prop · GO0392 · 2001-01-01 00:00:00 — I samband med inrättandet av befattningen biträdande riksåklagare uttalades följande (prop. 1964:100 s. 265). Denne befattningshavare bör fungera som riksåklagarens ställföreträdare och vid ledighet eller förfall för riksåklagaren fullgöra dennes ämbetsåligganden. I övrigt bör den biträdande riksåklagaren avgöra de ärenden och förrätta de göromål som ankommer på honom enligt den fördelning riksåklagaren gör mellan sig och den biträdande riksåklagaren. Fördelningen bör i möjligaste mån ske så, att riksåklagaren själv avgör ärenden av särskild vikt från principiella synpunkter. Riksåklagaren har föreslagit att det i skall ges en bestämmelse om att den biträdande riksåklagaren är riksåklagarens ställföreträdare och får utföra samma åklagaruppgifter som riksåklagaren. Enligt regeringens bedömning kräver det förhållandet att det finns en enda allmän åklagare på den högsta nivån inom åklagarväsendet att det i anges att den nuvarande biträdande riksåklagaren är riksåklagarens ställföreträdare. Den här av regeringen föreslagna regleringen innebär inte någon förändring av den nuvarande biträdande riksåklagarens arbetsuppgifter. Även i fortsättningen kommer dennes huvudsakliga arbetsuppgifter bestå i att fortlöpande avlasta riksåklagaren arbetsuppgifter. Liksom bör dock riksåklagaren själv avgöra ärenden av särskild vikt från principiella synpunkter. Det kommer således även i fortsättningen att finnas endast en allmän åklagare på den högsta nivån inom åklagarväsendet. För att den nuvarande biträdande riksåklagarens titel inte skall vara missvisande i förhållande till åklagarfunktionen allmän åklagare bör denne i fortsättningen benämnas vice riksåklagare. Samlingsbegreppen statsåklagare och distriktsåklagare utmönstras ur Som en följd av de föreslagna ändringarna kommer begreppen statsåklagare och distriktsåklagare att utmönstras ur . De åklagare som benämns statsåklagare har inte funktion som statsåklagare. De är distriktsåklagare enligt 4 § första stycket åklagarförordningen. Enligt samma bestämmelse är endast överåklagare och biträdande överåklagare statsåklagare enligt 7 kap. 1 § . Många kammaråklagare är anställda som s.k. specialiståklagare inom åklagarväsendet. Det är i dessa fall fråga om befordringsanställningar med särskilda kompetenskrav. Även de åklagare som benämns statsåklagare är specialiståklagare. Det finns specialiståklagare på flera områden, t.ex. när det gäller bekämpning av ekonomisk brottslighet, grov och gränsöverskridande brottslighet samt miljöbrottslighet. Riksåklagaren har således infört en möjlighet att befordra åklagare utan att behöva ge dem arbetsledande uppgifter inom åklagarväsendet. Mot denna bakgrund finns det enligt regeringens bedömning inte längre några skäl för att i fortsättningen benämna vissa allmänna åklagare som statsåklagare. På så sätt undviker man också att begreppet används i flera betydelser. Biträdande åklagare och extra åklagare anser i likhet med Riksåklagaren att det inte finns några skäl för att ändra reglerna när det gäller möjligheterna att anställa respektive förordna biträdande åklagare och extra åklagare. Däremot delar regeringen inte Riksåklagarens uppfattning att det vore ändamålsenligt att benämningen assistentåklagare ersätts med benämningen biträdande kammaråklagare. Det framgår tydligt av titeln assistentåklagare att en sådan åklagare inte är en allmän åklagare. Dessutom är den föreslagna benämningen biträdande kammaråklagare missvisande i det avseendet att en assistentåklagare inte biträder någon enskild åklagare. I 7 kap. 1 § andra stycket anges att det hos allmän åklagare får finnas biträdande åklagare. Enligt bestämmelsen i 7 kap. 5 § andra stycket får en biträdande åklagare, i den omfattning som bestäms i instruktion, utföra uppgift som tillkommer åklagare hos vilken han är anställd. Av 10 § förordningen (1989:847) med instruktion för Riksåklagaren framgår att riksåklagaren får förordna biträdande