prop · GO0380 · 2001-01-01 00:00:00 — Det ansågs då rimligt att det fanns en samhällelig insyn i detta förmedlingsarbete, varför regler om samhällsrepresentanter infördes. Förmedlingsverksamheten har varit skälet för att ha offentliga företrädare i organisationernas styrelser och denna verksamhet har varit deras huvudsakliga arbetsuppgift. I regel har dessa samhällsrepresentanter utsetts bland länsstyrelsernas socialkonsulenter. Den centrala arbetsuppgiften för samhällsrepresentanterna har varit att delta i beslut om sökande par eller enskilda är lämpliga som adoptivföräldrar. Genom de lagändringar som gjordes i samband med anslutning till om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner (prop. 1996/97:91, bet. 1996/97:SoU15, rskr 1996/97:192) är det inte längre en uppgift för organisationerna att göra en sådan prövning. Reglerna om samhällsrepresentanter fördes dock oförändrade över till den nya lagen (1997:192) om internationell adoptionsförmedling. Adoptionsorganisationerna skall inte längre göra någon egen prövning av adoptanternas lämplighet. De beslut som i frågan fattas av de kommunala socialnämnderna, med möjlighet att överklaga beslut till länsrätt, kammarrätt och regeringsrätt skall vara tillfyllest när det gäller föräldrarnas lämplighetsprövning. Detta innebär att samhällsrepresentanternas huvudsakliga arbetsuppgift bortfallit. Det finns därför inte längre skäl att förordna samhällsrepresentanter och bestämmelserna i dessa avseenden kan därför avskaffas. Den mer inofficiella funktion samhällsrepresentanterna haft som rådgivare åt sina organisationer bör i fortsättningen ingå i NIA:s allmänna rådgivningsverksamhet. Tillsynen över kommunernas verksamhet med att pröva blivande adoptivföräldrars lämplighet enligt socialtjänstlagen åvilar . Denna uppgift bör tas på lika stort allvar även i fortsättningen oavsett att samhällsrepresentanterna i de auktoriserade adoptionsorganisationernas styrelser försvinner. 10 Stöd för anhöriga och närstående Regeringens bedömning: Den nya bestämmelsen i socialtjänstlagen om stöd och avlösning för dem som vårdar närstående samt det av beslutade stimulansbidraget för insatser riktade mot anhöriga har medfört en positiv utveckling av anhörigstödet i kommunerna. Satsningen kommer att fortsätta inom ramen för arbetet med att genomföra Nationella handlingsplanen för hälso- och sjukvården . Utredningens förslag: Utredningen föreslår att kommunerna skall bli skyldiga att erbjuda stöd och avlastning åt närstående som vårdar anhöriga samt att målgruppen för stödet utvidgas. Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna tillstyrker i stort utredningens förslag. framhåller att förslaget kan innebära ökade kostnader för kommunerna och saknar en uppskattning av dessa kostnader i utredningen. tillstyrker förslaget under förutsättning att förarbetsuttalandena är tydliga avseende individens valmöjligheter samt rätt till självbestämmande och personliga integritet. De flesta kommuner ställer sig positiva till utredningens förslag. Många kommuner, däribland , och , framhåller dock att förslaget sannolikt kommer att innebära utökade kostnader för kommunerna. Skälen för regeringens förslag: Utvecklingen har inneburit att samhället har tagit över många vård- och omsorgsuppgifter som tidigare omhändertagits inom familjen. Ett antal studier från senare år har dock visat att anhörigas insatser alltjämt är mycket stora. När det gäller äldreomsorg finns uppgifter som visar att omfattningen på dessa insatser uppgår till i runda tal två tredjedelar av den samlade omsorg som ges till äldre. Det är de äldre kvinnorna samt döttrarna och svärdöttrarna som i stor utsträckning står för dessa insatser. Intresset för anhörigas insatser i vård och omsorg har ökat bl.a. till följd av det kraftigt ökade antalet äldre i befolkningen. De strukturförändringar inom vård och omsorg som kommuner och landsting genomfört bl.a. till följd av lågkonjunkturen i början av decenniet har också medfört