prop · GO0357 · 2001-01-01 00:00:00 — I de områden där en art gör stor skada bör man försöka minska antalet individer under förutsättning att det finns områden där arten kan existera i tillräckligt antal med mindre konflikter med människan. Renskötselområdet Rennäringen är den näring som drabbas hårdast av skador på grund av förekomsten av rovdjur. Det är mot den bakgrunden naturligt att det krävs olika ställningstaganden inom respektive utanför renskötselområdet. Renskötselområdet intar en särställning så till vida att samtliga av de stora rovdjuren har naturliga utbredningsområden som sträcker sig över detta. Samtliga arter orsakar också skador för rennäringen. Det är därför viktigt att beakta konsekvenserna av rovdjursförekomsten både för rennäringen i stort och för de enskilda samebyarna. I förslaget till nytt ersättningssystem för rovdjursdödade renar (och ) angavs att rovdjurens beskattning av antalet renar inte bör överstiga en tredjedel av det normala slaktuttaget, vilket ansågs motsvara av renantalet. Regeringen konstaterar att rennäringen anser att förslaget på denna punkt inte kommit att tillämpas på ett för rennäringen tillfredsställande sätt. Utredningen anser emellertid att det inte är möjligt eller lämpligt att på detta sätt slå fast en toleransnivå för antalet rovdjur. Utredningen menade att det är svårt att se hur toleransnivån skulle tillämpas i praktiken och att det också är svårt att se betydelsen för en enskild sameby. och har även i förslaget till reformerat ersättningssystem enats om en toleransnivå (bilaga 3 till utredningens slutbetänkande SOU 1999:146). I detta förslag sägs att gränsen för att näringen avsevärt försvåras går vid uppkomna rovdjursförluster motsvarande av det normala slaktuttaget mätt . Regeringen anser att det är ett grundläggande krav att en ordnad renskötsel kan bedrivas och att skadorna av rovdjur därför inte får bli för omfattande. Tills vidare bör de regionala miniminivåer som kommer att anges för björn och lo kunna utnyttjas på ett sådant sätt i förvaltningen att de samlade skadorna orsakade av rovdjur inte överstiger den toleransnivå som och anger. För järv och varg är stammarna ännu så små att det tills vidare bör prövas från fall till fall om skyddsjakt skall medges. Sammanfattningsvis anser regeringen att rovdjursstammarnas utveckling inom renskötselområdet bör styras så att ordnad renskötsel inte omöjliggörs eller allvarligt försvåras i någon sameby. Förslagen till mål för de olika arternas antal och utbredning har därför utformats med hänsyn till rennäringens intressen. 5.2.3 förslag: Miniminivån för björnstammen i skall vara 100 föryngringar , vilket motsvarar ett totalt antal av ca 1 000 individer. Målet för björnstammens utbredning bör vara att den fyller ut områdena mellan de nuvarande reproduktionsområdena och att stammens spridning söderut tillåts fortsätta. Utredningens förslag: Den gemensamma svensk-norska björnstammen uppskattas till minst 1 000 djur. Detta antal bör ses som en miniminivå för björnstammen som helhet. För del slås också 1 000 björnar fast som miniminivå. Stammen kan tillåtas att växa och skyddsjakten i bör fortsätta. Björnstammen tillåts fortsätta att sprida sig söderut, vilket i första hand torde komma att beröra mellersta delarna av och den del av som ligger norr om en tänkt linje från till norra . Inom renskötselområdet bör björnstammen få fortsätta att öka så att områdena mellan de nuvarande reproduktionsområdena fylls ut. Remissinstanserna: Flertalet remissinsatser tillstyrker en miniminivå om 1 000 individer. anser emellertid att det är riskabelt att sätta gränsen vid 1 000 djur eftersom det förutsätter ett fritt utbyte av individer med bestånd längre österut. Huruvida ett sådant utbyte förekommer är oklart. Universitet anser att stammen i stället bör tillåtas uppgå till flera tusen djur. anser att nuvarande björnstam inte är acceptabel från renskötselsynpunkt. Tinget föreslår att skydd för rennäringen vidtas genom decimering inom