prop · GO0397 · 2001-01-01 00:00:00 — anför att de uppgifter som anmäls kan vara av stort intresse för skattemyndigheterna, men utredningen för inga diskussioner om under vilka legala förutsättningar information kan föras över från kommun till skattemyndighet. anmälningsplikten gäller bör kommunen få möjlighet att göra identitetskontroll hos tillståndshavaren. avstyrker att kravet på anställd personal tas bort och ersätts med ett anmälningsförfarande. Nuvarande krav kan förses med undantag och förenas med anmälningsförfarande. Det bör inte ställas upp några sekretesshinder för skattemyndigheten att ta del av uppgifterna. och kommun anser att de som arbetar hos en tillståndshavare skall vara anställda av honom och att förslaget ger tillståndshavaren för stora möjligheter till efterhandskonstruktioner som försvårar tillsynsarbetet. och kommuner anser att endast anställd personal skall få anlitas. kommun anför att det i fungerat bra att kräva anställningslistor enligt 7 kap. 5 § och att en ändring tycks vara onödig. Ett borttagande av kravet att personal skall vara anställd öppnar för illojal konkurrens och bulvanförhållanden. Personal skall vara anställd av någon som innehar F-skattsedel och uppbära en rimlig och skattepliktig ersättning. Skälen för regeringens förslag: Nuvarande bestämmelse i alkohollagen (1994:1738) om att endast personal som är anställd av tillståndshavaren får användas för serveringsverksamheten tillkom för att "tillståndshavaren effektivt skall kunna ingripa då olägenheter i fråga om ordning, nykterhet och trevnad uppstår på serveringsstället". Emellertid omfattade inte anställningskravet ens från början all personal. Entrévärdar och dörrvakter liksom garderobiärer och casinopersonal undantogs eftersom dessa ofta anlitades av särskilda bevaknings- eller spelföretag. Ordalydelsen av 6 kap. 3 § ändrades därför vid tillkomsten av alkohollagen till "för servering av spritdrycker, vin eller starköl får endast anlitas personal som är anställd av tillståndshavaren". Efter ett tillägg i lagen om handel med drycker (LHD) blev det möjligt att tillgripa en administrativ sanktion mot ekonomiskt misskötsamma tillståndshavare. Bestämmelsen om anställd personal fick då större betydelse, framför allt om tillståndshavaren drog sig undan skatter och arbetsgivaravgifter genom att anlita "svart" arbetskraft. Tillståndshavare som är ekonomiskt misskötsamma och t.ex. anlitar "svart" arbetskraft kan få sitt serveringstillstånd indraget. Forskare och andra som har studerat restaurangbranschen menar att jämte bygg- och städbranschen finns det troligen inte något annat område där det är så vanligt med helt eller delvis obeskattade löner som just på restaurangerna. kunde brott mot bestämmelsen i 6 kap. 3 § fjärde stycket räcka som argument för återkallelse av serveringstillståndet, även om tidigare rättspraxis uppvisade en viss osäkerhet på området. Efter Regeringsrättens dom i mål nr 2516-1998 (RÅ 2000 ref. 12) får det emellertid anses klarlagt att det formella anställningsförhållandet inte är helt avgörande. Om inte skatter och arbetsgivaravgifter har betalats när det borde ha skett kan dock tillståndet återkallas på grund av ekonomisk misskötsamhet. Detta betyder att tillsynsmyndigheterna inte kan nöja sig med att kontrollera anställningsförhållandena, utan även måste kontrollera skatte- och avgiftsinbetalningar. Arbetsmarknaden är mer komplex än tidigare och större krav ställs på flexibilitet inom arbetslivet. Personalförmedling i olika former är ett exempel på detta och uthyrning av arbetskraft är nu en etablerad företagsform inom nästan varje yrkesbransch. Det är därför naturligt att en krögare som drabbas av att t.ex. kökspersonal insjuknat vänder sig till en s.k. personalpool för att få hjälp. Bestämmelsen i 6 kap. 3 § alkohollagen är då ett besvärligt hinder i hans verksamhet. Även för mycket korta vikariat är han tvungen att anställa personalen, medan andra näringsidkare på ett enklare sätt kan