att vård- och omsorgsuppgifter som dessa huvudmän tidigare svarade för delvis har övertagits av anhöriga och andra närstående. Därtill kommer huvudmannaskapsförändringar inom ramen för Ädel-reformen som delvis förändrat förutsättningarna för främst kommunerna att tillgodose äldres behov av vård- och omsorg. Bland annat mot bakgrund av den ökade betydelse som anhörigas insatser fått inom vård och omsorg föreslog i dess huvudbetänkande Ny socialtjänstlag (SOU 1994:139) att uppgift att ge stöd till anhöriga skulle lagfästas. Enligt kommittén skulle detta medföra en markering från samhällets sida att omsorgen om bl.a. äldre skall bygga på ett samarbete mellan den offentliga vården/omsorgen och de anhöriga/närstående. Den preventiva ansatsen skulle enligt kommittén vara ledstjärnan för ett utökat anhörigstöd. proposition om ändring i socialtjänstlagen (prop.1996/97:124) föreslog regeringen en ny bestämmelse om stöd för anhöriga som utgick från kommitténs förslag. Genom ett tillägg i 5 § socialtjänstlagen (1980:620), som reglerar uppgifter, gavs socialnämnden uppgiften att "... genom stöd och avlösning underlätta för dem som vårdar närstående som är långvarigt sjuka eller äldre eller som har funktionshinder". Som exempel på anhöriginsatser nämns allt från socialt stöd, tillsyn och praktisk hjälp med hushållssysslor till mer omfattande hjälp med personlig omvårdnad och uppgifter av sjukvårdskaraktär. Förslaget utformades som en frivillig insats för kommunen som, enligt regeringen, borde ha stort inflytande över utformningen av stödinsatsen. tillstyrkte förslaget och anförde bl.a. att avsikten med den nya bestämmelsen inte skall vara att öka trycket på anhöriga utan att stödja och underlätta för dem som vårdar närstående. Viktiga förutsättningar för att intentionerna med bestämmelsen skall uppnås är, enligt utskottet, tidiga och förebyggande insatser, förbättrat och utvecklat innehåll i olika stödinsatser och en medveten strategi för att organisera stödet till anhöriga. beslutade i enlighet med utskottets förslag (bet. 1996/97:SoU18, rskr. 1996/97:264). Som ett stöd för kommunerna att utveckla anhörigstödet i enlighet med den nya bestämmelsen fick i uppdrag av regeringen att fördela vissa utvecklings- och stimulansbidrag inom området. fördelades totalt till 25 projekt. uppföljning av den nya bestämmelsen visar att nästan två tredjedelar av kommunerna har tagit särskilda initiativ för att utveckla anhörigstödet. Exempel på initiativ som tagits är kartläggning av behov, uppsökande verksamhet, utökat antal korttidsplatser samt utveckling av stödgrupper för anhöriga. När det gäller vidareutveckling och utbyggnad av befintligt anhörigstöd har flertalet kommuner satsat på avlösning, stöd i samband med demenssjukdom samt information och utbildning. Uppföljningen visar dock att det är förhållandevis få kommuner som utvecklat nya och individuella former av anhörigstöd. De vanligaste stödformerna är alltjämt växelvård, dagverksamhet samt ekonomiskt stöd. I samband med behandling av regeringens förslag till Nationell handlingsplan för äldrepolitiken (prop.1997/98:113, bet. 1997/98:SoU24, rskr 1997/98:307) som förelades beslutades att sammanlagt skulle fördelas till kommunerna för anhöriginsatser i samverkan med anhöriga och frivilligorganisationer. I det regeringsbeslut om medlens närmare användning som regeringen fattade angavs att inriktningen på arbetet skulle vara att åstadkomma en varaktig kvalitetshöjning i det stöd som kommunerna erbjuder anhöriga. I beslutet gav också regeringen i uppdrag att överväga en tydligare lagreglering av anhörigstödet. , som gavs i uppgift att fördela medlen till samtliga kommuner och följa upp dess användning, har i en delrapport till regeringen redovisat de första erfarenheterna och resultaten av stimulansbidraget. konstaterar att kommunerna i hög utsträckning har ägnat av satsningen (Anhörig 300) åt planering av insatser inom ramen för bidraget. Planeringsarbetet har bl.a. innehållit