prop · GO0332 · 2001-01-01 00:00:00 — Där föreskrivs att säkerhetsskyddet enligt lagen skall utformas med beaktande av enskildas rätt att enligt tryckfrihetsförordningen ta del av allmänna handlingar. Det har ovan (avsnitt 6.1) betonats att det är mycket viktigt att den s.k. proportionalitetsprincipen liksom samtliga de grundlagsskyddade fri- och rättigheter som aktualiseras inför ett beslut om och vid genomförandet av en säkerhetskontroll beaktas. Beaktandet av dessa fri- och rättigheter är dock någonting som också varit en nödvändig förutsättning för hela säkerhetskontrollagens tillkomst och utgör de yttre ramarna för lagen. Eftersom lagstiftningen således i sig redan innefattar ett beaktande av dessa fri- och rättigheter, behöver anonymitetsskyddet enligt regeringens bedömning inte uttryckligen anges i lagen på föreslaget sätt. Personer som uppger sig tillhöra kretsen av de generellt undantagna (se ovan) bör kunna avkrävas legitimation eller annat likvärdigt bevis på att de har en ställning som berättigar till undantag. Detsamma bör gälla den som, när frågan uppstår, kan komma i fråga för ett särskilt undantag från säkerhetskontroll. Detta innebär inte någon inskränkning av offentlighetsprincipen. Konsekvensen av vägran eller oförmåga att visa upp ett sådant dokument är att personen måste genomgå en säker- hetskontroll för att få tillträde till domstolslokalen, inte att han eller hon vägras tillträde till denna. Även domstolens personal bör i detta syfte kunna avkrävas legitimation eller liknande. Det är naturligtvis inte meningen att legitimation skall avkrävas slentrianmässigt, utan endast i de fall då personen inte är känd för kontrollpersonalen. Andra personer än de som åberopar undantag från kontrollen och domstolens personal får aldrig avkrävas legitimation eller tillfrågas om sin identitet eller ärende på ett sådant sätt att det skulle innebära en inskränkning av den enskildes grundlagsskyddade rätt till anonymitet. Regeringen delar, i detta avseende, den uppfattning som några remissinstanser har anfört att detta uttryckligen bör anges i lagtexten. För att tydliggöra att identitetskontroll endast får ske när någon som vill få tillträde till domstolens lokaler uppger sig vara undantagen från säkerhetskontroll och inte för att allmänt klarlägga vilka personer som skall undantas från kontroll, har på Lagrådets inrådan lagtexten förtydligats i detta hänseende. I lagen anges således att identitetskontroll endast får äga rum för att kunna fastställa om en person, som uppger sig inte omfattas av säkerhetskontroll, skall undantas från säkerhetskontroll. Vägran att underkasta sig kontroll och särskilda undantag från kontrollen Om en person som inte är undantagen enligt 3 § säkerhetskontrollagen vägrar att underkasta sig allmän säkerhetskontroll bör följden, liksom vid särskild säkerhetskontroll, i princip vara att personen vägras tillträde till de lokaler som omfattas av kontrollen. Frågan om förvaring av föremål som alternativ till kontroll behandlas under avsnitt 6.5. När en person som har kallats att infinna sig till en förhandling vägrar att undergå allmän säkerhetskontroll, uppstår samma frågeställningar som vid särskild säkerhetskontroll. Det avser främst parterna, ombud som inte är undantagna från kontrollen, målsägande, vittnen, sakkunniga och tolkar. De som är kallade att inställa sig vid domstolen är ofta skyldiga att infinna sig och för dem som har ålagts personlig inställelse finns det möjlighet att föreskriva olika former av sanktioner vid utevaro, t.ex. att utge vite, dömas till böter eller hämtas till rätten. Utevaro kan även medföra skyldighet att betala rättegångskostnader. I vissa fall kan dom eller avskrivningsbeslut meddelas när en part inte inställer sig. Beträffande särskild säkerhetskontroll har frågan lösts så att den som verkställer kontrollen skall anmäla till domstolen, dvs. rätten eller rättens tilltänkta ordförande, om någon annan än en åhörare vägrar att underkasta sig kontrollen. Domstolen