hyra in tillfällig personal utan att bryta mot några bestämmelser. Enligt regeringens mening är det önskvärt att förändra kravet i 6 kap. 3 § alkohollagen så att regleringen blir mera anpassad till dagens förhållanden och till behoven i den seriösa delen av branschen. För att göra det möjligt att använda exempelvis personal från bemanningsföretag eller s.k. personalpooler bör ett tillägg till nuvarande lydelse av 6 kap. 3 § göras som gör det möjligt att hyra in personal från personaluhyrningsföretag. Därmed bör kravet på flexibilitet kunna tillgodoses utan att kravet på kontrollmöjligheter när det gäller misstankar om anlitande av "svart" arbetskraft eftersätts. Att som föreslår helt avskaffa kravet på att restaurangföretagaren för serveringen endast får anlita anställd personal är enligt regeringens uppfattning alltför långtgående. Att ge tillståndsmyndigheten befogenhet att i enskilda fall ålägga en tillståndshavare att anmäla all personal som utför arbete i verksamheten skulle enligt regeringens mening bli alltför byråkratiskt och sakna alkoholpolitiskt värde. Det skulle medföra en stor belastning för konferensanläggningar, trafikserveringar och större restaurangföretag med hög personalomsättning att fortlöpande anmäla all personal till tillståndsmyndigheten. Även hos tillståndsmyndigheten skulle mycket tid och resurser behöva tas i anspråk för att sortera och granska all denna information. Regeringen anser därför att en lämplig avvägning är att bibehålla nuvarande reglering men dessutom möjliggöra för tillståndshavaren att anlita personal från bemanningsföretag. 5.6 Gemensam serveringslokal Regeringens bedömning: Det bör även fortsättningsvis vara möjligt för två eller flera tillståndshavare att dela på en gemensam serveringsyta. Några ytterligare klarlägganden behövs inte. förslag: Utredningen föreslår att tillståndshavarnas gemensamma ansvar för ordning och nykterhet klargörs. Om olägenheter konstateras skall tillståndsmyndigheten kunna ifrågasätta serveringstillståndet för alla de tillståndshavare som bedriver servering i lokalen. Remissinstanserna: Följande remissinstanser riktar kritik mot utredningens förslag. Alkoholinspektionen, Blåbandsrörelsen, kommun, Föreningen länsstyrelsernas alkoholhandläggare, , kommun, , kommun, , Kommunala alkoholhandläggares förening, , , i , i , i , i , i , , landsråd för alkohol- och narkotikafrågor, kommun, kommun, kommun och kommun. Anledningen till kritiken är främst att tillsynen försvåras. Det blir svårt att klargöra vilken tillståndshavare som brutit mot serveringsbestämmelserna och det anses inte förenligt med svensk rättstradition att kollektivt bestraffa alla som haft tillstånd att servera på ytan. Att lägga bevisbördan på en enskild som måste visa att han varit utan skuld anses också tveksamt. Det påpekas också att förslaget endast tar upp störningar i ordningen och nykterheten och inte tar upp överträdelser som servering till underåriga och brott mot regler om förvaring och förtäring. Gemensam serveringslokal får inte avse servering . Det påpekas också att sanktionerna är av två slag, dels administrativt i form av indraget tillstånd, dels straffrättsligt. kommun avstyrker gemensam serveringsyta utom i samband med tillfälliga tillstånd vid mässor och festivaler då det skall vara möjligt för kommunen att medge undantag. Skälen för regeringens bedömning: Det finns med nuvarande regler inget hinder i alkohollagen (1994:1738) eller dess förarbeten för att flera serveringsställen kan ha samma serveringslokal. Det har dock varit en allmän uppfattning hos vissa myndigheter och branschföreträdare att en serveringslokal endast kan ha en tillståndshavare. har övervägt om uppfattningen om att en serveringslokal endast får användas av en tillståndshavare bör få ett uttryckligt stöd i lagen. Utredningen föreslår att tillståndsmyndigheten skall kunna ifrågasätta serveringstillståndet för alla de tillståndshavare som bedriver servering i lokalen om olägenheter konstateras. Åtskilliga remissinstanser har ifrågasatt utredningens förslag och menat att en kollektiv bestraffning är främmande för svenskt rättstänkande och därför inte är godtagbar. Regeringen instämmer i remissinstansernas kritik av utredningens förslag. Regeringen finner också att det inte har framkommit tillräckliga skäl för att föreslå en lagändring i frågan. Om olägenheter skulle uppkomma när två eller flera tillståndshavare använder samma serveringsytor kan tillståndsmyndigheten meddela de villkor som behövs för att avhjälpa dessa. 