prop · GO03139 · 2001-05-28 00:00:00 — I 15 kap. 11 § föreskrivs att det i varje kommun skall finnas en renhållningsordning som skall innehålla de före- skrifter om hantering av avfall som gäller för kommunen samt en avfallsplan. Frågor om tillsyn regleras i 26 kap. . Av 26 kap. 3 § framgår att tillsynen utövas av et, generalläkaren, , andra statliga myndigheter och kommunerna i enlighet med vad regeringen bestämmer. Av andra stycket i samma paragraf framgår vidare att varje kommun, genom den eller de nämnder som full- mäktige bestämmer, utövar tillsyn över bl.a. avfallshanteringen enligt 15 kap. I förordningen (1998:900) om tillsyn enligt finns ytterligare bestämmelser om tillsyn. Enligt 4 § tredje stycket nämna förordning utövar statliga myndigheter och kommunala nämnder, utöver den tillsynsskyldighet som föreskrivs redan i , den operativa tillsynen rörande tillämpning. Av bilagan till förordningen framgår att i samverkan med och Kustbe vak- ningen har operativt tillsynsansvar över sjöfarten och luftfarten beträffande sådan dumpning och förbränning av avfall som regleras i 15 kap. 3133 §§ . Vidare framgår att har operativt tillsynsansvar över frågor om farligt avfall och om gränsöver- skridande transporter av avfall; dvs. frågor om skydd av den yttre miljön. Enligt 26 kap. 9 § får en tillsynsmyndighet meddela de förelägganden och förbud som behövs i ett enskilt fall för att och föreskrifter och beslut som meddelats med stöd av balken skall efterlevas. Beslut om föreläggande och förbud får enligt 26 kap. 14 § förenas med vite. Åtlyds inte ett föreläggande eller förbud kan det verk- ställas genom kronofogdemyndighetens försorg. Av 7 § förord ningen (1998:900) om tillsyn enligt framgår att tillsynsmyn digheten bl.a. skall göra en utredning över tillsynsbehovet och föra register över de verksamheter som fordrar återkommande tillsyn samt upprätta en plan över tillsynsarbetet. Vid förundersökning i brottmål om oljeutsläpp och andra skadliga utsläpp till sjöss gäller de allmänna bestämmelserna i 23 kap. rättegångs- balken. Förundersökning skall enligt huvudregeln inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förö- vats. Om det är uppenbart att brottet inte går att utreda behöver för- undersökning dock inte inledas. Förundersökning behöver inte heller genomföras om det ändå inte finns tillräckliga skäl för åtal eller om det av kostnadsskäl inte är rimligt att driva förundersökning och brottet dessutom inte kan antas föranleda annan påföljd än böter. Beslut om att inleda förundersökning fattas av polismyndighet eller av åklagare. Har förundersökningen inletts av polismyndighet och är saken inte av enkel beskaffenhet skall ledningen av förundersökningen övertas av åklagare så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet eller också i annat fall om det är påkallat av särskilda skäl. Redan innan förundersökning hunnit inledas får en enskild polisman hålla förhör eller vidta andra åtgärder som är av betydelse för utred- ningen. De utredningsåtgärder som främst kan komma i fråga är brotts- platsundersökning samt förhör med parter och vittnen. Förhör vid primärutredning sker ofta direkt på brottsplatsen. På tillsägelse av polis- man är emellertid den som befinner sig på den plats där brottet förövats också skyldig att medfölja till ett förhör som hålls därefter. Vägrar han utan giltig orsak, får polismannen ta med honom till förhöret. Förundersökning företas i två skeden. Under det första skedet görs det spanings- och efterforskningsarbete varigenom det skall utredas om ett brott blivit begånget och vem som skäligen kan misstänkas. Det andra skedet av utredningen tar vid när någon blivit skäligen misstänkt för brottet. Då skall enligt huvudregeln åklagaren överta förundersökningen. Vidare skall den misstänkte underrättas om miss- tanken samt om sin rätt att biträdas av försvarare. Bestämmelser om häktning, anhållande och gripande finns i 24 kap. . Häktning, och därmed även anhållande och gripande, får