områden där man kan dokumentera skador. Tinget motsätter sig att björnstammen skall få fortsätta att utvecklas ovanför lappmarksgränsen och på renbetesfjällen. Liknande synpunkter anförs av . Förbundet anser vidare att totalt maximalt 1 500 björnar skall räknas som en tillräckligt stor population i , och . Den föreslagna nivån bör enligt bl.a. kompletteras med en nivå för antalet årliga föryngringar. Verket anser att miniminivån på 1 000 individer sannolikt ligger under den stam som finns . Verket föreslår att stammen kan tillåtas öka till 150 föryngringar vilket motsvarar den långsiktigt livskraftiga nivån om 1 500 individer. Verket påpekar att antalet björnar har ökat stadigt som problemen med skador av björn inte ökat i motsvarande grad och på det hela taget är hanterliga. anser att björnstammen är mycket större än vad utredningen bedömer. i , och anser att den föreslagna ökningen av björnstammen bör ske så långsamt att befolkningen underhand lär sig umgås med björn som trots allt bedöms som det farligaste rovdjuret för människan. Skälen för regeringens förslag Miniminivå Den skandinaviska björnstammens tillväxttakt är den högsta kända i världen för en brunbjörnsstam. Den gynnsamma utvecklingen, som björnstammen haft , innebär att det i finns minst 1 000 björnar. Endast en liten del av dessa finns i . Reproduktionen är koncentrerad till vissa områden och expansionen till nya områden sker långsamt. Trots björnstammens tillväxt under har problemen med skador orsakade av björn, t.ex. på tamdjur, inte ökat i motsvarande grad och kan anses vara hanterliga. Regeringen delar utredningens bedömning att en miniminivå för björnstammen om ca 1 000 individer bör fastslås vilket motsvarar 100 föryngringar. Regeringen delar även utredningens och flera av remissinstansernas uppfattning att björnstammen kan tillåtas att fortsätta att växa. Målet för förvaltningen bör vara att arten når en nivå som säkerställer att den långsiktigt bevaras i den svenska faunan. Enligt rapporten från den forskargrupp utredningen anlitade behövs 1 500 individer för ett långsiktigt bevarande inom (se utredningens slutbetänkande SOU 1999:146, bilagedelen, bilaga 2). Angivet i föryngringar motsvarar det 150 föryngringar . I den mån stammen ökar bör även jakten kunna öka. Regeringen föreslår alltså att miniminivån för den svenska björnstammen skall vara 100 föryngringar vilket motsvarar ett totalt antal av ca 1 000 individer. Mål för utbredning Björnen är det rovdjur som kan utgöra den mest påtagliga risken för människor. Skadskjutna och trafikskadade björnar kan vara aggressiva. Att komma i närheten av en björn vid ett byte eller en björnhona med ungar kan också vara risksituationer. Möten med björn har blivit vanligare och antalet incidenter och olyckor har också ökat. Ännu har emellertid i modern tid ingen sådan olycka med dödlig utgång inträffat i (avsnitt 4.2.1). Om förekomst av björn kan accepteras i ett visst område får bedömas från plats till plats med hänsyn till risken för olyckor. Det är viktigt att försöka undvika att björnar vänjer sig vid att söka föda nära bebyggelse eller att de uppehåller sig i relativt tätt befolkade områden eftersom detta innebär risker för olyckor. De möjligheter för länsstyrelserna att besluta om skyddsjakt som regeringen avser att genomföra bör kunna utnyttjas då sådana risker uppstår (avsnitt 7.1). Enligt utredningen finns det inom renskötselområdet områden med så tät förekomst av björn att betydande svårigheter uppkommer för rennäringen. Främst orsakar björnen skada på renkalvar. Utredningen anser emellertid att detta inte är skäl att kraftigt minska björnstammen längs fjällkedjan, där fjällsamebyarna har sina kalvningsland. I stället menar utredningen att problemen bör kunna mötas med förebyggande åtgärder, däribland skyddsjakt på särskilt skadegörande individer. Regeringen delar i och för sig utredningens uppfattning i denna fråga, men vill betona att skyddsjakt förmodligen är det enda effektiva sättet att