åklagare hos sig. Dessa åklagare får i den omfattning som riksåklagaren bestämmer utföra de arbetsuppgifter som riksåklagaren får utföra, med undantag för beslut om att väcka eller fullfölja åtal i . Av 4 § andra stycket och 18 § åklagarförordningen framgår att assistentåklagarna är biträdande åklagare hos överåklagarna och att de under vissa förutsättningar får utföra åklagaruppgifter som tillkommer kammaråklagare. Med extra åklagare avses en person som inte annars har den nödvändiga åklagarbehörigheten men som det åligger att ta befattning med åklagaruppgifter. I kategorin extra åklagare ingår t.ex. åklagaraspiranter, tillfälligt anställd åklagarpersonal och allmänna åklagare som fullgör annan tjänstgöring än den de är anställda för (prop. 1982/83:158, s. 33). Riksåklagaren och, i den omfattning som regeringen bestämmer, statsåklagare får enligt 7 kap. 5 § förordna extra åklagare att föra talan vid underrätt och hovrätt. Dessutom får Riksåklagaren förordna extra åklagare att föra talan i , om talan har fullföljts endast av enskild part. Bestämmelsen kompletteras av 15 § tredje stycket åklagarförordningen där det anges att chefen för en åklagarmyndighet får förordna extra åklagare att föra talan vid tingsrätt eller hovrätt. 5.2 Överprövning av åklagarbeslut m.m. Bakgrund Systemet med överprövningar är en viktig del av åklagarväsendets interna kontroll av kvaliteten och riktigheten i åklagarbeslut. Dessutom är det en väsentlig rättssäkerhetsgaranti för enskilda medborgare att en högre åklagare får överta en lägre åklagares arbetsuppgifter och överpröva hans beslut. Som närmare beskrivits i avsnitt 5.1 intar de allmänna åklagarna en självständig ställning inom rättsväsendet och har getts långtgående befogenheter bl.a. när det gäller att besluta om olika straffprocessuella tvångsmedel. Många av dessa beslut är dessutom av den arten att de inte prövas av domstol. Exempel på det är beslut om husrannsakan och beslut om anhållande som inte leder till en häktningsframställning. En annan väsentlig aspekt är att allmänhetens insyn i åklagarverksamheten ofta är begränsad. Det gäller framför allt åklagarnas förundersökningsverksamhet som till stora delar är undandragen offentlighet. En överordnad åklagare kan inte bestämma hur en underordnad åklagare skall besluta i ett enskilt ärende. Enligt 7 kap. 5 § får emellertid riksåklagaren och statsåklagarna överta uppgifter som tillkommer en lägre åklagare. Ett sådant övertagande innebär att den högre åklagaren träder in i den lägre åklagarens ställe. Den högre åklagaren övertar då ansvaret för åklagaruppgiften. Ett övertagande kan avse hela ärendet eller en viss åklagaruppgift. Rätten att överta ärenden kan användas bl.a. för att undvika jävssituationer eller för att av andra skäl föra över åklagaruppgifter från en åklagare till en annan. Bestämmelserna i 7 kap. 2 och 5 §§ är grunden för högre åklagares rätt att överpröva beslut av lägre åklagare. Mera detaljerat innebär förfarandet att en överordnad åklagare när det finns anledning till det kan överpröva en underställd åklagares beslut. Ett överprövningsärende kan aktualiseras på flera sätt. Vanligast är att en brottsmisstänkt, en tilltalad eller en målsägande begär att en lägre åklagares beslut skall överprövas av en högre åklagare. I andra fall kan ett överprövningsärende initieras av klagomål eller brottsanmälan mot den lägre åklagaren. Förfarandet är inte författningsreglerat utan har utvecklats i praxis. Det bygger i huvudsak på de uttalanden som gjordes i samband med budgetpropositionen 1984/85 (prop. 1984/85:100, bil. 4, s. 69 f, bet. 1984/85:JuU30, s. 3 f). Sammanfattningsvis innebär uttalandena följande. Ett åklagarbeslut som kommer att prövas av domstol, t.ex. ett åtalsbeslut, tas normalt inte upp till prövning. Det sker heller inte någon överprövning av åklagarbeslut som kan prövas av domstol, t.ex. åklagarbeslut om beslag. Vidare prövas åklagarbeslut i princip av endast en högre åklagare. Det