ske vid brott där det är förskrivet fängelse eller däröver. Förut- sättningar finns därför att under vissa förhållanden besluta om häktning vid otillåtna utsläpp och andra brott mot lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg, VlfL (se närmare om straffsanktioner i 5.6.2, 5.6.3 och 5.6.4). Om det kan antas att den misstänkte i det enskilda fallet kommer att dömas endast till böter får häktning emellertid inte ske. Oberoende av brottets beskaffenhet, dvs. både när det är föreskrivet lägre straff än fängelse för brottet och när det kan antas att den misstänkte i det enskilda fallet bara kommer att dömas till böter, får dock häktning ske under vissa förhållanden. Detta undantag gäller dels om den misstänktes identitet är okänd och den misstänkte vägrar att uppge namn och hemvist, eller lämnade uppgifter om detta kan antas vara osanna, och dels om den misstänkte saknar hemvist i riket och det finns risk för att Prop. 2000/01:139 han genom att bege sig härifrån undandrar sig lagföring eller straff. kan exempelvis komma i fråga att häkta en utländsk besättningsman under dessa förhållanden. Den misstänkte kan emellertid undgå häktning i de fall där böter endast kan komma i fråga som påföljd genom att ställa säkerhet för det bötesbelopp som kan antas komma att utdömas. Med reseförbud förstås att den misstänkte förbjuds att utan tillstånd lämna anvisad vistelseort. Anmälningsskyldighet innebär att den miss- tänkte åläggs att på vissa tider anmäla sig hos anvisad polismyndighet. Bestämmelser om detta finns i 25 kap. . Ett reseförbud kan komma i fråga då det finns risk för att den misstänkte avviker eller undandrar sig lagföring eller straff men det i övrigt inte finns skäl att häkta honom. Om någon är skäligen misstänkt för ett brott och det skäligen kan befaras att han genom att avvika, undanskaffa egendom eller på annat sätt kommer att undandra sig att betala bl.a. böter, kan rätten förordna om kvarstad på så mycket av hans egendom som kan antas bli täckt vid utmätning. Bestämmelserna om kvarstad finns i 26 kap. rättegångs- balken. I mål om olagliga utsläpp finns det således förutsättningar att besluta om kvarstad på fartyget under förutsättning att det är ägaren till fartyget som är misstänkt för brottet och det kan befaras att han kommer att undandra sig att betala eventuella böter. Om den misstänkte har ställt säkerhet för skulden skall åtgärden hävas. Föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott får enligt bestämmelserna i 27 kap. tas i beslag. Beslag kan komma i fråga vid utredning av samtliga brott enligt VlfL. Bestämmelser om husrannsakan finns i 28 kap. . Hus- rannsakan får företas i hus, rum eller slutet förvaringsställe. En under- sökning av t.ex. maskinrum, pumprum och stängda lastutrymmen på ett fartyg förutsätter ett beslut om husrannsakan. Husrannsakan kan endast ske om det föreligger misstanke om brott på vilket fängelse kan följa. Enligt lagen (1996:517) om begränsning av tillämpningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg, kan strängare straff än böter under vissa förhållanden inte dömas ut för brott mot bl.a. utsläppsförbudet i VlfL som begåtts på utländska fartyg (se om denna begränsning i avsnitt 5.6.4). I dessa fall kan heller inte husrannsakan företas. Under vissa i 28 kap. uppställda förutsättningar kan en person kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas. En av dessa förutsätt- ningar är att att fängelse kan följa på brottet. Med kroppsvisitation avses en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor m.m. som någon har med sig. Kroppsbesiktning avser undersök- ning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. Åklagarväsendet är uppbyggt med i princip tre nivåer, en central med behörighet i hela landet (Riksåklagaren), en regional med behörighet i flera län (åklagarmyndigheterna) och en lokal (åklagarkamrarna). Regeringen redogör i avsnitt 6.5.9 för miljöbrottsenheten hos Riks- Prop. 2000/01:139 åklagaren och organisationen