begränsa skadorna. Regeringens bedömning är att det inte finns några avgörande skäl för att begränsa björnens utbredning i . Målet för björnstammens utbredning bör därför vara att den skall fylla ut områdena mellan de nuvarande reproduktionsområdena, vilka är belägna från och norrut. Stammens spridning söderut, som redan pågår, bör också tillåtas fortsätta. Någon geografisk gräns för spridningen bör enligt regeringens bedömning inte anges närmare. Arten bör i princip få fortsätta att expandera inom sitt naturliga utbredningsområde. Jakten på björn bör ha sådan inriktning att risken för olyckor där människor kommer till skada minimeras. Vidare bör jakten utformas så att skadorna på renar och andra tamdjur begränsas. Särskild hänsyn bör tas till behovet att minska risken för att många renkalvar dödas. Regeringen föreslår alltså att målet för björnstammens utbredning skall vara att arten sprider sig inom sitt naturliga utbredningsområde, dvs. att den fyller ut områdena mellan de nuvarande reproduktionsområdena och sprider sig söder ut. 5.2.4 Järv Regeringens förslag: Etappmålet för järvstammen i skall vara 90 föryngringar , vilket motsvarar ett totalt antal av ca 400 individer. Målet för järvstammens utbredning är att den sprider sig jämnare inom sitt naturliga utbredningsområde. Utredningens förslag: Den gemensamma skandinaviska järvstammen kan uppskattas till närmare 500 individer. Detta antal individer bör ses som en miniminivå för stammen som helhet. För slås 300 järvar fast som miniminivå. En långsam ökning av den svenska delen av stammen eftersträvas liksom en jämnare spridning inom renskötselområdet. En försiktig ökning av skyddsjakten kan tillåtas när man kan se att järven sprider sig och växer i antal. Etablering av järv utanför renskötselområdet är önskvärd. Järvstammen bör få återhämta sig och en jämnare spridning längs fjällkedjan bör eftersträvas. Remissinstanserna: anser att det är alltför riskabelt från bevarandesynpunkt att ha så få som 300 järvar i . Liknande synpunkter framförs av bl.a. och i . , och i anser att miniminivån bör sättas till 500 individer. föreslår dessutom att miniminivån anges som 100 föryngringar - vilket motsvarar ca 500 individer. anför att eftersom medger en generös jakt på järv kan inte förlita på att den norska järvstammen tillsammans med den svenska är livskraftig. anser att det är tveksamt att fästa stor förhoppning till att en betydande del av järvpopulationen skall etablera sig i skogsområdet utanför renskötselområdet. m.fl. anför att den uttalade viljan att få en jämnare utbredning av järv sannolikt kräver att järvstammen är så tät i vissa områden att utvandring blir en naturlig effekt. anser att en ökad spridning av järvstammen förutsätter en kraftig minskning av lodjursstammen. i anser att man borde fundera på att flytta järvar från ett område till ett annat. i hyser viss oro för att miniminivån för järv är för låg. kommun bedömer att en jämnare spridning av järvstammen längs fjällkedjan kommer att innebära att det totala rovdjurstrycket skulle minska i områden med förut stort rovdjurstryck. Skälen för regeringens förslag Etappmål Regeringen finner det otillfredsställande och oroande att järvstammen trots skyddsåtgärder endast ökat obetydligt . Särskilt bekymmersam ter sig utvecklingen . Av allt att döma har stammen minskat i antal . Vid den senaste inventeringen, 1999/2000, noterades 40 föryngringar i renskötselområdet vilket är 17 färre föryngringar än året innan, 11 färre än 1998 och 26 föryngringar färre än . Bestånden av järv i och i visar inte motsvarande nedgång . Om inte den snabba tillbakagången kan hejdas kan den svenska järvstammen inom endast ett fåtal år komma i en från bevarandesynpunkt mycket osäker situation. Det förhållandet att stammen till stor del delas med innebär att det finns ett stort behov av en gemensam förvaltning eftersom åtgärder i ettdera landet kan få konsekvenser för livskraften hos stammen som helhet. Regeringen avser att ge i uppdrag att