5.7 Alkoholpolitiska olägenheter Regeringens bedömning: Ingen ändring bör göras i alkohollagens (1994:1738) regler om att tillstånd kan vägras om ett sådant skulle kunna medföra risk för alkoholpolitiska olägenheter. Inte heller behövs nya regler om kommunernas alkoholpolitiska program. bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Blåbandsrörelsen, , , landsråd för alkohol- och narkotikafrågor och anför att det är en brist att kommunernas alkoholpolitiska program har låg dignitet i domstolarnas bedömning. anser också att begreppet "alkoholpolitiska olägenheter" bör bytas ut mot alkoholrelaterade olägenheter" och att man bör överväga att införa mera handfasta regler i alkohollagen för att ge kommunerna stöd för att företa åtgärder som förhindrar eller begränsar lokala alkoholrelaterade problem, t.ex. genom att begränsa antalet restauranger i vissa områden eller i relation till antalet invånare eller avståndet till skolor. anser att utformningen av 7 kap. 14 § kan ifrågasättas. yttrande bör inte bara i praktiken utan även i lagtexten beakta de alkoholpolitiska olägenheterna om det är vad som åsyftats. Utredningen har tagit alltför lätt på kritiken mot begreppet alkoholpolitiska olägenheter. Det är ett påfallande allmänt hållet begrepp, en olycklig nybildning. I alkohollagen skall begreppet politik, i motsats till annan lagstiftning, användas vid direkt rättstillämpning i myndighetsutövning mot enskilda. Bestämmelsen i 7 kap. 9 § skulle kunna utformas enligt följande. "Om serveringen kan befaras medföra olägenheter i fråga om ordning och nykterhet eller av särskild anledning innebär en risk för menlig inverkan på människors hälsa, får serveringstillstånd inte meddelas". I förslaget till serveringstider borde en hänvisning kunna göras från 6 kap. 4 §. "Vid prövningen skall beaktas sådana risker som avses i 7 kap. 9 §". Kommunala alkoholhandläggares förening anför att kommunernas alkoholpolitiska program bör ges större tyngd avseende serveringstiderna. Skälen för regeringens bedömning: Kommunernas alkoholpolitiska program inom serveringsområdet innehåller huvudsakligen riktlinjer för bedömning av ansökningar om serveringstillstånd, avgifter för ansökningar och tillsyn, de alkoholpolitiska olägenheterna. Programmen är en precisering av vad kommunen anser utgöra hinder för att få serveringstillstånd samt hur tillsynen över serveringsställena är organiserad. Programmen täcker således ett betydligt vidare område än de alkoholpolitiska olägenheterna. I programmen kan en presumtiv sökande av serveringstillstånd vanligen läsa sig till hur man ansöker om tillstånd, vad det kostar, hur det tar och i fall det finns några särskilt uttalade hinder. I Alkoholinspektionens kommunenkät ansågs det alkoholpolitiska programmet ha haft störst betydelse vid ärendehanteringen och i beslutsprocessen och mindre betydelse vid domstolsbehandlingen av överklagade avslagsbeslut. I förarbetena till 7 kap. 9 § alkohollagen (1994:1738) (prop. 1994/95:89, s. 105 f.) nämns att den tidigare s.k. behovsprövningen har ersatts med att kommunen i stället skall bedöma riskerna för eventuella alkoholpolitiska olägenheter. Det framhålls att polismyndighetens och yttranden skall tillmätas stor vikt vid tillståndsprövningen. Angående programmen anges att kommunerna i t.ex. alkoholpolitiska program kan precisera vilka allmänna kriterier kommunen avser att tillämpa vid bedömningen av om en servering kan