har då möjlighet att ompröva beslutet och särskilt medge att personen undantas från kontrollen (6 § andra stycket). Detsamma gäller om ett farligt föremål påträffas hos någon annan än en åhörare, men inte beslagtas, och personen vägrar att lämna det till förvaring (7 § tredje stycket). Vid bedömningen om särskilt undantag skall lämnas skall domstolen bl.a. väga in orsaken till vägran, risken för att personen för med sig ett farligt föremål och möjligheten till bevakning i rättssalen. Betydelsen för rättegången om personen inte hörs bör också inverka på domstolens bedömning (prop. 1980/81:114 s. 24 f.). På Lagrådets inrådan (se prop. 1980/81:114 s. 202 f.f.) infördes dessutom en bestämmelse om att domstolen beträffande den som kan hämtas till rätten om han eller hon uteblir vilket enligt gäller tilltalad i brottmål, part i ett indispositivt tviste- mål, målsägande som skall höras i anledning av åklagarens talan samt vittne får förordna att personen trots sin vägran att genomgå säkerhetskontroll, skall genomgå säkerhetskontroll (6 § andra stycket). Lagrådet motiverade detta bl.a. med att det inte förefaller lämpligt att en sådan person tillåts välja mellan att undergå säkerhetskontroll eller att avlägsna sig från rätten för att därefter till äventyrs hämtas, kanske , och i samband därmed skyddsvisiteras. Motsvarande skulle enligt Lagrådet gälla för den som kan hämtas till rätten och som vägrar att lämna från sig ett medfört föremål för förvaring. Denne kan alltså tvingas lämna ifrån sig föremålet till förvaring (7 § tredje stycket). har föreslagit att samma ordning i princip skall gälla vid allmän säkerhetskontroll och fört en diskussion om vem som i dessa fall bör besluta om särskilda undantag, den som beslutat om kontrollen alternativt rätten eller rättens tillämnade ordförande för den förhandling till vilken personen har kallats. har stannat för lösningen att den som beslutat om kontrollen också skall besluta om särskilda undantag samt bl.a. anfört att detta kan vara en fördel för uppfattningen om rättens objektivitet i känsliga mål, t.ex. i vårdnadsmål. Enligt förslaget skall dock samråd om möjligt ske med rätten, eller dess tilltänkta ordförande, i det mål där den aktuella förhandlingen hålls. Förslaget har godtagits vid remissbehandlingen, men Justitiekanslern påpekar att förfarandet kan leda till avsevärd tidsutdräkt. Regeringen finner den föreslagna lösningen vara lämplig och gör bedömningen att den är praktiskt genomförbar. Vid allmän säkerhets- kontroll skall därmed den som fattar beslutet om kontrollen med stöd av 2 § också besluta om särskilda undantag från kontrollen eller, beträffande den som får hämtas till domstolen vid utevaro, att personen skall kontrolleras eller lämna från sig föremål till förvaring trots sin vägran. Beslutet skall, när så kan ske, fattas efter samråd med rättens tillämnade ordförande eller, om förhandlingen har inletts, med rätten. Det är dock inte fråga om någon absolut samrådsplikt. Undantag bör få göras t.ex. om den med vilken samråd skall ske inte kan nås inom rimlig tid eller om samrådet av annan orsak skulle leda till oacceptabel tidsutdräkt och därmed möjligen också verkställighetsproblem. Om den person som beslutat om kontrollen också skall vara ordförande vid en förhandling som ännu inte inletts, behöver naturligtvis inte heller något samråd ske. Vägran att genomgå säkerhetskontroll torde inte inträffa särskilt ofta. Syftet med samråd är inte bara att möjliggöra välgrundade bedömningar i fråga om undantag från kontroll, utan även att möjliggöra riktiga bedömningar av hur målet skall handläggas och om personen kan anses ha laga förfall om han eller hon inte inställer sig till förhandlingen m.m. Om domstolens chef eller den domare som efter delegation beslutat om allmän säkerhetskontroll inte personligen finns tillgänglig på domstolen när fråga om särskilt undantag uppkommer, kan frågan lämpligen avhandlas på telefon med vederbörande. Om domstolens chef inte kan nås