prop · GO0379 · 2001-01-01 00:00:00 — Det är enligt regeringens mening av största betydelse att de som har skyddad identitet får ett så heltäckande skydd som möjligt och att det därför genomförs en samlad översyn av samtliga mål- och ärendetyper där forumreglerna kan vara av betydelse i detta hänseende. En sådan utredning bör, förutom forumfrågan, även omfatta reglerna i 33 kap. om parts skyldighet att uppge namn, adress m.m., samt domstols möjlighet att hemlighålla uppgifter i samband med kallelser, förhandling, delgivning med svaranden. Utredningen bör också ha till uppdrag att se över nuvarande ordning ur ett rättssäkerhetsperspektiv för käranden så att utformningen av forumbestämelserna inte får till följd att den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna åsidosätts. 10.4 Ekonomisk ersättning till enskild som fått fingerade personuppgifter Regeringens bedömning: Det kan i några fall vara skäligt att en person som på grund av förföljelse tvingas byta sin identitet får ekonomisk hjälp från staten. Behovet av ekonomisk hjälp kan dock finnas också i andra fall, exempelvis vid s.k. kvarskrivning. med flera myndigheter har överlämnat ett förslag om nationell handlingsplan för skydd av bevispersoner. Detta innehåller förslag om ersättning till skyddade bevispersoner i vissa fall. Ersättningsfrågan bör behandlas i ett sammanhang. Detta sker lämpligen inom ramen för den fortsatta beredningen av det nationella handlingsprogrammet. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att de personer som medges att använda fingerade personuppgifter skall kunna tillerkännas ersättning i skälig omfattning för de kostnader som kan uppkomma i samband med identitetsbytet. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig över förslaget är positiva eller har inget att erinra. anser dock att den föreslagna lydelsen av 7 § tredje stycket lagen (1991:483) om fingerade personuppgifter behöver justeras på så sätt att det framgår att beslutet kan "överklagas" till . anser vidare att det bör införas en tidsfrist för ett sådant överklagande. tillstyrker förslaget under förutsättning att de ersättningar som utges inte belastar polisväsendets anslag och att styrelsen tillförs medel för själva förvaltningsuppgiften. anser i likhet med att även de som erhållit sekretessmarkering och kvarskrivning skall kunna få ersättning för sina kostnader. förordar vidare att den ges i uppgift att fatta beslut om och administrera den ifrågavarande ersättningen. Skälen för regeringens bedömning: Enligt regeringens mening kan det vara rimligt att samhället i några fall ger ekonomisk hjälp till den som på grund av förföljelse eller risk för allvarlig brottslighet tvingas hemlighålla sitt namn och adress och därigenom drabbas av extraordinära kostnader. Det kan vara kostnader som har samband med byte av bostadsort eller med försäljning av en fastighet eller bostadsrätt och kostnader i samband med att den enskilde måste byta arbete. har föreslagit att de personer som medges att använda fingerade personuppgifter skall kunna tillerkännas ersättning i skälig omfattning för de kostnader som kan uppkomma i samband med identitetsbytet. Ersättning föreslås lämnas bara i den mån de uppkomna kostnaderna inte kan ersättas på annat sätt, exempelvis genom . Som regeringen framhållit i förarbetena till de senaste ändringarna i lagen om fingerade personuppgifter (prop. 1997/98:9) kan emellertid kostnader av ifrågavarande slag uppkomma också för kvarskrivna personer och personer som har erhållit sekretessmarkering. Utredningen har berört detta och konstaterat att de kostnader och andra olägenheter som uppkommer kan vara i stort sett lika för en kvarskriven person som för den som fått fingerade personuppgifter. Båda dessa kategorier borde därför kunna få ersättning för de merkostnader som uppstår. Utredningen har emellertid inte kunnat lösa finansieringsfrågan för ett större antal förföljda personer och har därför valt att begränsa sitt förslag till att gälla de personer som medgivits att använda fingerade personuppgifter. Även justitieutskottet har yttrat sig i frågan (1997/98:SkU5 s.35). Utskottet anslöt sig i huvudsak till vad regeringen anfört i prop. 1997/98:9, men uttalade att det kan ifrågasättas om inte det allmänna bör ta ett ansvar i de fall där orsaken till förföljelsen är att den drabbade har uppfyllt sin vittnesplikt. Utskottet, som erinrade om att vittnesplikten är sanktionerad (36 kap. 7 och 21 §§ ), ansåg att det måste övervägas om den som förföljs på grund av att han