innebär att beslut av distriktsåklagare överprövas av statsåklagare och beslut av statsåklagare av riksåklagaren. Det står dock riksåklagaren fritt att ta upp ett överprövningsbeslut till prövning eller direkt pröva beslut av andra åklagare än statsåklagare. Om någon begär att riksåklagaren skall överpröva ett beslut som redan har överprövats av statsåklagare tar riksåklagaren som regel inte upp saken till prövning. En framställan om överprövning av ett åklagarbeslut tas upp till prövning endast om den som begär överprövning kan anses ha ett legitimt intresse av att få saken prövad. Brottsmisstänkta, tilltalade och målsägande anses ha ett sådant intresse. Detsamma gäller myndigheter med tillsynsuppgifter på det område som frågan gäller. En högre åklagare kan emellertid ta upp en lägre åklagares beslut till överprövning, trots att beslutet med hänsyn till riktlinjerna normalt sett inte skulle bli föremål för en sådan prövning. Exempelvis är det alltid nödvändigt att överpröva ett åklagarbeslut som inte vilar på laglig grund, även om beslutet senare kan upphävas av domstol. Regeringens förslag: Riksåklagaren, överåklagare som är myndighetschefer inom åklagarväsendet och vice överåklagare till dessa överåklagare får överta uppgifter som skall utföras av lägre åklagare. Regeringens bedömning: Överprövningsförfarandet bör inte författningsregleras. Riksåklagarens bedömning: Det görs inte några grundläggande förändringar i fråga om kontrollen av åklagarverksamheten. Tillsynen och överprövningsskyldigheten inom varje åklagarmyndighet utövas även i fortsättningen av överåklagaren och biträdande överåklagaren. betonas chefsåklagarnas ansvar för ledningen och kvaliteten i arbetet på åklagarkamrarna. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller inte haft några invändningar mot Riksåklagarens bedömning. JO hänvisar till sin skrivelse till (JO:s dnr 1418-99 m.fl.) i vilken han bl.a. ifrågasätter om den rättsligt inriktade tillsynen inom åklagarväsendet avseende särskilda fall har den omfattning och inriktning som krävs för att den skall kunna på ett tillfredsställande sätt bidra till att upprätthålla allmänhetens förtroende för åklagarnas befattning med förundersökningsverksamheten. Justitiekanslern () anför att det med utgångspunkt från de rättssäkerhetsintressen som han har att värna om är särskilt angeläget att kontrollverksamheten över åklagarna är effektiv samt att den har en utformning som krävs för att den på ett tillfredsställande sätt skall kunna bidra till att upprätthålla allmänhetens förtroende för åklagarnas handläggning. Det kan enligt JK ifrågasättas om det inte vore lämpligt att det av regleringen i 7 kap. uttryckligen framgår att den enskilde har en möjlighet att få ett åklagarbeslut prövat på nytt av en annan och högre åklagare. vill ifrågasätta om inte överprövningsförfarandet borde regleras i lag. anför att det inte vore orimligt att i bestämmelsen om högre åklagares rätt att överta lägre åklagares uppgifter också ange att beslut av åklagare kan överprövas av överåklagare och överåklagarens beslut av riksåklagaren. I det sammanhanget borde det i så fall också klargöras att klagorätten är begränsad till den som berörs av beslutet. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Det finns inte skäl att i sak ändra nuvarande bestämmelser som innebär att riksåklagaren och statsåklagare får ta över lägre åklagares arbetsuppgifter. Det bör uttryckligen i lag anges att det endast är riksåklagaren, överåklagare som är myndighetschefer inom åklagarväsendet och vice överåklagare till dessa överåklagare som har en sådan befogenhet. I likhet med Riksåklagaren finner regeringen att det inte är nödvändigt att författningsreglera överprövningsförfarandet. Det är en uppgift för Riksåklagaren att närmare bestämma formerna för överprövningsverksamheten som i grunden är en del av åklagarväsendets interna kontrollverksamhet. Mot bakgrund av att regeringen beslutat om direktiv för en parlamentariskt sammansatt kommitté (dir. 2000:101), som bl.a. skall se över den ordinära tillsynen av åklagarväsendet, bör ytterligare överväganden i dessa frågor inte göras . 