på telefon, kan dennes ställföreträdare på domstolen (se t.ex. 47 § förordningen [1996:381] med tingsrättsinstruktion och 41 § förordningen [1996:382] med länsrättsinstruktion) fatta beslut i frågan. Kan den domare som fått beslutanderätten delegerad till sig inte nås på telefon, bör domstolens chef kunna fatta beslut i frågan. Den möjlighet som finns att vägra en person som kallats till en för- handling tillträde om han inte frivilligt genomgår säkerhetskontroll kan inte anses strida mot artikel 6 i , även om möjlig- heten kan innebära att en kallad part inte ovillkorligen har rätt att närvara vid förhandlingen. Som anförts i avsnitt 6.1 står det var och en fritt att underkasta sig en kontroll eller att avstå från detta och ta de konsekven- ser, processuella eller andra, som kan vara förenade med ett sådant val. Normalt får alltså, som Lagrådet också särskilt framhållit, en vägran att underkasta sig säkerhetskontroll med åtföljande frånvaro från en för- handling anses innebära att parten själv valt att inte närvara. Något problem uppkommer då inte i förhållande till konventionen (jfr , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, s. 170.). Regeringen delar Lagrådets bedömning att domstolarna, vid sin prövning av huruvida särskilda undantag från kontroll skall ges, alltid bör beakta artikel 6 i . 9.4 Användningen av ordningsvakter vid säkerhetskontroll i förslag: Allmän säkerhetskontroll i domstol skall kunna utföras av annan personal än polismän. Sådan personal skall ha ordnings- vaktsutbildning och vara förordnad av den ansvariga polismyndigheten. Kontrollen skall utföras under polismans ledning. Särskild säkerhets- kontroll bör såsom utföras av polispersonal, men skall vid behov kunna ske med biträde av ordningsvakter. Kroppsvisitation som sker på annat sätt än genom användande av metalldetektor eller liknande anordning får utföras av polisman eller av ordningsvakt som polismyndigheten har godkänt för uppgiften. förslag: Båda typerna av säkerhetskontroll bör få genomföras av ordningsvakter med särskilt förordnande under ledning av polisman. När det gäller särskild säkerhetskontroll skall det ankomma på polismyndigheten att avgöra huruvida särskilt förordnade ordningsvakter i någon mån kan tjänstgöra vid kontrollen i stället för polispersonal. Remissinstanserna: Bland de remissinstanser som särskilt yttrat sig angående möjligheten att låta annan än polisman utföra kontrollerna har flera tillstyrkt förslaget, bl.a. , och i . och tillstyrker förslaget såvitt avser allmän säkerhetskontroll, men avstyrker det i fråga om särskild säkerhetskontroll. anser vidare att kravet på att kontrollen skall ske under polismans ledning är onödigt. Endast Länsrätten i (majoriteten) avstyrker helt att annan än polis skall kunna genomföra säkerhetskontroller. har i ett separat ärende (Ju95/1434, se avsnitt 3) föreslagit att polismyndigheten bör ges möjlighet att förordna annan än polisman att under ledning av polisman utföra säkerhetskontroll vid domstols- förhandling. Förslaget motsvarar vad som efter lagändring 1974 gäller för säkerhetskontroll vid flygplats. i har i samma ärende (Ju95/1434), utan att framställa något formellt förslag om lagändring, uttalat att det kan finnas skäl att överväga en möjlighet att låta andra än polismän utföra säkerhetskontroll vid domstolsförhand- lingar om dessa uppdrag tenderar att öka. Vad som bör diskuteras är enligt i så fall en lagändring motsvarande den som Riks- polisstyrelsen föreslår. Skälen för regeringens förslag: Uppgifter som varit förbe- hållna polispersonal utförs i stor utsträckning av andra personer. Vissa uppgifter utförs av godkända väktare enligt lagen (1974:191) om bevakningsföretag och av ordningsvakter enligt lagen (1980:578) om ordningsvakter. Enligt 23 a § polislagen (1984:387) har polisen möjlighet att förordna den som inte är anställd som arrestantvakt eller passkontrollant inom polisväsendet och inte heller är polisman att tjänstgöra som sådan vakt eller kontrollant. Vidare