utarbetande av handlingsplaner och mer än hälften av kommunerna har genomfört någon form av behovsinventering. Vidare framgår att många kommuner fortsätter att utveckla de former av stöd som redan etablerats. I flera kommuner har även utveckling av nya stödformer påbörjats, t.ex. individuellt utformade stöd och centraler/träffpunkter för anhöriga. Uppföljningen pekar på en tydlig utökning av olika typer av anhörigstöd. Många kommuner anser att den viktigaste effekten av satsningen är att anhörigas situation fått ökad uppmärksamhet bland beslutsfattare, vårdpersonal och allmänhet. Regeringen anser att de anhörigas insatser är av avgörande betydelse för att äldre, sjuka och andra grupper skall få den vård och omsorg, det stöd och den hjälp i övrigt som de behöver. Samhället kan av flera skäl inte överta mer än en del av detta ansvar. Det är heller inget självändamål att så ska ske men det är viktigt att påpeka att samhället skall ha det yttersta ansvaret för att alla människor får hjälp och stöd i relevanta former när/om behov av hjälp uppstår. I den mån anhöriga vill och kan svara för hela eller delar av hjälpen skall samhället på olika sätt underlätta för de anhöriga att kunna genomföra dessa insatser. Av skäl som tidigare redovisats har de anhörigas insatser inom bl.a. vård och omsorg uppmärksammats betydligt mer än tidigare . är dessa insatser allmänt erkända och behovet av dem är väl dokumenterade. finns dock brister i det stöd som samhället erbjuder anhöriga. Ett väl utbyggt anhörigstöd är viktigt både ur de anhörigas och ur samhällets synpunkt. För de anhöriga handlar det om att känna stöd och uppskattning för att orka med de insatser man vill göra för en närstående, som det också handlar om att ibland få t.ex. avlösning. För samhället handlar det om att kunna se att anhöriginsatser faktiskt kan begränsa och fördröja behovet av insatser från kommunen eller . Att satsa på anhörigstöd blir då också ett bidrag till en effektiv användning av offentliga medel. Stöd för anhöriga som är beredda att ta på sig ett ansvar - eller ett delat ansvar - för vård och omsorg har haft hög prioritet i regeringens arbete på det socialpolitiska området . Som tidigare redovisats har detta bl.a. resulterat i ny lagstiftning på området samt stimulansbidrag för utvecklingsinsatser inom bl.a. det kommunala anhörigstödet. I stort sett alla kommuner erbjuder någon form av stöd till anhöriga som vårdar närstående. I många kommuner pågår också en utbyggnad av anhörigstödet bl.a. som ett resultat av det statliga stimulansbidraget. Kommunerna har dock kommit olika långt i detta arbete vilket innebär att omfattningen av och inriktningen på stödet liksom kvaliteten varierar mellan olika kommuner. Stimulansbidragen kommer att utgå t.o.m. . I Nationella handlingsplanen för utveckling av hälso- och sjukvården (prop.1999/2000:149) som regeringen överlämnade till föreslog regeringen att den särskilda satsningen för att utveckla stödet till anhöriga skulle fortsätta också . Regeringen, och har i avtal enats om vilka utvecklingsinsatser inom vården och omsorgen som inom ramen för de utökade resurserna skall prioriteras . I avtalet anges att kommunerna svarar för att anhöriga som vårdar svårt sjuka eller äldre eller människor med funktionshinder även fortsättningsvis skall erhålla stärkt stöd i enlighet med den nationella handlingsplanen för äldrepolitiken. Bestämmelserna i socialtjänstlagen om anhörigstöd har varit i kraft . Det är ännu för tidigt att dra några långtgående slutsatser om effekterna av detta. Inte heller effekterna av det statliga stimulansbidraget kan utläsas fullt ut förrän tidigast . De uppföljningar som genomförts av kommunernas insatser till följd av dessa förändringar visar dock på i huvudsak positiva resultat. Det är uppenbart att det pågår ett omfattande arbete i flertalet kommuner med att utveckla såväl befintligt anhörigstöd som nya stödformer och att anhöriga och frivilligorganisationer deltar aktivt i detta arbete. Den i den nationella handlingsplanen för utveckling av hälso- och sjukvården aviserade satsningen på fortsatt utveckling av anhörigstöd i kommunerna kommer att ytterligare säkerställa och påskynda denna utveckling. Mot denna bakgrund bedömer regeringen att det inte nu är motiverat att genomföra ytterligare förändringar i befintlig lagstiftning i syfte att påskynda utvecklingen inom området. 