5.3 Behörighetsregler Nuvarande ordning I 7 kap. 4 § finns det bestämmelser om åklagarnas behörighet. Allmän åklagare vid underrätt är dels statsåklagare, dvs. överåklagare, biträdande överåklagare och de statsåklagare som inte tjänstgör på åklagarkammare, dels distriktsåklagare, dvs. chefsåklagare, biträdande chefsåklagare, kammaråklagare och de statsåklagare som tjänstgör på åklagarkammare. Riksåklagaren är dock ensam allmän åklagare vid hovrätt i mål som avses i 2 kap. 2 § första stycket . Riksåklagaren är ensam allmän åklagare i . Det innebär att en åklagare som fört talan i tingsrätt och hovrätt måste lämna över målet till riksåklagaren om det fullföljs till . Om det endast är en enskild part som har fullföljt talan till , får riksåklagaren förordna en lägre åklagare att föra talan där. Att riksåklagaren är allmän åklagare i innebär också att han är åklagare när det gäller brott i tjänsten av vissa högre befattningshavare. I de fallen regleras forumfrågan i 3 kap. 3 § . I fråga om de allra högsta befattningshavarna är riksåklagarens åtalsbefogenhet inskränkt. Enligt 1 § förordningen (1989:847) med instruktion för Riksåklagaren får riksåklagaren inte föra talan i mål om brott i tjänsten av statsråd, justitieråd, regeringsråd, någon av ombudsmän, justitiekanslern eller den som utövar riksåklagarens tjänst. Kontrollmakten i dessa fall utövas i stället av konstitutionsutskott, ombudsmän, regeringen eller Justitiekanslern. Regeringens förslag: Bestämmelsen om åklagarnas behörighet anpassas till åklagar- och domstolsorganisationen. Riksåklagarens förslag: Reglerna om olika åklagares behörighet ändras inte i sak. Däremot anpassas regleringen till nuvarande domstols- och åklagarstruktur. I anges uttryckligen att överåklagarna, de biträdande överåklagarna, chefsåklagarna, statsåklagarna och kammaråklagarna är allmänna åklagare vid tingsrätt och hovrätt och även i övrigt utför uppgifter som åligger allmän åklagare om inte uppgiften fullgörs av riksåklagaren. Vidare anges att riksåklagaren är allmän åklagare i och allmän åklagare i hovrätt i mål som avses i 2 kap. 2 § . Dessutom anges att riksåklagaren även får utföra åklagaruppgifter i övrigt vid tingsrätt och hovrätt. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte framfört några särskilda synpunkter i denna del. Skälen för regeringens förslag: I likhet med Riksåklagaren anser regeringen att det i 7 kap. skall ges bestämmelser om vilka allmänna åklagare som är åklagare i tingsrätt, hovrätt och . Med hänsyn till att regeringen föreslår en uppräkning av de allmänna åklagarna i 7 kap. 1 § , är det ändamålsenligt att det i ges en bestämmelse om att allmän åklagare utför åklagaruppgifter vid tingsrätt och hovrätt. Liksom tidigare skall särskilt anges att riksåklagaren är ensam allmän åklagare i och i hovrätt i fall som avses i 2 kap. 2 § . 5.4 Frågor om jäv mot åklagare och anställda inom polisväsendet Regeringens förslag: Bestämmelsen om jäv mot åklagare ändras på så sätt att den också gäller vid fullgörandet av andra åklagaruppgifter än åtgärder eller beslut enligt . Dessutom ändras bestämmelsen om jäv mot polismyndighet och polisman på så sätt att den gäller anställda inom polisväsendet som har att vidta åtgärd eller fatta beslut enligt . Fråga om att pröva jäv mot åklagare skall vara en uppgift för en åklagare som har rätt att ta över lägre åklagares uppgifter och överpröva hans beslut. Jävsfråga mot åklagare skall prövas av överåklagare som är myndighetschef där åklagaruppgiften fullgörs. Riksåklagaren skall pröva jäv mot vice riksåklagaren och andra åklagare vid Riksåklagaren, överåklagare och vice överåklagare. Jäv mot riksåklagaren skall prövas av honom eller henne. Fråga om jäv mot anställda inom polisväsendet skall prövas av polismyndigheten. Det finns inte skäl att ändra