finns det föreskrifter i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt och lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. som medger att kriminalvården förordnar väktare från auktoriserade bevakningsbolag för vissa bevakningsuppgifter (se prop. 1997/98:95 s. 64 f.f.). Även särskilt reglerade säkerhetskontroller får i viss utsträckning utföras av annan än polisman. får särskild kontroll på flyg- plats under ledning av polisman utföras av andra personer som förordnats av polismyndigheten. I samband med ändringen uttalade departementschefen att den särskilda flygplatskontrollen polisiärt sett är av rutinbetonad och enkel natur och därför väl kan utföras av personer utan polisutbildning (prop. 1974:105 s. 7 f.). Att använda polispersonal för de aktuella uppgifterna ansågs därför vara en misshushållning med tillgängliga polisresurser. Kravet att kontrollen skall ske under ledning av polisman motiverades med risken för att allvarliga våldsbrott kan inträffa. Säkerhetskontroller i skulle, enligt 4 § lagen (1988:144) om säkerhetskontroll i , i dess tidigare lydelse, utföras av polisman, efter närmare anvisningar från polismyndigheten, med biträde av vaktpersonal. Efter en lagändring som trädde i kraft (SFS 1999:22) får sådan kontroll numera utföras antingen av polisman eller, efter polismyndighetens förordnande, av vaktpersonal vid (5 §). Medverkan av polis krävs bara vid annan form av kroppsvisitation än genom metalldetektor eller liknande anordning. uttalade att det inte längre finns samma behov av medverkan från polisens sida vid säkerhetskontroll, eftersom kontroll med metalldetektor inte längre torde upplevas som särskilt integritetskränkande och då vaktpersonalen är väl utbildad samt lämplig för de aktuella uppgifterna (bet. 1998/99:KU7 s. 10). Det kan också i sammanhanget nämnas att bevakning av skyddsobjekt (t.ex. riksdagsbyggnaden) enligt lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m., får utföras av polismän, men även av särskilt utsedd personal, s.k. skyddsvakter, med relativt vittgående befogenheter. När det gäller säkerhetskontroll i domstol har anfört att uppdragen är betungande för polisen och att erforderliga polis- resurser skulle saknas för att utföra allmänna säkerhetskontroller. I fråga om särskild säkerhetskontroll bör det ankomma på polismyndigheten att avgöra huruvida särskilt förordnade säkerhetsvakter i någon mån kan tjänstgöra vid kontrollen i stället för polispersonal. har anfört att även säkerhetskontroll i domstolar polisiärt sett är av rutinmässig och okomplicerad beskaffenhet. I båda förslagen görs hänvisningar till vad som gäller vid flygplatskontroller enligt lagen (1970:926) om särskild kontroll vid flygplats (3 §). Även om säkerhetskontroll i domstol polisiärt sett är rutinmässiga och, i vart fall i vissa fall, av enklare beskaffenhet skulle det ändå ställas mycket stora krav på utbildning, erfarenhet och kompetens på den vaktpersonal som enligt förslaget tillsammans med polisen skulle få utföra säkerhetskontroller i landets domstolar. Enligt regeringens bedömning kan endast ordningsvakter komma i fråga för uppgiften. Ordningsvakter medverkar till att upprätthålla den allmänna ordningen och får förordnas att tjänstgöra vid olika allmänna sammankomster, vid offentliga tillställningar, lokaler och platser samt, om särskilt behov finns, även i andra fall (se 1 3 §§ i lagen [1980:578] om ordningsvakter). Bemyndigandet att få utföra säkerhetskontroller i domstol bör framgå av en ny bestämmelse i lagen. Den nuvarande 3 § i lagen innehåller en generellt avfattad bestämmelse, enligt vilken ordningsvakter får förordnas även i annat fall än som följer av 2 §, om det finns ett särskilt behov och det är av väsentlig betydelse från allmän synpunkt. Som Lagrådet framhållit är det med hänsyn till avfattningen av 3 § lämpligast att placera den nya paragrafen med dess specificerade uppgifter som en 2 a §. Den lagtekniska utformningen av bestämmelsen behandlas i