11 Nationellt stöd för kunskapsutvecklingen inom Regeringens bedömning: Det bör tas ett samlat grepp kring kunskapsläget inom . Ytterst är detta en rättvise- och rättssäkerhetsfråga för de mest utsatta grupperna i vårt samhälle. Regeringen avser att lämna ett uppdrag till att påbörja genomförandet av en strategi för nationellt stöd för kunskapsutvecklingen inom och avsätter för detta ändamål. förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning. Utredningen framhåller vikten av att främja en metodutveckling i det sociala arbetet, med inriktning på tidiga insatser i form av social rådgivning och personligt stöd. Utredningen föreslår att får i uppdrag att fördela särskilda stimulansmedel för att stödja en sådan metodutveckling. Remissinstanserna: och välkomnar särskilt utredningens förslag. De länsstyrelser som yttrat sig stödjer utredningens förslag men menar att det finns starka skäl att låta länsstyrelserna fördela stimulansmedlen. De flesta kommuner som yttrat sig tillstyrker utredningens förslag och betonar vikten av att metodutveckling sker i nära samarbete mellan forskning och praktik. kommun och ser hellre en utveckling av kvalitativt inriktade forskningsstudier eftersom enskilda projekt ofta upphör när bidraget upphör. understryker vikten av metodutveckling och vill se en satsning på ökat förebyggande stöd vilket skulle leda till att får en ökad folklig legitimitet. Föreningen tillstyrker utredningens förslag. Skälen för regeringens bedömning: Bakgrund Kunskapsläget inom , det vill säga individ- och familjeomsorg samt vård och omsorg om äldre och funktionshindrade, har varit föremål för debatt i åtminstone tre decennier. Ett flertal utredningar har belyst området, bland andra (SOU 1974:39) och (SOU 1994:139 och SOU 1995:58). I stora drag handlar det om två områden. Det ena rör frågor som hänger ihop med socialarbetarnas kompetens och organisation och ledning. Det handlar om socionom- och sociala omsorgsprogrammens utformning, socialarbetarnas fortbildning och vidareutbildning, förmåga att skapa systematiska erfarenheter av god praktik samt hur arbetsledarna och arbetsorganisationen stödjer detta arbete. Det andra området rör frågor om kunskapsproduktionen och kunskapsutvecklingen inom socialt arbete. Det handlar om utvecklingen av ämnet socialt arbete och studiepraktiken på högskolorna, förhållandet mellan central och lokal kunskapsproduktion, samspelet mellan utbildning, praktik och forskning samt huvudmannaskap och ansvar för kunskapsproduktion/kunskapsutveckling. Behovet att i ökad utsträckning kunna värdera effekter och resultat av verksamhet har länge uppmärksammats. Vikten av uppföljning och utvärdering av de sociala insatsernas värde för klienter/brukare och för samhället har betonats av de utredningar som varit verksamma inom socialtjänstområdet . Det som saknats är bl.a. statistiska basuppgifter inom socialtjänstområdet, en mer systematisk process av prövning och utvärdering av metoder och arbetssätt och ett systematiskt tillvaratagande av erfarenheter från kommunernas lokala utvecklingsarbete. Med andra ord är frågan mångfacetterad och rymmer ett stort antal samspelande faktorer. Ett nationellt program för kunskapsutveckling Regeringen anser att det är viktigt med en samlad strategi för kunskapsutvecklingen inom . Ytterst är detta en rättvise- och rättssäkerhetsfråga för de mest utsatta grupperna i vårt samhälle. fick därför i uppdrag att i samråd med berörda intressenter utforma ett förslag till program för nationellt stöd till kunskapsutvecklingen inom . har haft programmet ute på remiss och