prop · GO0376 · 2001-01-01 00:00:00 — Rent allmänt kan således sägas att ett flerårigt frihetsberövande i sig kan innebära att det finns behov av anpassningsfrämjande åtgärder som den nu aktuella. De uttalanden som gjorts i förarbetena till IövL är i stor utsträckning tillämpliga även på den nu aktuella verkställigheten. Det innebär bl.a. följande. Den som sammanbor med den intagne måste samtycka till att verkställigheten sker i bostaden. Vikten av att sammanboendes intressen tillvaratas betonades särskilt när försöksverksamheten med intensiv- övervakning permanentades (prop. 1997/98:96 s. 114). Har brottet riktats mot en familjemedlem bör verkställigheten inte ske i det gemensamma hemmet. En utlänning som skall utvisas bör inte verkställa någon del av ett fängelsestraff med intensivövervakning. Framstår det som orealistiskt att den intagne skall kunna hantera intensivövervakning utgör detta också ett särskilt skäl mot verkställighet utanför anstalt. Det kan också finnas andra fall då brottets karaktär eller gärningsmannens person gör att det skulle te sig direkt oförsvarligt att bifalla en ansökan. Det bör emellertid framhållas att syftet med den föreslagna verkställigheten genom intensivövervakning skall vara att främja den intagnes anpassning i samhället. Bara om verkställigheten kan antas fylla ett sådant syfte bör den beviljas. I fråga om intensivövervakning som verkställighetsform vid korta fängelsestraff gäller den begränsningen att om den dömde har verkställt straff genom intensivövervakning så måste i princip ha förflutit utan att denne gjort sig skyldig till nya brott innan sådan verkställighet på nytt kan beviljas. Riksåklagaren har ansett att bestämmelsen bör tillämpas även i de nu aktuella fallen. Eftersom verkställighet genom intensivövervakning som ett led i frigivnings- förberedelserna förutsätter en strafftid kommer det att gå förhållandevis mellan tillfällena då sådan verkställighet kan vara aktuell. Det innebär att behovet av en liknande begränsning inte på samma sätt gör sig gällande i dessa fall. erfarenheter av intensivövervakning, som ersättning för ett kort fängelsestraff eller som övergångsalternativ, får dock betydelse för bedömningen av om intensivövervakning skall beviljas. Har t.ex. tidigare verkställigheter avbrutits på grund av misskötsamhet är det en omständighet som talar mot att en ny ansökan skall beviljas. En särskild fråga är om det skall vara möjligt att kombinera olika övergångsalternativ. Eftersom det som skall eftersträvas är en individuellt anpassad lösning för att öka den intagnes möjligheter att leva ett liv utan kriminalitet och droger bör sådana kombinationer inte vara uteslutna under försöksverksamheten. Med de nu aktuella övergångs- alternativen är det huvudsakligen kombinationer av frigång eller § 34- placering och intensivövervakning som kan komma i fråga. Av 34 § tredje stycket KvaL framgår visserligen att placeringar enligt paragrafen i regel inte skall påbörjas så tidigt att den planerade vård- eller behand- lingstiden blir kortare än den beräknade återstående verkställighetstiden. Bestämmelsen tar emellertid sikte på normalfallen och syftet är att förhindra att en intagen tvingas fullfölja strafftiden på anstalt efter en § 34-vistelse (prop. 1986/87:106 s. 58 och 81). En välmotiverad intagen som själv önskar och bedöms ha förutsättningar att t.ex. först genomgå behandling för sitt missbruk under en § 34-placering och därefter avsluta verkställigheten med intensivövervakning med elektronisk kontroll bör kunna få en sådan utslussning. Däremot torde det inte vara aktuellt att inleda utslussningen med intensivövervakning och avsluta den med frigång eller en § 34-placering. Hur misskötsamhet i samband med en form av verkställighet utanför anstalt skall påverka möjligheterna att komma i fråga för ett annat alternativ kan inte anges generellt utan måste avgöras från fall till fall. Olika effekter av kombinationsmöjligheterna bör särskilt uppmärksammas . 