jävsgrunderna. Riksåklagarens bedömning och förslag: De nuvarande reglerna om jäv behöver inte ändras när det gäller jävsgrunderna. Däremot bör det framgå att bestämmelserna om jäv omfattar alla typer av åklagaruppgifter, såväl dem som regleras i som dem som finns i andra lagar och författningar. Prövningen av jäv mot åklagare bör i fortsättningen göras av den myndighet där åklagaruppgiften fullgörs. Det får i instruktion, arbetsordning eller på annat sätt närmare regleras vem inom myndigheten som skall svara för prövningen. Bestämmelsen om jäv för polismän formuleras om på så sätt att den gäller alla anställda inom polisen som utför uppgifter enligt . Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller inte haft några invändningar mot Riksåklagarens förslag. JO tillstyrker utvidgningen av tillämpningsområdet för jävsregeln. Det bör dock beaktas att begreppet tjänst inte längre används i författningar om de statligt anställda befattningshavarna. Prövningen av en jävsfråga har ett så nära samband med åklagarens judiciella uppgift att den nuvarande ordningen bör bibehållas. Den gällande jävsbestämmelsen bör emellertid omformuleras så att det klart framgår att jävsprövningen bör ankomma på den åklagare som har behörighet att överpröva beslut av den åklagare som berörs av jävsfrågan. Det tillstyrks att jävsregeln för polis- myndigheter upphävs, eftersom det ligger i sakens natur att endast individer kan vara jäviga. Det är endast domare, åklagare och polismän som har getts befogenheter att vidta åtgärder eller fatta beslut enligt . Därför avstyrker JO att jävsbestämmelsen skall omfatta också andra befattningshavare än polismän. anför att det inte går på det sätt som 7 kap. 6 § ger uttryck för jämställa åklagare och domare i alla avseenden. Det borde övervägas om paragrafen kunde utformas på ett annat sätt än med en reservationslös hänvisning till 4 kap. 13 § . Skälen för regeringens förslag: Syftet med bestämmelsen om jäv mot åklagare är allmänt sett att utesluta en åklagare från en åklagaruppgift där hans förhållande till någon av parterna eller till saken kan innebära en fara för partiskhet. Åklagaren intar i brottmålsprocessen formellt ställningen som den tilltalades motpart. Åklagaren skall aktivt leda förundersökningen och då särskilt beakta målsägandens intressen som han skall vara objektiv. Objektivitetsprincipen vid förundersökning framgår av bestämmelsen i 23 kap. 4 § . För åklagare gäller samma krav på opartiskhet som för domare. Bestämmelsen om jäv mot åklagare har knutits till bestämmelsen om domarjäv i 4 kap. 13 § . Domares och åklagares olika roller och arbetsuppgifter i rättsväsendet torde dock innebära att resultatet av en jävsprövning inte alltid blir detsamma för åklagare som för domare. Det kan inte riktas en invändning om jäv mot en åklagare som grundas på en åtgärd som han har vidtagit på tjänstens vägnar eller på en gärning som förövats mot honom i eller för hans tjänst. Trots att en åklagare är jävig får han vidta en åtgärd som inte utan fara kan uppskjutas. Domstol prövar inte fråga om jäv mot åklagare. Däremot kan jäv mot åklagare vara en grund för resning enligt 58 kap. 2 § . Om åklagare vet med sig att han kan vara jävig bör han anmäla det hos sin närmaste förman som har att pröva frågan om jäv. Bestämmelsen i 7 kap. 6 § , som inte har ändrats sedan balkens tillkomst, avser enligt ordalydelsen endast åklagares befattning med förundersökning och åtal för brott. Sedan bestämmelsen tillkom har åklagarna fått utökade arbetsuppgifter. De handlägger också andra typer av ärenden än brottmålsärenden. Det finns inte någon annan regel om jäv för dessa andra åklagaruppgifter. I de fallen har bestämmelsen tillämpats analogt. Även om bestämmelsen har tolkats analogt i dessa fall bedömer regeringen i likhet med Riksåklagaren och JO att bestämmelsen bör kunna tillämpas också i andra fall än de som avser åklagares befattning med förundersökning eller åtal för brott. Bestämmelsen