vidareutveckla samarbetet med främst i syfte att uppnå en gemensam förvaltningsstrategi (avsnitt 5.2.1). Utredningen har föreslagit att en nivå om 500 järvar bör vara en miniminivå för den gemensamma norsk-svenska stammen. Som tidigare påpekats anser regeringen att överläggningar måste ske med grannländerna innan en sådan nivå läggs fast. Regeringen bedömer dock, liksom utredningen, att målet för den gemensamma järvstammen bör vara att den når en nivå som säkerställer att den långsiktigt finns kvar i faunan. Regeringen föreslår att ett etappmål för den svenska delen av järvstammen nu slås fast. Etappmålet bör vara 90 föryngringar , vilket motsvarar ca 400 individer. Utbredning Järvens nuvarande utbredningsområde ligger nästan helt inom renskötselområdet. I modern tid är föryngring i andra delar av landet konstaterad endast vid enstaka tillfällen. Järven orsakar stora skador för rennäringen. Med hänsyn till det grundläggande målet att järven långsiktigt skall finnas kvar i faunan är det svårt att undvika skador. Regeringen tolkar emellertid rennäringens synpunkter så att järvens närvaro i renskötselområdet kan hanteras om spridningen blir jämnare och förekomsten av andra rovdjur reduceras. En allmän utgångspunkt för målen för rovdjursarternas utbredning i renskötselområdet (avsnitt 5.2.2), är att renskötseln inte allvarligt skall försvåras eller omöjliggöras i någon sameby. Därför bedömer regeringen i likhet med utredningen att en ökning av järvstammen inom renskötselområdet till det föreslagna etappmålet 90 föryngringar, förmodligen kräver en jämnare spridning än Regeringen anser att det skulle vara positivt för järvstammen om arten etablerade sig utanför renskötselområdet i större utsträckning. Konflikterna med människan skulle där troligen bli långt mindre än vad som är fallet inom renskötselområdet. Det är en uppgift för länsstyrelserna (avsnitt 4.6) att noggrant följa sådana etableringar. Det är emellertid inte, såvitt nu kan bedömas, troligt att järven mer allmänt kommer att sprida sig utanför renskötselområdet. Regeringen föreslår att målet för den svenska järvstammens utbredning skall vara att arten sprider sig jämnare inom sitt naturliga utbredningsområde. 5.2.5 Lo Regeringens förslag: Miniminivån för lodjursstammen i skall vara 300 föryngringar , vilket motsvar ett totalt antal av ca 1 500 individer. Målet skall vara att antalet lodjur i landet som helhet inte skall minska. Målet för lodjursstammens utbredning skall vara att arten skall finnas såväl inom som utanför renskötselområdet men att huvuddelen av stammen skall finnas utanför renskötselområdet. Utredningens förslag: Den gemensamma svensk-norska lodjursstammen uppskattas till drygt 2 000 djur. 1 500 djur bör ses som miniminivån för den gemensamma stammen. För slås 1 000 individer fast som miniminivå. Förvaltningen av lodjursstammen sker bl.a. med hänsyn till näringarnas och jaktintressenas behov. Lo ges möjlighet att i ökad omfattning sprida sig till . Inom renskötselområdet bör antalet lodjur minskas kraftigt av hänsyn till rennäringen. Remissinstanserna: anser att det behövs en minskning av lodjursstammen till 350 individer för att minska skadorna på rennäringen till acceptabel nivå. anser att den svenska stammen bör ligga på dagens nivå om 1 500 individer och föreslår att miniminivån formuleras som 300 föryngringar , motsvarande 1 500 individer. Vidare bör enligt verket stor försiktighet gälla för jakt i spridningszonen för att inte försvåra etablering i och . Verket konstaterar att utredningens förslag att minska lodjursstammen i renbetesområdet överensstämmer med verkets policy men att minskningen till 400 djur är alltför långtgående. Beträffande minskning av lodjursstammarna så bör det samlade rovdjurstrycket i samebyarna beaktas. Även , och anser att minskningen genom avskjutning är för omfattande. i anser att den föreslagna minskningen i renbeteslandet skulle medföra att det inte kommer att finnas en livskraftig lodjursstam i . anser att miniminivån