9.3 Verkställighetens närmare innehåll Regeringens förslag: I fråga om formerna för verkställigheten skall bestämmelserna i lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll tillämpas. Syftet att verkställigheten skall bidra till den dömdes återanpassning i samhället måste dock särskilt beaktas i den praktiska tillämpningen, t.ex. när villkor och föreskrifter ställs upp. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har i allt väsentligt varit positiva till förslaget. Skälen för regeringens förslag: Försöksverksamheten med intensivövervakning vid övergången från anstalt till frihet har, som tidigare konstaterats, stora likheter med verkställigheten av korta fängelsestraff. När det gäller formerna för kontroll, tillsyn och den dömdes åligganden kan därför i allt väsentligt hänvisas till bestämmelserna i lagen om intensivövervakning med elektronisk kontroll. Det innebär först och främst att det är den lokala som har huvudansvaret för verkställigheten. Detta är naturligt med tanke på den erfarenhet och kompetens på området som byggts upp där. En skillnad jämfört med situationen vid intensivövervakning som ersättning för korta fängelsestraff är att det är nödvändigt med täta kontakter och ett nära samarbete mellan frivården och den intagnes anstalt. Det gäller framför allt under planerings- och utredningsfasen men också därefter. Om det är möjligt med hänsyn till de geografiska förhållandena är det också tänkbart att anstaltspersonal i vissa fall har en aktiv roll även . En annan skillnad ligger i det uttalade syftet med att verkställa den sista delen av straffet utanför anstalt, nämligen att den dömdes återanpassning i samhället skall främjas. Detta bör komma till uttryck i de närmare föreskrifter för verkställigheten som kommer att utfärda och i det praktiska arbetet med de dömda. Det får dock inte ske på ett sådant sätt att trovärdigheten äventyras. Som framgår av lagen om intensivövervakning med elektronisk kontroll förbjuds den dömde att lämna sin bostad under verkställigheten utanför anstalt annat än för vissa, av den lokala kriminalvårds- myndigheten bestämda, ändamål och på särskilt angivna tider. Att förbudet efterlevs kontrolleras med elektroniska hjälpmedel. kan olika åtgärder sättas in för att underlätta för den dömde att anpassa sig till ett liv i frihet, bl.a. har den lokala möjlighet att meddela olika föreskrifter (se avsnitt 5.2). Som grupp betraktat skiljer sig deltagarna i den nu aktuella försöksverksamheten i flera avseenden från de som verkställer korta fängelsestraff genom intensivövervakning. Syftet att förbereda de intagna för ett liv i frihet utan kriminalitet och droger är också specifikt för den verkställighet som föreslås. Dessa skillnader bör få vissa praktiska konsekvenser för verkställigheten framför allt vad gäller kriminalvårdens arbete med de dömda, t.ex. vid hembesöken och i samband med att det individuella övervakningsschemat görs upp. Den som verkställt större delen av ett långt fängelsestraff på anstalt bör i de flesta fall ha genomgått den programverksamhet som han eller hon har behov av. Icke desto mindre torde det finnas ett stort behov av stöd och hjälp från kriminalvården. Risken för isolering är sannolikt betydligt större än för den som verkställer ett kort straff. Den övervakade bör därför ges stöd och uppmuntran när det gäller att hålla kontakten med barn och andra anhöriga och att bygga upp ett positivt socialt nätverk i den mån ett sådant inte redan existerar. Samarbetet och kontakterna med olika frivilligorganisationer är i det sammanhanget mycket viktiga. Kriminalvården bör också verka för att den övervakade upprätthåller kontakterna med det nätverk av myndighetsrepresentanter från t.ex. socialtjänst, bostadsförmedling och arbetsförmedling som han eller hon bör ha byggt upp under verkställigheten. Kriminalvårdens hembesök och övriga kontakter med den dömde kan