orsaka alkoholpolitiska olägenheter. En individuell prövning måste dock alltid ske med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Av förarbetena framgår tydligt att det aldrig har varit meningen att de alkoholpolitiska programmen eller kommunens allmänna bedömning av när alkoholservering kan leda till alkoholpolitisk olägenhet skall vara bindande vid t.ex. en överprövning i domstol. Tanken var snarare att programmen skulle vara vägledande och delvis tjäna som upplysning för eventuella sökande. Det kommunala vetot och behovsprövningen skall således inte kunna återinföras bakvägen genom de alkoholpolitiska programmen. Emellertid har uppenbarligen vissa skrivningar i propositionen och uttalanden i samband med riksdagsbehandlingen invaggat vissa kommuner i den föreställningen att det alkoholpolitiska programmet inte får ifrågasättas. Det har visat sig att de alkoholpolitiska programmen inte har fått den ställning vid domstolsbehandling av överklagade avslagsbeslut som många hade hoppats. Genom att följa utvecklingen av rättspraxis kan man dock dra slutsatser om de alkoholpolitiska programmens betydelse vid domstolsprövningar och om hur kommunen bör hantera beslut med hänvisning till begreppet alkoholpolitiska olägenheter enligt 7 kap. 9 § alkohollagen. Allmänt kan således sägas att det inte räcker att enbart hänvisa till det alkoholpolitiska programmet. Genom en analys av det enskilda fallet mot bakgrund av kommunens alkoholpolitiska program ökar utsikterna att beslutet håller vid en överprövning. När det gäller frågor om ordning och säkerhet, brottsbelastat område eller risk för överetablering är det vidare av största betydelse att ha stöd av polismyndighetens yttrande. Vid befarad risk för störning i samband med en restaurangetablering är yttrande viktigt. Beslutet bör vidare motiveras utförligt, med angivande av de konkreta omständigheter som talar mot ett bifall till ansökningen. Regeringen har övervägt om kommunernas alkoholpolitiska program eventuellt behöver ges ett starkare lagstöd för att bättre hålla vid domstolsprövning av överklagade beslut. Regeringen menar dock att rättspraxis visar att kommunerna har goda möjligheter att stoppa oönskade etableringar. Emellertid måste man i sådana ärenden argumentera såväl utifrån det alkoholpolitiska programmet som avseende förutsättningarna i det enskilda fallet. Det är också viktigt att samordna synen på reglerna för alkoholservering med framför allt polismyndigheten på orten men även med , samt ha i minnet att en av alkohollagens grundpelare är skyddet för ungdomen. Regeringen anser att skrivningarna i förarbetena till alkohollagen är tillräckligt starka och fortfarande äger giltighet. Dessutom fortsätter rättspraxis att utvecklas och det finns mycket vägledning att hämta därifrån. En annan fråga gäller uttrycket alkoholpolitisk olägenhet, som av många kommuner anses som alltför diffust och svårtolkat. Detta kan vara en av förklaringarna till att förhållandevis få avslagsbeslut med hänvisning till 7 kap. 9 § alkohollagen har fattats av kommunerna. Den fortsatta rättsutvecklingen kommer att ge ytterligare underlag för dessa bedömningar. Sammanfattningsvis finner Regeringen inte skäl att föreslå några ändringar av alkohollagens regler angående alkoholpolitiska olägenheter. 5.8 Serveringstillstånd efter konkurs Regeringens bedömning: Bestämmelsen om att ett konkursbos ansökan om fortsatt serveringstillstånd skall behandlas med förtur bör inte ändras. bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: kommun anser att förtursregeln vid konkursbos ansökan bör utgå eftersom särregleringen innebär en summarisk prövning och dessutom är obehövlig eftersom den saknar betydelse vid kreditgivning till krognäringen. Kommunala alkoholhandläggares förening anser att ansökan från konkursbo om serveringstillstånd inte skall behandlas med förtur. anför att det är bra med tidsbegränsade tillstånd vid konkurs men att tillståndsprövningen blir summarisk vid en