författningskommentaren (se avsnitt 11.3). Ordningsvakter vid allmän säkerhetskontroll Enligt regeringens mening talar såväl hänsynen till ett effektivt nyttjande av polisens resurser som uppdragets karaktär för att låta ordningsvakter få utföra allmän säkerhetskontroll i domstolarna. Ordningsvakterna skall vara förordnade för uppgiften av polismyndigheten och det bör vara polismyndigheten som i det enskilda fallet avgör om polismän eller ordningsvakter skall utföra kontrollen. Med hänsyn till att det, enligt regeringens förslag, skall krävas en indikation på att det finns risk för allvarlig brottslighet för att allmän säkerhetskontroll skall få ske, bör kontrollen ske under ledning av polisman, vilket också har föreslagit. Detta överensstämmer med vad som gäller vid säkerhetskontroll på flygplatser (jfr dock förslaget i SOU 1999:42, se ovan avsnitt 5). Enligt mening skulle det vid säkerhetskontroll i domstol räcka att polisen finns tillgänglig och kan infinna sig i domstolen inom en viss . och delar bedömning, även om tingsrätten påtalar att föreskriften om polismans ledning inte är verklighetsförankrad och därför inte behövs. När det gäller flygplatskontroll innebär motsvarande föreskrift att polismannen måste finnas tillgänglig i stationsområdet men inte att han eller hon måste finnas på plats vid kontrollen. Huruvida ett uppfyllande av kravet på att polisman skall leda en allmän säkerhetskontroll innebär att polispersonal måste finnas tillgänglig i domstolslokalerna får avgöras från fall till fall. Vid bedömningen, som bör ske efter samråd mellan domstolen och polismyndigheten, skall det främst beaktas om polisen i den aktuella situationen kan leda kontrollen utan att fysiskt vara på plats. Andra faktorer som också bör beaktas i sammanhanget är polisens möjligheter att snabbt rycka ut till domstolen om behov uppstår, t.ex. på grund av behov av åtgärder som inte får utföras av dem som genomför kontrollen (se vidare nedan). Ordningsvakter vid särskild säkerhetskontroll När det gäller särskild säkerhetskontroll i domstol föreligger det en avgörande skillnad jämfört med säkerhetskontroller på flygplatser eller i . För att en sådan domstolskontroll skall få genomföras krävs att det föreligger särskilda omständigheter som innefattar en överhängande risk för att ett allvarligt brott kan komma att begås. Även om genomförandet i många fall kan kännas rutinmässigt för den polispersonal som deltar, innebär risken för att ett allvarligt brott skall komma att begås att polismän bör utföra kontrollen. Regeringen delar alltså den uppfattning som några domstolar har gett uttryck för, nämligen att särskild säkerhetskontroll skall utföras av polismän. Det bör däremot inte uteslutas att polismännen kan biträdas av ordningsvakter när polisen finner det vara lämpligt. Efter överväganden i det enskilda fallet, skall polismyndigheten alltså vid behov kunna förordna ordningsvakter att biträda polisen vid särskild säkerhetskontroll Det bör noteras att införandet av möjligheten att genomföra allmän säkerhetskontroll kan komma att leda till att antalet särskilda kontroller minskar. Även om inte förutsättningarna för särskild säkerhetskontroll förändras är det troligt att vissa säkerhetsrisker som i och för sig kan motivera en sådan kontroll framgent i stället kommer att bemötas med en allmän säkerhetskontroll. Följdbestämmelser med anledning av att ordningsvakter får utföra säkerhetskontroll De kontrollåtgärder som andra än polismän skall komma att utföra måste vara lämpliga med hänsyn till den utbildning och erfarenhet som dessa personer kan förväntas ha samt som det är lämpligt att de får utföra (se ovan avsnitt 6.2). Som tidigare nämnts utgör kroppsvisitation samt undersökning av väskor och andra föremål genom användning av teknisk utrustning inte något problem i detta avseende. Däremot kan det ifrågasättas om andra än polismän skall få genomföra kroppsvisitation. förslag innehåller ingen begränsning i fråga om vem som bör få genomföra kroppsvisitation