mot denna bakgrund förväntas få ett något annorlunda och mer kurativt innehåll när det gäller denna grupp. har pekat på de problem som kriminalvårdens användning av externa kontrollörer kan innebära i det sammanhanget. Med externa kontrollörer avses icke-kriminalvårds- anställda som kriminalvården av ekonomiska, organisatoriska eller andra skäl i vissa fall anlitar för att göra hembesök och därmed sammanhängande kontroller hos de som verkställer straff genom intensivövervakning med elektronisk kontroll, jfr 6 § andra stycket lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll (IövL). Användningen av sådana externa kontrollörer bör givetvis övervägas särskilt noga i de nu aktuella fallen. Under förutsättning att de som anlitas är personer med kunskaper, fallenhet och intresse för uppgiften torde några principiella hinder mot en sådan ordning emellertid inte föreligga. frivilliga samhällsarbetare har pekat på lekmanna- övervakarens möjligheter att hjälpa till med att bygga upp och/eller utveckla ett positivt socialt nätverk runt den dömde. Förbundet anser att lekmannaövervakaren bör vara tillsatt redan innan verkställigheten utanför anstalt inleds. Regeringen delar helt förbundets uppfattning om den betydelse en lekmannaövervakare kan ha i dessa avseenden. Det är också självklart att lekmannaövervakarens möjligheter att påverka och hjälpa den intagne ökar ju tidigare under verkställigheten han eller hon får kontakt med den intagne. Frågan om lekmannaövervakarens roll och tillsättning i de fall straffverkställigheten avslutas med intensivöver- vakning är dock en fråga som bör behandlas i de närmare föreskrifter för verkställigheten som kommer att utfärda och inte i den aktuella lagstiftningen. En omständighet som måste beaktas när verkställigheten utformas är att den dömde under slutet av sin anstaltsvistelse sannolikt varit inne i ordinarie permissionsgång. Riksåklagaren anser att det bör ske genom att möjligheten till normalpermissioner finns kvar även under verkställig- heten genom intensivövervakning. däremot anser att ett system med en gradvis nedtrappning av den övervakade tiden ersätter behovet av permissioner. Enligt regeringens uppfattning ligger det närmast till hands att behovet av fri tid beaktas när det individuella övervakningsschemat görs upp. I de flesta fall, och under förutsättning av skötsamhet, bör den icke övervakade tiden kunna utökas vartefter * som ett viktigt led i den successiva övergången från anstalt till frihet. Överhuvudtaget måste syftet med verkställigheten, nämligen den dömdes återanpassning i samhället, särskilt beaktas när det individuella övervakningsschemat görs upp. tjänstemän påpekat bör här finnas utrymme för större flexibilitet och individuella lösningar än vid intensivövervakning som ersättning för korta fängelsestraff. Det är exempelvis önskvärt att den långtidsdömdes möjligheter att odla positiva sociala kontakter med familj och andra, söka arbete och utveckla olika fritidsintressen osv. Generellt gäller dock att balansen mellan fri och övervakad tid noga måste övervägas så att verkställigheten inte urholkas på ett sätt som gör att dess trovärdighet kan ifrågasättas. har också lämnat förslag till hur den fria tiden successivt kan utökas. På samma sätt som vid intensivövervakning som ersättning för korta fängelsestraff gäller emellertid att detaljer av det slaget inte bör vara reglerade i lag. 9.4 Den dömde skall inte betala någon avgift Regeringens bedömning: Den som verkställer en del av sitt fängelsestraff genom intensivövervakning med elektronisk kontroll som ett led i förberedelserna för frigivning bör inte betala någon sådan avgift som avses i 5 § lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: har ifrågasatt varför den nu aktuella gruppen dömda skall behandlas annorlunda när det gäller avgiften enligt 5 § lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll (IövL) än de som verkställer ett kort