med miljöåklagare inom åklagarmyndig- Sjöpolisen utgör en specialfunktion inom vissa polismyndigheter. Sjö- polisens speciella uppgifter består i att fungera som närpolis i skärgården och att utföra sjöövervakning i syfte att höja sjösäkerheten. Vid samtliga sjöpolisposteringar finns en eller flera båtar för sjöpolisövervakning. Utredningar av sjörelaterade brott, inklusive brott mot VlfL, bedrivs vid några av sjöpolisenheterna, bl.a. i och . Sjöpolis- verksamheten är på de flesta orter säsongsbetonad och verksamheten till sjöss är företrädesvis inriktad på de kustnära områdena. är en civil myndighet som har till uppgift att, i enlig- het med särskilda föreskrifter, utföra sjöövervakning och annan kontroll- och tillsynsverksamhet till sjöss. har vissa polisiära befogenheter, vilka regleras i lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär övervakning (LKP). LKP syftar till att göra det möjligt för att göra vissa snabba ingripanden i de fall då polis inte är tillgänglig. En utförligare beskrivning av Kustbe vak- ningens polisiära befogenheter lämnas i avsnitt 6.5.2. 5.6Sanktioner vid oljeutsläpp m.m. Det finns en rad sanktioner som syftar till att förhindra oljeutsläpp och andra föroreningar från fartyg. I 10 kap. lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg ( VlfL) och i finns bestämmelser om straff vid förorening från fartyg. Vidare kan enligt bestämmelserna i 8 kap. VlfL en särskild vattenföroreningsavgift tas ut vid förorening genom utsläpp av olja. Sådan avgift kan tas ut oberoende av om straff kan dömas ut i det enskilda fallet eller inte. Värdet av de ekonomiska fördelar som uppkommer för en näringsidkare till följd av brott kan förklaras förverkat enligt 36 kap. 4 § . Dessutom kan näringsidkaren under de omständigheter som anges i 36 kap. 7 § brotts- balken åläggas företagsbot. Slutligen kan samtliga typer av föroreningar från fartyg föranleda skadeståndsansvar. Nedan redogörs kortfattat för de nämnda sanktionerna. En utförligare redogörelse för dessa har lämnats av utredningen (se SOU 1998:158 s. 175197). 5.6.2Det straffrättsliga ansvaret vid olagliga utsläpp Bestämmelser om ansvar för brott mot VlfL finns i 10 kap. VlfL. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot ett förbud mot utsläpp av olja eller andra skadliga ämnen döms till böter eller fängelse i högst . Om gärningen är belagd med strängare straff i skall dock bestämmelser tillämpas (de straffbestämmelser som i första hand avses finns numera i , se nedan). Även den som uppsåt- ligen eller av oaktsamhet underlåter att så långt som möjligt begränsa ett utsläpp som skett till följd av en olyckshändelse döms till böter eller fängelse i högst (10 kap. 1 §). Den angivna straffskalan är emeller- tid inte tillämplig fullt ut när det gäller utländska fartyg. Anledningen till detta är att det av artikel 230 i havsrättskonventionen följer att endast böter får ådömas för utsläppsbrott som har begåtts av utländska fartyg utanför inre vatten. Begränsningen gäller dock inte om det rör sig om uppsåtliga och allvarliga gärningar i territorialhavet, utan i dessa fall kan även fängelse utdömas. Artikel 230 i havsrätts konventionen har i svensk lagstiftning införts i lagen (1996:517) om begränsning av tillämpningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg. Utöver de generellt tillämpliga bestämmelserna finns det särskilda bestämmelser som föreskriver ett utökat ansvar för bl.a. befälhavare, redare och ägare. Enligt 10 kap. 2 § skall befälhavaren dömas till böt er eller fängelse i högst om han har brustit i den tillsyn som behövs för att utsläpp inte skall ske i strid mot VlfL eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Om befälhavaren har överlåtit ansvaret för tillsynen över hanteringen av skadliga ämnen ombord till visst befäl eller om visst befäl har sådant ansvar till följd av tjänstens beskaffenhet, gäller dock ansvaret enligt samma lagrum i stället för det befälet. Om utsläpp av olja eller annat skadligt