avrapporterat uppdraget (2000:12). program innehåller ett antal förslag till hur ett nationellt stöd för kunskapsutvecklingen inom bör utformas. I 7 a § SoL fastslås att insatser inom ska vara av god kvalitet samt att det för utförande av socialnämndens insatser skall finnas personal med lämplig utbildning och erfarenhet. ser ett behov av att kommunerna med utgångspunkt i bestämmelserna i 7 a § SoL utformar en strategi för kunskapsutvecklingen inom . Vidare finns enligt planen behov av nationella riktlinjer baserade på forskning, utvärdering och utvecklingsarbete samt nationella och internationella kunskapsöversikter. Ett flertal remissinstanser har yttrat sig över de olika förslagen i plan. Generellt ser remissinstanserna positivt på att regeringen lyfter fram kunskapsutvecklingen vilken uppfattas som en av de mer centrala frågorna inom . Bland andra , i , , , och Mental Hälsa anser att det är viktigt för att ge det sociala forskningsarbetet och utvecklingsarbetet stabilitet, kontinuitet och samordning. Behovet av att utveckla en kunskapsbaserad verksamhet där utfallet av olika insatser så långt möjligt kan förutses och värderas ur såväl de enskilda klienternas, olika gruppers som samhällets perspektiv, lyfts också fram. Ett nationellt program för kunskapsutvecklingen inom omfattar ett stort antal intressenter. Nya samarbets- och samverkansformer ska initieras och det är viktigt att alla relevanta intressenter involveras i processen. Regeringen har i budgetpropositionen för avsatt för att stödja denna process. Medlen kommer att disponeras och fördelas av . Regeringen anser att som nationell expert och tillsynsmyndighet är bäst lämpad att fungera som samordnare och motor i arbetet med kunskapsutvecklingen. I den plan som presenterat finns ett antal förslag som faller inom styrelsens eget ansvarsområde och där arbetet med att realisera förslagen bör kunna komma igång relativt snabbt. Andra förslag måste för att kunna genomföras diskuteras och förankras med respektive huvudman. Det är dock av yttersta vikt att andra intressenter även fortsättningsvis är nära involverade i arbetet. Inte minst gäller detta klient och brukarorganisationerna inklusive pensionärs- och handikapporganisationerna. En strategi för kunskapsutvecklingen inom bör enligt regeringen vara en förutsättning för att kommunerna ska kunna leva upp till målen i 7 a § SoL. lyfter i sin plan fram behovet av kunskapsunderlag för både kompetensutveckling och kompetenskrav samt för utbildningsanordnare. Kompetenskrav inom är en fråga som diskuterats i många sammanhang. saknas underlag för att precisera vilka kompetenskrav som bör gälla i olika verksamheter. För den enskilde som är i behov av insatser är det dock viktigt att mötas av rätt kompetens. bör därför, även fortsättningsvis, tillsammans med berörda intressenter undersöka förutsättningarna för vilken kompetens som är nödvändig i olika verksamheter. Det finns behov av att utveckla och sammanställa kunskap om vad som är god praktik inom skilda områden av och ge stöd till systematiskt arbete med jämförande studier mellan kommuner. Den tillgängliga kunskapen på socialtjänstområdet måste också sammanställas och samordnas. Statistiken inom behöver enligt regeringen förbättras och detta arbete måste ske i nära samråd med de organisationer som företräder brukare samt övriga berörda. Det är mycket svårt att bedöma tillståndet och utvecklingen inom . De studier som bland annat gjort tyder på en rådande begreppsförvirring vilket försvårar uppföljning och tillsyn. Regeringen ser därför behov av att utveckla en enhetlig terminologi inom . Detta utgör en nödvändig grund för att kunna hämta in uppgifter av god kvalitet. När det gäller organisation och ledning ser regeringen dels att frågan om förutsättningar och former för ledarutbildning för , dels att behovet av forskning kring ledning och organisering av uppmärksammas. presenterar i sin plan ett antal förslag som rör socionom- och social omsorgsutbildningarna. Det