fängelsestraff genom intensivövervakning med elektronisk kontroll. De remissinstanser i övrigt som uttalat sig i frågan har delat promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 5 § IövL skall den dömde betala per verkställighetsdag om det är motiverat med hänsyn till hans eller hennes möjligheter att erhålla inkomst under verkställig- hetstiden. Som skäl för avgiftens införande anfördes att det framstår som orättvist att den som verkställer sitt straff utanför anstalt skall kunna få stora ekonomiska fördelar jämfört med den som avtjänar straffet i anstalt och alltså inte kan behålla sin vanliga inkomst (prop. 1993/94:184 s. 19). Till skillnad från de som verkställer korta fängelsestraff genom intensivövervakning har den nu aktuella gruppen dömda suttit i fängelse och kan typiskt sett antas ha mycket dåliga ekonomiska förutsättningar. Vid övriga övergångsalternativ utgår inte heller någon särskild avgift. Övervägande skäl talar därför enligt regeringens bedömning för att 5 § IövL inte skall tillämpas med intensivövervakning som ett led i frigivningsförberedelserna. 9.5 beslutar om verkställighet genom intensivövervakning med elektronisk kontroll Regeringens förslag: beslutar om verkställighet genom intensivövervakning med elektronisk kontroll som ett led i frigivningsförberedelserna. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Av remissinstanserna är det endast som har invänt mot förslaget. Nämnden anser att den och inte bör besluta om den föreslagna verkställig- heten genom intensivövervakning. Som skäl för det anför nämnden att de aktuella besluten i praktiken innebär att det av domstolen bestämda straffet byts ut och att de därför bör fattas av en domstol eller domstols- liknande nämnd och inte en administrativ myndighet. Nämnden pekar vidare på de komplikationer det kan innebära att olika myndigheter beslutar om verkställigheten genom intensivövervakning och om § 34- placeringar. Skälen för regeringens förslag: Försöksverksamheten med intensiv- övervakning som ett led i frigivningsförberedelserna har stora likheter med verkställighet av korta fängelsestraff genom intensivövervakning. I det senare fallet är det som fattar beslut om att verkställigheten får inledas (9 § lagen [1994:451] om intensiv- övervakning med elektronisk kontroll [IövL]). Den verkställighet som föreslås kommer emellertid att utgöra ett alternativ för övergången från anstalt till frihet på samma sätt som frigång och placering enligt 34 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL). I fråga om frigång beslutar (58 § KvaL) och i fråga om § 34- placeringar (för den aktuella målgruppen) beslutar (54 § KvaL). Detta innebär att det i fråga om vilken myndighet som skall besluta om verkställighet enligt 33 a § finns i princip två alternativ; antingen skall beslutet fattas av eller av . inrättades i samband med införande. Från början skulle nämnden vara besvärsinstans för övervak- ningsnämndernas beslut i frågor rörande fängelsedömda. har också kommit att bli första instans i frågor om villkorlig frigivning och § 34-placeringar för långtidsdömda. Inom nämnden finns således stor kompetens och lång erfarenhet när det gäller individuella risk- och farlighetsbedömningar. Sedan möjligheten till halvtids- frigivning avskaffades har emellertid Kriminalvårds- nämndens största arbetsuppgift försvunnit och nämndens arbetssituation därmed väsentligt förändrats. Det är mot den bakgrunden nödvändigt att noga överväga nämndens roll . Detta är en komplex fråga som i sin tur aktualiserar ett antal nya frågeställningar. Dessutom finns ett generellt behov av att se över beslutsvägarna inom kriminalvården. Det finns inte något underlag för att i detta sammanhang göra de erforderliga ställningstagandena till dessa frågor. De prövningar som har att göra t.ex. vid fastställande av de särskilda villkor som skall gälla för verkställigheten för de som avtjänar långa fängelsestraff (7 § KvaL) gör