ämne har skett i strid med gällande förbud eller om ett utsläpp som skett till följd av en olycks- händelse inte har begränsats så långt det är möjligt, döms fartygets redare eller ägare, enligt 10 kap. 6 §, som om han själv hade begått gärningen. Straffansvar förutsätter då att ägaren eller redaren har underlåtit att göra vad som skäligen kunnat fordras av honom för att förhindra det inträffade. Ett olagligt utsläpp av olja eller andra skadliga ämnen kan även för- anleda straff för miljöbrott eller vållande till miljöstörning enligt miljö- balken. Enligt 29 kap. 1 § döms bl.a. den som uppsåt ligen förorenar vatten på ett sätt som medför eller kan medföra sådana hälso- risker för människor, eller sådana skador på djur eller växter som inte är av ringa betydelse, för miljöbrott till böter eller fängelse i högst . Straffansvar föreligger dock inte om behörig myndighet har tillåtit för- farandet eller förfarandet är allmänt vedertaget. Om brottet är grovt döms i stället gärningsmannen till fängelse i lägst och högst . Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om gärningen vållat eller har kunnat vålla varaktiga skador av stor omfatt- ning eller om den annars varit av särskilt farlig art. Om gärningen med hänsyn till omständigheterna kan anses försvarlig, döms inte till ansvar enligt paragrafen. Den som av oaktsamhet utför en sådan gärning som har sagts döms enligt 29 kap. 2 § för vållande till miljöstörning till böter eller fängelse i högst . Innan trädde i kraft fanns bestämmel- serna om straff för miljöbrott och vållande till miljöstörning i 13 kap. 8 a § respektive 13 kap. 9 § andra stycket . Vid omfattande utsläpp kan ansvar enligt någon annan straffbestämmelse i 13 kap. fortfarande aktualiseras. Vid utsläpp av olja eller annat skadligt ämne som har medfört eller kunnat medföra sådana hälsorisker för människor, eller sådana skador på djur eller växter som inte är ringa betydelse, kan således ansvar utdömas Prop. 2000/01:139 enligt såväl bestämmelserna i som enligt bestämmelserna om miljöbrott eller vållande till miljöstörning. I syfte att lösa denna konkurrenssituation har i 10 kap. 1 § VlfL föreskrivits att ansvar enligt det lagrummet inte skall ådömas om gärningen är belagd med strängare straff i . Sedan bestämmelserna om straff för miljöbrott och vållande till miljöstörning flyttats till anvisar således lagen ingen lösning på konkurrensproblemet. Att märka är dock att det enligt straffbestämmelserna om miljöbrott och vållande till miljöstörning krävs att en viss effekt eller risk för effekt kan påvisas, vilket inte krävs för brott enligt VlfL. Det kan även tilläggas att enligt 29 kap. 11 § andra stycket skall domstolen inte döma till ansvar enligt det aktuella kapitlet i miljö- balken om gärningen är belagd med samma eller strängare straff i bl.a. . 5.6.3Det straffrättsliga ansvaret vid andra överträdelser av VlfL Förutom olagliga utsläpp straffbeläggs även en rad andra gärningar i 10 kap. VlfL. Några exempel på sådana gärningar anges nedan. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot förbud mot trafik i visst farvatten eller mot föreskrifter om läktring av olja eller mot t.ex. nyttjandeförbud som meddelats för fartyget döms till böter eller fängelse i högst (10 kap. 3 §). Vidare döms befälhavare som uppsåtligen eller av oaktsamhet använder ett fartyg som saknar föreskrivet certifikat eller för vilket föreskrivits förbud mot sjöfart till böter eller fängelse (10 kap. 4 § 2). I de nu nämnda fallen kan även redaren eller ägaren dömas till ansvar om han har underlåtit att göra vad som skäligen kunnat fordras av honom för att förhindra det inträffade (10 kap. 6 §). Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att rapportera utsläpp av skadliga ämnen eller händelser som innebär risk för förore- ning, eller som bryter mot en föreskrift om förande av oljedagbok kan dömas till böter eller fängelse (10 kap. 4 § 3). Samma straffskala stadgas för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot en föreskrift om hur en anordning för mottagning eller behandling av förorenat barlast- eller tankspolvatten skall vara utformad och drivas (10 kap. 4 § 1). Utöver de ovan nämnda brotten, vilka samtliga kan föranleda fängelsepåföljd, bestraffas ett antal brott mot bestämmelser i lagen eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen med böter (10 kap. 5 §). 5.6.4 Särskilda bestämmelser när ett brott har begåtts på ett utländskt fartyg När det gäller utdömande av straff för brott begångna på ett utländskt fartyg finns särskilda begränsningar i lagen (1996:517) om begränsning av tillämpningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg (begränsningslagen). Begränsningslagen tillkom som en Prop. 2000/01:139 följd av att ratificerade havsrättskonventionen. strängare straff än böter inte får dömas ut för ett brott mot bestämmel- serna i svensk lag om förebyggande, begränsning eller kontroll av förorening av den miljön, om brottet begås på ett fartyg som är registrerat i en främmande stat när fartyget befinner sig utanför svenskt inre vatten. Bestämmelsen gäller dock inte allvarliga och uppsåtliga gärningar som avser förorening i territorialhavet. Av 2 kap. 2 § andra stycket följer att svensk domsrätt inte föreligger om ett brott begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat och det enligt svensk lag inte kan följa svårare straff än böter på gärningen. Den ekonomiska zonen anses vara ett område som inte tillhör någon stat. Det innebär således att det inte föreligger svensk domsrätt för brott begångna på utländska fartyg i den ekonomiska zonen, eftersom begränsninglagen stadgar att endast böter får utdömas i dessa fall. Svensk domsrätt kan vara utesluten även på grund av andra omständigheter. Se närmare om detta i avsnitt 6.4. infördes en ny administrativ sanktion vid olovliga oljeutsläpp, den s.k. vattenföroreningsavgiften. Avgiftens syfte är huvudsakligen att verka preventivt (prop. 1982/83:87 s. 13). Bestämmelser om vattenföroreningsavgiften finns i 8 kap. VlfL. Enligt 8 kap. 1 § skall avgiften tas ut om ett förbud mot utsläpp av olja har överträtts och utsläppet inte är obetydligt. Avgift skall vidare enligt samma lagrum tas ut om olja, i strid mot ett utsläppsförbud, till följd av olyckshändelse släpps ut från fartyget och utsläppet inte har begränsats så långt det är möjligt. Vid bedömningen av om ett utsläpp är att anse som obetydligt skall främst beaktas om den utsläppta kvantiteten olja är obetydlig, men även oljans farlighetsgrad bör vägas in (prop. s.36, 52, 73 och 166). Enligt 8 kap. 2 § VlfL skall vattenföroreningsavgiften påföras den fysiska eller juridiska person som vid överträdelsen var fartygets redare. Om någon annan utövade det avgörande inflytandet över fartygets drift i redarens ställe skall avgiften i stället påföras denne. Finns det inte någon som skall påföras avgiften enligt vad som har sagts, eller kan det inte fastställas vem denne är utan att ärendet blir väsentligen fördröjt, skall avgiften i stället påföras den som vid överträdelsen var fartygets ägare. Vattenföroreningsavgiften tas ut enligt principen om strikt ansvar. Det behöver således inte visas att någon har handlat uppsåtligt eller av oakt- samhet för att avgift skall tas ut. Om utsläppet har orsakats av en olycks- händelse och utsläppet har begränsats så långt det är möjligt skall dock vattenföroreningsavgift inte tas ut. Vattenföroreningsavgiftens storlek bestäms enligt en fastställd tabell med hänsyn till utsläppets omfattning och fartygets storlek. Det lägsta avgiftsbeloppet är ett basbelopp. Något högsta belopp finns inte (8 kap. 3 §). Om det avgiftsbelopp som bestäms med hänsyn till omständig- heterna framstår som oskäligt får det sättas ned eller helt efterges (8 kap. 4 §). För att denna möjlighet skall komma i fråga skall emellertid för- hållandena i princip ha varit sådana att något annat handlingsalternativ Prop. 2000/01:139 inte funnits för redaren eller befälhavaren. Jämkning