handlar såväl om utbildningens utformning och resurser som förhållandet mellan utbildningen och studiepraktiken. Enligt planen behöver även fortbildning och vidareutbildning inom ramen för magisterutbildningen utvecklas. För de grupper som enbart har grundskole- och/eller gymnasiekompetens måste det också skapas en stabil struktur för fortbildning och vidareutbildning inom . Enligt högskolereform är det inte regeringens sak att ta ställning till hur olika högskoleutbildningar utformas. presenterade en utvärdering av socionomutbildningar (rapportserie 2000:6 R) som remissbehandlas. I utvärderingen poängteras bl.a. vikten av att lärarna har praktisk kunskap om hur socionomers arbete gestaltar sig i verkligheten. Kunskapsutvecklingen inom skulle sannolikt gynnas av en systematisk dialog mellan yrkespraktiken, utbildningen och forskningen. Enligt vad regeringen erfar kommer få ökade personal- och kompetensförsörjningsproblem . Detta är en fråga som måste följas på både kort och lång sikt. föreslår i sin plan att en referensgrupp bildas med representanter för berörda myndigheter och organisationer. Långsiktiga programstöd bör enligt plan ges till (forskningsmässigt) underförsörjda kunskapsområden. Det gäller frågor om de sociala insatsernas värde för klienter/brukare inom samtliga verksamhetsområden inom . Det gäller också ledarskaps- och organisationsutveckling samt socialtjänstekonomi. I den lagda Forskningspolitiska propositionen Forskning och förnyelse (prop. 2000/01:3) beskrivs det fr.o.m. årsskiftet 2000/2001 nyinrättade för arbetsliv och socialvetenskap. skall främja såväl grundläggande forskning som behovsstyrd forskning rörande välfärd, folkhälsa, omsorg, arbetsmarknad, arbetsorganisation och arbetsmiljö. Ansvarsområdet innefattar även område. Det statliga stödet till lokala och regionala FoU-enheter bör enligt regeringen utvärderas för att se om stödet bör ges en annan eller tydligare inriktning. När det gäller satsningen på regionala FoU-center inom äldreområdet omfattar den inte bara äldreomsorgen utan även äldrevården. Detta har varit ett krav från regeringen för att erhålla stimulansbidrag. När det gäller utvärdering av denna satsning stödjer regeringen en utvärdering, som genomförs av på uppdrag av . har godkänt regeringens förslag om fortsatt stimulansbidrag till regionala FoU-center inom äldreområdet . Kunskapsutvecklingen inom är ytterst en rättvise- och rättssäkerhetsfråga för de mest utsatta grupperna i vårt samhälle. Detta gör det enligt regeringen särskilt angeläget att de etiska överväganden som uppstår blir ordentligt belysta, inte minst ur klient och brukarperspektiv. Det är även angeläget att utveckla kunskaperna om hur fungerar ur ett könsperspektiv. Ett samlat grepp på kunskapsutvecklingen innebär att vissa frågor berör flera politikområden, vilket kräver en fördjupad samordning i den fortsatta beredningen inomregeringskansliet. 12 Vissa SiS-frågor 12.1 Möjlighet att ta blod-, urin- och utandningsprov på intagna i LVM-hem och särskilda ungdomshem Regeringens förslag: En likalydande bestämmelse införs i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga samt lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård som ger (SiS) möjlighet att ta blod-, urin- och utandningsprov på tvångsintagna i LVM-hem och i särskilda ungdomshem samt på dem som bereds sluten ungdomsvård vid sådana ungdomshem. Av rättssäkerhetsskäl skall ett positivt resultat åtföljas av en verifikationsanalys för att undanröja eventuella misstankar om ett falskt positivt svar. Statens institutionsstyrelses förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag. SiS föreslog dock att drogkontroll även skulle omfatta dem som frivilligt vårdas på SiS institutioner. Sedan SiS skrivelse inkom har påföljden sluten ungdomsvård införts i straffsystemet. Remissinstanserna: ombudsmän, , , Kammarrätten i , , , kommun, , , Föreningen , , i län samt stöder förslaget om lagreglering av drogkontroller inom tvångsvården.