bör därför utformas på så sätt att den också gäller vid fullgörandet av andra åklagaruppgifter än åtgärder eller beslut enligt . I likhet med Riksåklagaren anser regeringen att det inte finns skäl för att ändra jävsgrunderna. Jäv mot åklagare prövas av närmaste förman. Enligt Riksåklagaren råder det en viss osäkerhet om vad som avses med närmaste förman. Jäv mot överåklagare prövas av närmast högre åklagare, dvs. riksåklagaren medan överåklagare som är myndighetschef prövar jäv mot chefsåklagare och lägre åklagare. I storstadsdistrikten har emellertid prövningen delegerats från överåklagaren till chefsåklagare. Processlagberedningen synes ha åsyftat att jäv mot allmän åklagare alltid skall prövas av en åklagare på närmast högre nivå inom åklagarväsendet, dvs. statsåklagare respektive riksåklagaren (1938:44, del 2, s. 127). Jäv mot biträdande åklagare skall enligt förarbetena prövas av den allmänne åklagare hos vilken han är anställd. Enligt regeringens bedömning har prövningen av en fråga om jäv mot åklagare samband med åklagares judiciella uppgifter. Som en jämförelse skall nämnas att det är rätten och inte domstolen som prövar fråga om jäv mot domare. Om en fråga om jäv mot domare avgörs under pågående huvudförhandling i tingsrätt med en juristdomare och tre nämndemän skall jävsfrågan avgöras i den sammansättningen (se Fitger, 1, 4:37). Chefsåklagare har främst till uppgift att leda den brottsbeivrande verksamheten på åklagarkamrarna och är i fråga om åklagaruppgiften sidoordnad övriga åklagare på åklagarkammaren. Regeringen bedömer därför att det inte är ändamålsenligt eller lämpligt att chefsåklagare prövar frågor om jäv mot åklagare som arbetar på åklagarkammaren. Det får inte finnas någon risk för misstankar om att hanteringen av frågor om jäv mot åklagare påverkas av ovidkommande faktorer eller i övrigt inte sker på ett korrekt sätt. Detta är något som är avgörande från medborgarsynpunkt. Mot denna bakgrund finner regeringen att övervägande skäl talar för att prövningen av jäv mot åklagare bör vara en uppgift för en åklagare som har rätt att ta över lägre åklagares uppgifter och överpröva hans beslut. En fråga om jäv mot åklagare bör prövas av den överåklagare som är myndighetschef där åklagaruppgiften utförs. Vidare bör riksåklagaren pröva jäv mot vice riksåklagaren och andra åklagare vid Riksåklagaren, överåklagare och vice överåklagare. Jäv mot riksåklagaren prövas av honom eller henne. Bestämmelsen i 7 kap. 9 § om jäv mot polismyndighet och polisman omfattar den del av polisverksamheten som är reglerad i , dvs. i första hand förundersökningsåtgärder. För de delar av polisverksamheten som avser förvaltningsärenden gäller reglerna om jäv i 11 och 12 §§ förvaltningslagen (1986:223). För de polisiära uppgifter och befogenheter som följer av bl.a. polislagen (1984:387) och polisförordningen (1998:1558) finns det inga särskilda bestämmelser om jäv. Om det uppkommer en fråga om jäv i polisverksamhet, som inte avser förvaltningsärende eller åtgärder enligt , tillämpas bestämmelserna om jäv i 7 kap. 6 och 9 §§ analogt. I är det huvudsakligen domare, åklagare, polismyndighet och polisman som har getts befogenheter att vidta åtgärder eller fatta beslut enligt balken. Enligt 1 kap. 3 e § får emellertid andra tjänstemän vid tingsrätt än domare utföra vissa åtgärder enligt balken. Enligt samma bestämmelse omfattas dessa tjänstemän då av jävsbestämmelsen i 4 kap. 13 § . När det gäller polisväsendet får polismyndighet enligt 3 kap. 6 § polisförordningen (1998:1558) inte överlämna åt någon annan än en polisman att avgöra eller leda handläggningen av ärenden som enligt skall skötas av en polismyndighet. Enligt Riksåklagaren bör bestämmelsen om jäv mot polismyndighet och polisman gälla för alla anställda inom polisen som fullgör uppgifter enligt . En sådan reglering är enligt Riksåklagaren ändamålsenlig för att inte tvekan skall uppstå om vilka befattningshavare inom polisen som träffas av bestämmelsen.