §kulturminneslagen inte är förenliga med regeringsformen.Utredningen har konstaterat att det finns ett behov av att genom föreskrifterreglera allmänhetens tillträde till fornlämningar och andra känsligakulturmiljöer. Utredningen har också konstaterat att det åtminstone i vissaavseenden är nödvändigt med en efter de lokala förhållandena anpassad rätt förlänsstyrelsen att meddela föreskrifter till skydd för kulturminnen ochkulturmiljöer. Mot denna bakgrund har utredningen föreslagit att 8 kap. 7 § RFbör ändras så att en möjlighet till delegation införs såvitt avser föreskrifterom kulturmiljövård. Regeringen delar utredningens uppfattning att 8 kap. 7 § RFbör ändras för att möjliggöra delegation i nu aktuellt hänseende. Enligtregeringens uppfattning är det dock tveksamt om begreppet kulturmiljövård kananses innefatta sådana föreskrifter som avses. Regeringen anser att detvidare begreppet kulturmiljö i stället bör användas, eftersom det avser detsamlade uttrycket för människans materiella och immateriella påverkan på denomgivande miljön (prop. 1998/99:114 s. 21).Vidare bör följdändringar göras i 2 kap. 9 § kulturminneslagen. Härvid börbestämmelserna utformas så att en åtskillnad görs mellan beslut om föreskrifteroch beslut som riktar sig till markägaren eller annan som brukar marken. Enligt2 kap. 9 § fjärde stycket kulturminneslagen får föreskrifter eller fridlysningförenas med vite. Som utredningen har påpekat är ett generellt vite i realiteten en form av bötesstraff. Därför bör vitesbestämmelsen ersättas avstraffrättsliga sanktioner.8KostnaderFörslagen i avsnitt 4Regeringens förslag till ändringar innebär att det allmänna åläggs att positivtverka för att de nya målsättningarna så långt det är möjligt förverkligas. Detmerarbete som ändringarna kan komma att föranleda skall finansieras inom ramenför befintliga medel. I den mån ändringarna leder till ny lagstiftning fårställning tas till eventuella kostnadsökningar i respektive lagstiftningsärende.Förslagen i avsnitt 5Förslagen leder inte till ökade kostnader för det allmänna.Förslagen i avsnitt 6Utgångspunkten är att Lagrådet också fortsättningsvis huvudsakligen skall beståav justitieråd och regeringsråd. Med förslaget till ändring i regeringsformenges ökade möjligheter att anlita ledamöter som avgått med pension från de högsta domstolarna. Om fler ledamöter som inte är ordinarie justitieråd ellerregeringsråd tjänstgör i Lagrådet än vad som varit fallet med tidigare reglering kan detta utgöra en kostnadsökning för staten. En kostnadsökning skallfinansieras inom ramen för befintliga medel.Förslagen i avsnitt 7Förslagen leder inte till ökade kostnader för det allmänna.9Författningskommentar9.1 Förslag till lag om ändring i regeringsformen1 kap.2 §I stadgandet har två nya målsättningar för det allmännas verksamhet lagts till.Den närmare innebörden av det nuvarande program- och målsättningsstadgandet harpresenterats i avsnitt 4.1. De nu föreslagna tilläggen har i den allmännamotiveringen behandlats i avsnitten 4.2.2 och 4.3.2.I andra stycket har lagts till en föreskrift om att det allmänna också skalltrygga rätten till "hälsa". Avsikten med detta är att ersätta den hälsoaspekt iform av förebyggande hälsoarbete som får anses ligga i begreppet "en godlevnadsmiljö" i det nuvarande stadgandets andra stycke.Det nämnda begreppet "en god levnadsmiljö" har alltså tagits bort ochersatts dels av kravet på att det allmänna också skall trygga rätten till"hälsa", dels av den mening som utgör det föreslagna tredje stycket. I denföreslagna meningen - som anknyter till mål som de anges i 1 kap. 1 § första stycket - framhålls särskilt det centrala miljöpolitiskabegreppet "hållbar utveckling" samt principen om solidaritet med kommandegenerationer. Den målsättning som uttrycks i bestämmelsen omfattar dessa värdenliksom även det synsätt som i övrigt präglar 1 kap. 1 § första stycketmiljöbalken.I det förslagna fjärde stycket har den nuvarande lagtexten kompletterats med enföreskrift om att det allmänna skall verka för att alla människor skall kunnauppnå delaktighet och jämlikhet i samhället (se avsnitt 4.2.2 ). Det har vidarelagts till en föreskrift om att det allmänna skall motverka diskriminering avmänniskor på grund av ett antal uppräknade orsaker som anknyter till denenskilde som person. Genom den i stycket gjorda uppräkningen av olika otillåtnadiskrimineringsgrunder markeras att målsättningen om "delaktighet och jämlikhet" naturligtvis är av störst betydelse för människor som tillhör grupper somjämfört med andra grupper har en utsatt position i samhället. Uppräkningen ärdock inte uttömmande, utan skall ses som exempel på olika åtskillnadsgrunder som omfattar grupper av människor som riskerar eller rent faktisktutsätts för diskriminering eller omotiverad särbehandling i samhället. Detåligger alltså det allmänna att motverka diskriminering även på grund av andra - liknande - osakliga omständigheter som gäller den enskilde som person, än desom uttryckligen har angetts.Skälen till att ordet ras inte finns med i det föreslagna stadgandet harutvecklats i avsnitt 4.2.2. I stället torde med orden hudfärg, nationellt elleretniskt ursprung täckas in vad som normalt brukar ligga i ordet ras.Uttrycket "funktionshinder" är avsett att anknyta till den definition avbegreppet som återfinns i lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering iarbetslivet av personer med funktionshinder.Uttrycket sexuell läggning i stadgandet överensstämmer helt med den definitionav begreppet som återfinns i 2 § lagen (1999:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell läggning, dvs. med "sexuell läggning" avseshomosexuell, bisexuell och heterosexuell läggning. Härigenom inbegrips allamänniskor, eftersom alla individer hör till någon av de tre kategoriernaheterosexuell, homosexuell eller bisexuell (se prop. 1997/98:180 s. 21). Däremot faller olika sexuella beteenden och sexuella variationer, t.ex. pedofili, somfinns hos såväl hetero-, homo- som bisexuella personer utanför den föreslagnabestämmelsens skyddsområde.Genom att begreppet "ålder" tas upp i förteckningen markeras ett krav på att det allmänna på olika sätt skall verka mot diskriminering av äldre. Vidare avsesatt betona att barn i princip skall bemötas som jämlika individer och att deskall ha rätt till medinflytande enligt sin utvecklingsnivå när det gällerfrågor som rör dem själva.7 §I paragrafen har beteckningen primärkommun - som inte har någon motsvarighet iannan författningstext - ersatts med beteckningen kommun.8 kap.7 §Förslaget har behandlats närmare i avsnitt 7.18 §En möjlighet öppnas att vid behov kunna ersätta aktiva domare i och Regeringsrätten med före detta domare från de högsta domstolarna. Den somhar varit ordinarie domare i eller Regeringsrätten och avgåttmed ålderspension skall kunna representera sin domstol i om det finnsett behov av detta. Det kan vara fallet till exempel om effekterna av att enaktiv domare tas ut för arbete i Lagrådet blir alltför kännbara i Högstadomstolen eller Regeringsrätten på grund av arbetsbördan där. Domstolarna kanockså behöva sina ledamöter av andra anledningar.