på annat sätt än med hjälp av teknisk utrustning. Ingen remissinstans har heller särskilt tagit upp denna fråga. När det gäller säkerhetskontroll i föreskrivs emellertid att kroppsvisitation endast får utföras av polisman. Detta krav infördes vid den senaste ändringen av lagen som också innebar att vaktpersonal skall få genomföra säkerhetskontroll utan polis- personal närvarande. Bakgrunden till bestämmelsen kommenteras inte närmare av vare sig (1997/98:RFK3) eller (bet. 1998/99:KU7). Regler om rätt att genomföra kroppsvisitation finns i många författ- ningar och är i vissa fall förbehållen poliser, t.ex. 28 kap. rättegångs- balken, 19 och 23 §§ polislagen (1984:387) och 5 kap. 2 § utlännings- lagen (1989:529). Enligt andra författningar får emellertid andra personer utföra kroppsvisitation. Lagen (1970:926) om särskild kontroll på flygplats ställer t.ex. inte något hinder i vägen för att särskilt förordnade s.k. flygplatskontrollanter skall få utföra kroppsvisitation. För att kroppsvisitation av personer och undersökning av väskor och andra föremål skall utföras på ett korrekt och säkert sätt fordras utbild- ning och erfarenhet. har t.ex. i sitt remissvar bl.a. uttalat att väskor och andra tillslutna föremål av säkerhetsskäl inte bör öppnas när någon vägrar att medverka till att så sker. När det gäller flyg- platskontroller kan det konstateras att dessa sker regelbundet och att säkerhetskontrollanterna på de statliga flygplatserna är anställda för upp- giften antingen av eller av entreprenörer som fått i uppdrag att sköta kontrollen (se SOU 1999:42 s. 260). Dessa kontrollanter kan därför förväntas ha nödvändiga kunskaper och erfarenhet av att genomföra även en kroppsvisitation. Säkerhetskontroll i domstol är däremot inte en regelbunden verksam- het och det kan inte förutsättas att den personal som skall genomföra kontrollen har tillräcklig utbildning och erfarenhet för att utföra annan undersökning än med hjälp av teknisk utrustning. Detta talar för att kroppsvisitation, liksom i , endast bör få utföras av polis. En sådan ordning skulle emellertid förta en stor del av syftet med att låta andra än polismän utföra allmän säkerhetskontroll och förmodli- gen i praktiken innebära att polismän alltid måste finnas på plats i domstolen också när en sådan säkerhetskontroll genomförs. Det bör dessutom finnas ordningsvakter att tillgå som har den nödvändiga erfa- renhet och utbildning som krävs. Regeringen gör därför den bedöm- ningen att också ordningsvakter skall kunna utföra kroppsvisitation och undersökning av väskor och andra föremål. Det ankommer sedan på polismyndigheten att i det enskilda fallet avgöra om det är lämpligt att ordningsvakter utför den visitationen. Denna flexibilitet innebär att polisens resurser kan användas på ett effektivt sätt. Med hänsyn till att ordningsvakter kan komma att medverka vid såväl allmän som särskild säkerhetskontroll bör bestämmelsen gälla för båda kontrollformerna. En annan konsekvens av att ordningsvakter får utföra säkerhetskontroll är att frågan om vem som skall bära kostnaderna för deras arbetsinsats uppstår. I det resonemang som för beträffande möjligheterna att låta andra än poliser utföra kontrollerna ligger underförstått att personalkostnader kommer att föras över från polisen till domstolarna. har betonat att så också bör vara fallet, medan domstolarna har ställt sig tveksamma eller avvisande till att kostnaderna för säkerhetskontrollerna skall belasta deras budget. Enligt regeringens mening bör de kostnader för säkerhetskontroller som inte avser polispersonals medverkan belasta den som beslutar om åtgärden, dvs. Därav följer också att det är domstolen som har att anlita de ordningsvakter som skall utföra eller medverka vid en säkerhetskontroll. Med hänsyn till att polisen har det övergripande ansvaret för ordningshållningen och brottsbekämpningen i samhället saknas all anledning att tro att polispersonal av ekonomiska skäl inte kommer att sättas in när så erfordras.