alltför kort handläggningstid. En något längre handläggningstid än den gamla rekommendationen om vore därför önskvärd. i anser att det i alkohollagen bör införas förbud mot att konkursförvaltaren utser någon i ägarkretsen kring bolaget som driftsansvarig. Skälen för regeringens bedömning: När en tillståndshavare försätts i konkurs kan ett nytt serveringstillstånd beviljas för konkursförvaltaren. skall behandla en sådan ansökan med förtur. I förarbetena anges att en rimlig handläggningstid är längst . Dagens regler innebär att tillståndsmyndigheten får en omedelbar kunskap och insyn i konkursen. Det är en väsentlig skärpning gentemot tidigare regler i lagen om handel med drycker (LHD) om att konkursförvaltare utan att ens behöva meddela tillståndsmyndigheten förrän kunde driva rörelsen vidare som om ingenting hänt. Med den korta handläggningstid som har angivits i förarbetena till alkohollagen kan kommunen dock inte göra mer än en ytterst summarisk tillståndsprövning. Tiden medger knappast ens att tillståndsmyndigheten tar kontakt med skatte-, polis- och kronofogdemyndigheter samt miljöförvaltning. Enligt regeringens mening bör åtminstone en sådan grundläggande kontroll alltid göras, även om det innebär att handläggningstiden kan förlängas något. Vidare är en konkursförvaltare visserligen prövad av tingsrätten angående sin personliga lämplighet, men i den prövningen ingår inte hans förmåga att bedriva alkoholservering med iakttagande av alkohollagens regler. Det finns därför alltid anledning för tillståndsmyndigheten att ta kontakt med konkursförvaltaren för att bilda sig en uppfattning om hur alkoholserveringen kommer att bedrivas fortsättningsvis. Om den egentliga driften skall skötas av någon annan bör dennes personliga lämplighet undersökas. Enligt reglerna i konkurslagen får en konkursförvaltare fortsätta att driva verksamheten endast om särskilda skäl föreligger. Regeringen anser att detta kan motivera att tillståndsmyndigheten endast utfärdar tidsbegränsade serveringstillstånd till konkursbo. Detta är också det vanliga i praktiken. En tidsrymd om längst kan ofta vara ett lämpligt riktmärke. Kommunen kan då göra en avstämning av hur verksamheten dittills har bedrivits. En bättre kontakt mellan konkursförvaltare och tillståndsmyndighet kan därmed åstadkommas. I sammanhanget bör också poängteras att även en konkursförvaltare måste iaktta alkohollagens bestämmelser och bör omfattas av sedvanlig tillsyn. Det finns ingen anledning för kommunen att undanta restauranger i konkurs från tillsynsverksamheten. Med ovan angivna åtgärder för att förbättra prövningen av ansökningar om serveringstillstånd från konkursbon bör enligt regeringens mening i stor utsträckning kunna undvikas att oseriösa företagare som försatts i konkurs tillskansar sig obehöriga fördelar. Regeringen, som erinrar om att konkursförfarandet syftar till att skydda borgenärerna och inte konkursgäldenären, är inte beredd att föreslå en ändring av regeln om förtur vid behandling av ansökan från konkursbo. En sådan ändring skulle i första hand drabba borgenärerna och skulle i förlängningen kunna medföra svårigheter för seriösa restaurangföretag att få behövliga krediter. 5.9 Representationsrätt för tillståndshavare bedömning: Alkohollagens (1994:1738) bestämmelse om att tillståndshavare och andra personer eller företag som tillverkar, säljer eller förmedlar alkoholdrycker får lämna alkoholdrycker som gåva endast i form av varuprov bör inte ändras. bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Blåbandsrörelsen vill understryka behovet av bättre tillsyn och övervakning. förekommer att hotellkedjor lovar bjuda på middag och vin om gästerna tar in även på annat hotell i kedjan. anser att partihandlare skall omfattas av samma representationsregler som näringslivet i övrigt och att representationsrätten för tillståndshavarna bör ges en tydligare innebörd än . anser att representationsreglerna, reglerna kring varuprover, skall lättas