skall fastställas till 1 700 individer och avse , och tillsammans. kommun stöder tanken att lodjursstammen skall minskas men anser att minskningen i stället bör ske i i de områden som har hög vargtäthet. anser att det är helt nödvändigt att minska stammen även i södra och stora delar av även om motsvarande ökning inte sker i . och framhåller att det är orimligt att öka avskjutningen av lodjur bara för att de tar en del av de vilda bytesdjuren som även är av intresse för jägarna. Skälen för regeringens förslag Miniminivå Lodjuret har haft en positiv utveckling. Den gemensamma svensk-norska lodjursstammen uppskattas till drygt 2 000 djur, varav omkring 1 500 finns i . anser i sitt remissvar att miniminivån borde vara 300 föryngringar , motsvarande 1 500 individer medan utredningen föreslår att miniminivån bör anges till 1 000 djur, vilket även det är en nivå som kan anses vara långsiktigt livskraftig. Regeringen delar bedömning av lämplig miniminivå för lodjursstammen. Regeringen föreslår alltså att miniminivån för lodjursstammen skall vara 300 föryngringar , vilket motsvarar ca 1 500 djur. Målet för förvaltningen av lodjursstammen skall alltså vara att stammen i landet som helhet inte skall minska, även om antalet djur i renskötselområdet långsamt bör reduceras (se nedan). En miniminivå på 300 årliga föryngringar ger utrymme för endast en mycket begränsad jakt. Viss hänsyn till motstående intressen bör emellertid, liksom , kunna tas i förvaltningen av lodjursstammen. I ett historiskt perspektiv har lodjursstammen emellertid visat stor känslighet för jakttrycket och fluktuerat kraftigt. Det är därför viktigt att noggrant följa stammens utveckling för att bedöma effekterna av jakten. Utbredning Utredningen och flera remissinstanser påpekar att lodjuret orsakar stora problem för rennäringen. Den hittillsvarande förvaltningen av lodjursstammen har, som framhåller, varit att jakt huvudsakligen tillåtits inom renskötselområdet. Utredningen föreslår att antalet lodjur minskas till 400 individer i renskötselområdet. Utanför detta bör beståndet i princip vara kvar på nuvarande nivå, enligt utredningen. Föryngringarna av lodjur har minskat betydligt i renskötselområdet och långt mer än vad som rimligen är effekten av den tillåtna jakten. Om tendensen håller i sig kan antalet lodjur inom något eller komma att minskat till det antal som utredningen förslagit att stammen skall reduceras till inom renskötselområdet. Regeringen delar utredningens uppfattning att det är motiverat med skyddsjakt på lodjur i renskötselområdet av hänsyn till rennäringens intressen. Målet bör vara en långsam minskning mot den nivå utredningen föreslagit för renskötselområdet, dvs. För att lodjursstammen skall vara tillräckligt stor i ett riksperspektiv bör stammen emellertid tillåtas växa i andra områden innan den reduceras i renskötselområdet. Regeringen anser att en sådan tillväxt skall vara konstaterad innan reduktionen genomförs. Det är en uppgift för att noggrant följa lodjursstammens utvecklingen. Regeringen anser således att huvuddelen av lodjursstammen bör finnas utanför renskötselområdet. Lodjuret bör ges möjlighet att i ökad omfattning sprida sig söderut även till . Jakt på lodjur bör därför inte tillåtas i sådan omfattning eller på sådana platser att dess spridning söderut förhindras. De jaktliga intressena kommer därigenom att få tåla en större påverkan på viltbestånden. I områden med återetablering av lo och där stammen ökar snabbt bör liksom begränsad jakt kunna tillåtas. Regeringen föreslår att målet för lodjursstammens utbredning skall vara att arten skall finnas såväl inom som utanför renskötselområdet, men att huvuddelen av stammen skall finnas utanför renskötselområdet. 