att erfarenheten och kompetensen när det gäller riskbedömningar även här är mycket stor. Inom finns också erfarenheten av intensiv- övervakning som verkställighetsform och de speciella förutsättningar som gäller för den. är, till skillnad från , en rent administrativ myndighet. har framhållit att de nu aktuella besluten i praktiken innebär att det straff som bestämts av domstolen byts ut mot en annan påföljd och att besluten därför bör fattas av en domstol eller domstolsliknande nämnd och inte av en administrativ myndighet. Något principiellt hinder mot att anförtro en administrativ myndighet beslutanderätten i sådana frågor finns emellertid inte. beslutar om intensivövervakning med elektronisk kontroll som ersättning för korta fängelsestraff. Enligt den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () har var och en då hans eller hennes civila rättigheter eller skyldigheter berörs rätt att få sin sak prövad av en domstol. beslut kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol vilket innebär att konventionens krav är uppfyllda. Möjligheten till domstolsprövning liksom möjligheten att i föreskrifter och allmänna råd förtydliga olika beslutskriterier medför också fördelar när det gäller utvecklingen av en fast praxis. Kriminal- vårdsnämndens beslut kan inte överklagas. Skall beslut om den aktuella verkställigheten fattas av Kriminalvårds- styrelsen innebär det att olika myndigheter kommer att besluta om intensivövervakning respektive § 34-placeringar för den aktuella gruppen intagna. I normalfallet bör en sådan ordning inte leda till komplikationer eftersom det kommer att framgå av planeringen för verkställighetens slutfas hur en eventuell kombination av de olika övergångsalternativen bör se ut. Det kan emellertid tänkas att frågan om verkställighet genom intensivövervakning i något fall uppkommer i ett sent skede, då en § 34- vistelse redan inletts. I sådana fall krävs att de inblandade myndigheterna samarbetar för att förberedelserna för den intagnes frigivning skall bli så bra som möjligt. Såsom framhållit kommer kriminalvården * till skillnad från vid § 34-placeringar * att behålla hela kontrollen och det fulla ansvaret för verkställighetens innehåll . Detta är ett förhållande som kan motivera att skilda beslutsordningar gäller. Som tidigare framgått (se avsnitt 7.2) är emellertid olika effekter av möjligheten att kombinera övergångs- alternativ en av de frågor som bör studeras . Sammanfattningsvis är skillnaderna mellan de aktuella myndigheterna vad gäller kompetens, erfarenhet och karaktär inte av sådan art att någon av dem utgör ett självklart val. I övrigt finns skäl som kan anföras för som beslutsmyndighet (t.ex. att nämnden beslutar om § 34-placeringarna) och skäl som kan anföras för som beslutsmyndighet (t.ex. kriminalvårdens erfarenhet av beslut om verkställighet genom intensivövervakning som ersättning för korta fängelsestraff). Valet av beslutsmyndighet förutsätter en samlad bedömning av dessa omständigheter och en allmän lämplighetsavvägning. Som tidigare konstaterats måste Kriminalvårds- nämndens framtida roll och arbetsuppgifter övervägas i särskild ordning. Mot den bakgrunden är det enligt regeringens mening mindre lämpligt att nu ålägga nämnden nya arbetsuppgifter med de konsekvenser det får för organisationen. Regeringen gör därför bedömningen att Kriminalvårds- styrelsen bör fatta de aktuella besluten . Valet av beslutsmyndighet är emellertid en av de frågor som kan komma att kräva ett förnyat ställningstagande i samband med ett eventuellt permanentande av försöksverksamheten. Beslutet om verkställighet genom intensivövervakning förutsätter på samma sätt som vid verkställighet av korta fängelsestraff genom intensivövervakning en ansökan av den intagne och en utredning av förutsättningarna i det enskilda fallet (jfr 9 och 10 §§ lagen [1994:451] om intensivövervakning med elektronisk kontroll). Det är naturligt att den lokala , som sedan också handhar själva verkställigheten, utför utredningen. En väsentlig skillnad jämfört med verkställigheten av korta fängelsestraff genom intensivövervakning är emellertid att sökanden i det nu aktuella fallet befinner sig på en anstalt. Detta innebär att utredningen måste ske i mycket nära samarbete mellan frivården och anstalten och att det till stor del kommer att vara anstaltspersonalen som tillhandahåller underlag för utredningen. Det geografiska avståndet mellan anstalten och frivården (i den intagnes hemkommun) kan dessutom vara stort. Detta är ett förhållande som redan nu komplicerar arbetet med frigivningsförberedelser och som kriminal- vården måste hitta former att bemästra. 9.6 möjligheter att delegera beslutsfattandet Regeringens förslag: ges möjlighet att till de lokala kriminalvårdsmyndigheterna delegera beslut om intensivöver- vakning som ett alternativ till korta fängelsestraff. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig över förslaget har inte haft någonting att invända. Skälen för regeringens förslag: beslutande- rätt i ärenden om intensivövervakning framgår av 9 § lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll (IövL). Paragrafen ger möjlighet att föreskriva att frågan i stället skall prövas av en regionmyndighet och den möjligheten har i praktiken utnyttjats av . avskaffades regionmyndigheterna inom kriminalvården och beslut enligt 9 § IövL har därefter fattats av . Styrelsen har hemställt om att få möjlighet att delegera sin beslutanderätt till de lokala kriminal- vårdsmyndigheterna. I samband med att försöksverksamheten med intensivövervakning inleddes uttalade dåvarande departementschefen att Kriminalvårds- styrelsen delegationsrätt åtminstone borde begränsas till regionmyndigheterna (prop. 1993/94:184 s.26). Kriminal- vårdsstyrelsen har anfört att man på lokal nivå numera är väl förtrogen med systemet med intensivövervakning, att den juridiska kompetensen på lokal nivå har stärkts i den nya organisationen och att en relativt fast praxis på området har utbildats. Med hänsyn till detta torde hinder inte möta mot en utvidgad delegationsmöjlighet. När det gäller intensiv- övervakning som ett led i frigivningsförberedelserna gör sig som tidigare framhållits säkerhetsskyddsaspekterna särskilt gällande. Det är mot den bakgrunden och då det är fråga om en försöksverksamhet inte lämpligt att besluten i dessa fall fattas på lokal nivå. Regeringen avser därför att införa den begränsningen i generella delegationsrätt enligt förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt. 9.7 beslutar om intensiv- övervakningens upphörande Regeringens förslag: skall besluta om intensivövervakningens upphörande. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig över förslaget har inte haft någonting att invända. Skälen för regeringens förslag: Vid verkställighet av korta fängelsestraff genom intensivövervakning skall verkställighetsbeslutet upphävas bl.a. om den dömde åsidosätter vad som åligger honom och åsidosättandet inte är av mindre betydelse (14 § lagen [1994:451] om intensivövervakning med elektronisk kontroll [IövL]). Kravet på skötsamhet är i praktiken mycket högt. Detsamma bör gälla när den sista delen av ett fängelsestraff verkställs genom intensivövervakning Precis som i verkställighetsfallet bör den lokala ha möjlighet att fatta interimistiska beslut (se 16 § IövL). Det är övervakningsnämnden som, efter anmälan av den lokala , prövar frågan om upphävande av beslut om verkställighet utanför anstalt (15 § IövL). Eftersom övervaknings- nämnden normalt bemyndigats av att besluta om placering av den intagne enligt 34 § KvaL har övervakningsnämnden också i dessa fall möjlighet att besluta om placeringens upphörande. bör besluta också om upphörande av verkställigheten när intensivövervakning används som ett led i frigivningsförberedelserna. En sådan lösning är mest ägnad att främja en enhetlig praxis i frågan.