eller eftergift kan även övervägas när utsläpp skett i samband med en olyckshändelse och omständigheterna i hög grad är förmildrande. Om ett svenskt fartyg har släppt ut olja i främmande stat och tillräckligt stränga påföljder har dömts ut där, bör inte någon vattenföroreningsavgift tas ut (prop. 1982/83:87 s. 40). handlägger ärenden och fattar beslut om vatten- föroreningsavgift. För att säkra bevisning i ett ärende om vattenförore- ningsavgift eller för att säkerställa betalning av avgiften kan Kustbevak- ningen bl.a. meddela nödvändiga förbud och förelägganden beträffande ett fartyg (8 kap. 6 och 7 §§). Beträffande utsläpp i den ekonomiska zonen från utländska fartyg som befinner sig i territorialhavet eller den ekonomiska zonen finns vissa inskränkningar i rätten att meddela förbud och förelägganden i syfte att säkra bevisning. För att sådana beslut skall få meddelas krävs i dessa fall dels att det är klarlagt att ett utsläpp har skett från ifrågavarande fartyg och dels att utsläppet har medfört eller kan medföra betydande skador för del (8 kap. 6 § andra stycket). Begränsningen i denna del ansluter till havsrättskonventionen. har beslutat om ca 20 vattenförore- ningsavgifter . uppgick avgifternas sammanlagda belopp till ca och till . Efter att Kust- bevakningen har beslutat om vattenföroreningsavgifterna är det för när- varande till inbetalning sker. I de allra flesta fall, eller till , kommer betalning in i enlighet med vad som har beslutats. För brott som har begåtts i utövandet av näringsverksamhet kan en näringsidkare åläggas att betala företagsbot. Näringsidkaren kan åläggas företagsbot oberoende om denne är en fysisk eller juridisk person. Bestämmelser om företagsbot, som har konstruerats som en särskild rättsverkan av brott, finns i 36 kap. 710 §§ . Enligt 36 kap. 8 § döms företagsbot ut som en bestämd summa pengar lägst och högst . Det finns vidare bestämmelser om jämkning och eftergift av boten (36 kap. 10 § BrB). I en kartläggning som gjordes av konstaterades att talan om företagsbot inte hade väckts i något fall avseende utsläpp från fartyg. Däremot visade kartläggningen att talan om företagsbot väckts för andra typer av miljöbrottslighet (bet. Straffansvar för juridiska personer, SOU 1997:127, del A, s. 222 f.). Vid kontakter som förevarit mellan och miljöbrottsenheten vid i samband med beredningen av Oljeutsläppsutred- ningens betänkande har det framkommit att någon talan om företagsbot för olaga utsläpp från fartyg, såvitt kunnat utrönas, inte heller har väckts . Förverkande av ekonomiska fördelar till följd av brott Förverkande utgör en särskild rättsverkan, som oftast förutsätter att ett Allmänna bestämmelser om förverkande finns Bestämmelser om förverkande vid miljöbrott och vållande till miljöstörning finns även i 29 kap. 12 § . Enligt finns möjligheter till förverkande av ekonomiska fördelar som uppkommit för en näringsidkare till följd av ett brott som är begånget i näringsverksamhet (36 kap. 4 § ). Bestämmelsen kan tillämpas även vid specialstraffrättsliga brott och kan riktas mot såväl fysiska som juridiska personer. Om ett fullt förverkande skulle framstå som oskäligt kan förverkande helt eller delvis underlåtas. När en sådan oskälighetsbedömning görs skall det beaktas bl.a. om det kan antas att annan betalningsskyldighet som svarar mot de uppkomna ekonomiska fördelarna kommer att åläggas näringsidkaren. Skadeståndet skiljer sig från behandlade reaktioner och ingripan- den med anledning av utsläpp från fartyg genom sin huvudsakligen reparativa funktion, dvs. dess syfte är att ersätta den skadelidande för skada och förlust som uppkommit med anledning av utsläppet. En ytter- ligare skillnad är att en rätt till skadestånd inte förutsätter att något brott har begåtts. är, som redan har angetts i avsnitt 5.2.6, part till ansvarighetskonvention och fondkonvention. Ansvarighetskonventionens bestämmelser har införlivats med svensk rätt genom 10 kap. sjölagen (SFS 1995:1081, prop.