5.2.6 förslag: Etappmålet för vargstammen i skall vara 20 föryngringar , vilket motsvarar totalt ca 200 individer. Då detta etappmål uppnåtts skall en grundlig utvärdering av vargförekomstens effekter genomföras. Därefter beslutas om ett eventuellt nytt etappmål eller en miniminivå. Målet för vargstammens utbredning skall vara att stammen på naturlig väg sprider sig över landet, men att dess förekomst i renskötselområdet i huvudsak begränsas till de områden utanför renskötselns åretruntmarker där den gör minst skada. Det långsiktiga målet är att vargstammen skall växa till en nivå som säkerställer att den långsiktigt finns kvar i den svenska faunan. Utredningens förslag: /99 uppgick den gemensamma svensk-norska vargstammen till 59-75 djur. Miniminivån för den svensk-norska stammen slås fast till 200 individer. Stammen tillförsäkras genetiskt utbyte med vargar från . Redan innan stammen nått miniminivån bör skyddsjakt kunna tillåtas i begränsad omfattning, främst inom renskötselområdet. Utanför detta bör skyddsjakten inriktas på vargar som skapar särskilt stora problem. I en situation där vargstammens ökningstakt är snabb bör man vara mer generös med tillstånd till skyddsjakt än annars. Det bör inte finnas någon fast vargstam i renskötselområdet. Vargen bör kunna sprida sig över och till vissa delar av . En jämnare spridning av stammen än bör eftersträvas. Remissinstanserna: Remissinstanserna anser att en miniminivå bör fastställas men redovisar mycket skilda uppfattningar om lämplig nivå. En miniminivå om 200 vargar accepteras av och Världsnaturfonden som ett första delmål. , kommun och anser att nivån är för hög. kommun anser att 100 individer räcker och anser att 150 individer är tillräckligt i en första etapp. framhåller att den föreslagna nivån är påtagligt mycket lägre än den nivå forskargruppen anger som lägsta nivå för kortsiktigt bevarande. Vidare anser att det inte är bevarandebiologiskt acceptabelt att inte tillåta etablering av varg i renskötselområdet. Liknande synpunkter redovisas av . anser att utredningens påstående att det saknas acceptans hos allmänheten för en större vargstam än 200 individer inte är korrekt och uppfattar utredningens argumentation som både felaktig och anmärkningsvärd. Även anser att utredningen kan ha överskattat motståndet mot ett större bestånd. föreslår att anger antalet familjegrupper eller antalet revirhävdande par då sådana mål är mer relevanta än totalantalet individer. Förbundet anser också att det måste finnas en viss acceptans för varg även i renskötselområdet. anser att det sannolikt krävs en gles vargstam inom renskötselområdet för att en individ från skall ha möjlighet att överleva och finna en partner. föreslår att en miniminivå för varg i skall anges till 15 föryngringar vilket motsvarar 150 individer. Om skadorna kan hållas på en rimlig nivå kan ökningen enligt verket fortsätta till i varje fall 500 individer. Även i och anser att en miniminivå för antalet producerande par bör fastställas. , och anser att föryngring av varg inte skall tillåtas i renskötselområdet. motsätter sig bestämt att en fast vargstam inte skall få förekomma i renskötselområdet. Det är inte rimligt med tanke på att det dels rör sig om av landets yta, dels torde vara nödvändigt med viss invandring för att undvika inavel. Beträffande varg, menar verket, måste stor restriktivitet visas vid främst etablering i renskötselns åretruntmarker och inte automatiskt i hela renskötselområdet. Liknande synpunkter framförs av och . tar bestämt avstånd från att flytta alternativt inplantera vargar som en möjlighet att säkra ett genetiskt utbyte. anser att det är absurt att ett land med sådana resurser i form av stora glesbygdsområden och tillgång på vilda bytesdjur som har, inte skulle tåla mer än 200 vargar. Skälen för regeringens förslag Etappmål Under gynnsamma förhållanden kan förökningen i en vargstam vara snabb. Vargstammen i och har uppvisat en ökning som överträffar de andra rovdjurens. Möjligheter finns därför att vargen åter kan bli en del av faunan i stora delar av landet. uppgick vargstammen till mellan 67 och 81 djur. I detta antal ingår inte de valpar som föddes . bör påpekas att de sex vuxna vargar som man känner till har dött , inte har frånräknats.