upp. kommun anser att partihandlares representationsrätt bör begränsas till en mindre mängd varuprov. Med nuvarande regler har förekommit att de överlämnat en pall starköl. Skälen för regeringens bedömning: Det finns ett alkoholpolitiskt syfte bakom reglerna i alkohollagen (1994:1738) angående alkoholreklam och representation med alkoholdrycker, nämligen att hålla nere konsumtionen av alkoholdrycker. Reglerna innebär allmänt att man inte får bjuda på alkoholdrycker vid marknadsföring av tjänster eller vid försäljning av andra varor än alkoholdrycker om det inte är representation i den mening begreppet fått i praxis. handledning för beskattning i samband med representation har ingen betydelse för bedömningen av om en åtgärd är tillåten enligt alkohollagen eller inte. En butiksägare t.ex. får inte bjuda på ett glas vin i samband med försäljning av hårvårdsprodukter. Alkoholdrycken får inte användas som lockbete. Däremot får en tillverkare av hårvårdsprodukter bjuda på vin till butiksägare, som säljer sådana varor, vid en informationsträff där han presenterar sina nya produkter. Det senare är att betrakta som allmänt godtagen representation i affärslivet. För tillverkare, partihandlare eller restaurangägare med serveringstillstånd gäller ännu strängare regler. Alkoholdryck får lämnas endast som varuprov. Tillverkare och partihandlare kan lämna sådana varuprover såväl till varandra som till innehavare av serveringstillstånd. En restaurangägare får däremot inte lämna några varuprover till vanliga restaurangkunder. En vanlig restauranggäst anses inte omfattas av begreppet godtagen representation i affärslivet. Exempel på när en restaurang får bjuda på alkoholdryck är informationsmöte för företag i området, där tillståndshavaren vill presentera sin nya festvåning eller sin ombyggda restaurang eller i samband med att en större beställning diskuteras med en kund. En skillnad mellan restauranger och andra företag är att en restaurang inte får bjuda på alkoholdryck i samband med t.ex. ett 10-årsjubileum, medan detta däremot är möjligt för en innehavare av en möbelaffär om det inte sker i samband med försäljning av några varor eller tjänster. Regeringen har övervägt om de regler som finns på skatteområdet om krav på "samband" skulle kunna överföras till alkohollagens område och ersätta det nuvarande s.k. gåvoförbudet. Regeringen kan i och för sig se skäl för en något uppmjukad regel, som skulle medge t.ex. att restauranggäster som får vänta på ett bord bjuds på ett glas vin. Det är emellertid svårt att utforma en regel som inte öppnar för avarter av olika slag. Regeringen har därför stannat för att det inte är lämpligt att mjuka upp det nuvarande gåvoförbudet. 5.10 Restaurangrapporten : Statistiska uppgifter om försäljningen av spritdrycker, vin och starköl bör lämnas en gång i stället för två. bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Några remissinstanser, , i och , påpekar vikten av att inte helt avskaffa restaurangrapporten. Alkoholinspektionen påpekar att restaurangrapporten tillsammans med detaljhandelsstatistiken är den enda källan till lokal och regional statistik över all försäljning av alkoholdrycker. Att ta in uppgifter via leverantörer är inte genomförbart eftersom dessa inte kan lämna uppgifter om restaurangernas omsättning eller priser. anför att restaurangrapporterna är viktiga för att analysera utvecklingen. Det är tveksamt om det räcker med en rapport . En förändring måste följas mycket noggrant och en återgång ske till om det medför betydande försämringar. anför att restaurangrapporten är den enda källan till regionalstatistik över restaurangförsäljningen och en kontroll av den partihandelsbaserade statistiken och att den även fortsättningsvis bör lämnas . Föreningen samt Länsstyrelserna i och anför att restaurangrapport bör lämnas . Bortfallet på grund av ägarbyten, säsongstillstånd, konkurser m.m. blir för stort med en gång och man riskerar att förlora viktiga uppgifter i statistiken.