eller hon har uppfyllt sin vittnesplikt skall vara hänvisad bara till ersättning i form av skadestånd, brottsskadeersättning samt vad som kan utgå inom ramen för . delade justitieutskottets bedömning. Som nämnts tidigare beslutade regeringen att uppdra åt att i samverkan med Riksåklagaren, , och utarbeta ett förslag till ett nationellt handlingsprogram för skydd av vittnen, målsäganden och andra bevispersoner. Detta uppdrag har redovisats och i den rapport som överlämnades till regeringen lämnas bland annat förslag till en ny lag om skydd för bevispersoner. Med bevisperson skall enligt förslaget förstås den som i egenskap av målsägande, vittne, misstänkt eller i annan egenskap lämnar uppgifter under förundersökning eller rättegång. Även make, sammanboende, barn och annan till bevispersonen särskilt närstående föreslås också omfattas av det skydd som skall kunna beredas med stöd av lagen. De personer som omfattas av skydd enligt den föreslagna lagen skall kunna erhålla ersättning för kostnader för boende, uppehälle, resor transporter och andra liknande för programmets genomförande nödvändiga utgifter. I rapporten understryks också nödvändigheten av att samordna det skydd som föreslås i denna lag med andra åtgärder såsom sekretessmarkering, kvarskrivning och fingerade personuppgifter. Som regeringen tidigare uttalat kan det anses rimligt att samhället i speciella fall ger ekonomisk hjälp till den som på grund av förföljelse eller risk för allvarlig brottslighet tvingas hemlighålla sitt namn och adress och därigenom drabbas av extraordinära kostnader. Det förslag som presenterat avser ersättning till dem som fått medgivande att använda fingerade personuppgifter. Ersättning kan emellertid vara lika motiverad i andra fall, exempelvis vid kvarskrivning. De förslag om ersättningsmöjligheter som ingår i förslaget om ett nationellt handlingsprogram för skydd av vittnen tar sikte på samma frågor. Enligt regeringens mening är det viktigt att frågan om ersättning till dem som är i behov av skydd behandlas uttömmande och i ett sammanhang. Detta görs lämpligen inom ramen för den fortsatta beredningen av förslaget om det nationella handlingsprogrammet. 10.5 Lagen om särskild företrädare för barn 10.5.1 Bakgrund trädde lag (1999:997) om särskild företrädare för barn i kraft (prop. 1998/99:133. bet. 1999/2000:JuU2, rskr. 1999/2000:49). Lagen tillkom för att stärka möjligheterna att tillvarata barns rätt när en vårdnadshavare eller någon som vårdnadshavaren står i ett nära förhållande till misstänks för brott mot barnet. För att förbättra förutsättningarna för att utreda sådana brottsmisstankar kan i vissa fall en särskild företrädare förordnas för barnet. Denne skall i stället för barnets vårdnadshavare ta till vara barnets rätt under förundersökningen och i rättegång. En central bestämmelse i lagen är möjligheten för domstol att fatta ett interimistiskt beslut om förordnande (6 §). Härigenom kan vissa inledande utredningsåtgärder genomföras utan vårdnadshavarens vetskap, vilket kan vara av stor betydelse i denna typ av utredningar. och Åklagarkammaren i har var för sig i skrivelser till (Ju2000/1642 och Ju2000/5184) uppmärksammat regeringen på vissa potentiella problem med lagen, framför allt vad gäller hur lagens bestämmelse om interimistiskt beslut samverkar med reglerna i lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen) och socialtjänstlagen (1980:620) om kommunikation med parterna respektive information till . På grund av bestämmelser om kommunikation och information i nämnda lagar finns, enligt tingsrätten och åklagarkammaren, risk för att vårdnadshavare i vissa fall får reda på att domstol har fattat ett interimistiskt beslut om särskild företrädare att polis/åklagare har hunnit genomföra ett första förhör eller läkarundersökning har påbörjats. Kommunikation m.m. i ärenden om särskild företrädare för barn Ett av motiven för införandet av lagen om särskild företrädare för barn var att det i vissa fall finns ett behov för åklagare och polis att vid framför allt misstanke om sexuella övergrepp av närstående kunna företa vissa inledande utredningsåtgärder utan vårdnadshavares vetskap. Om misstankarna initialt inte kan utredas närmare utan inblandning av den som misstänks för övergreppet finns risk för att brott mot barn i stor utsträckning förblir outredda och inte lagförda och att pågående övergrepp fortsätter. Ett interimistiskt beslut om att förordna en företrädare för barnet är naturligtvis en mycket ingripande åtgärd från samhällets sida. I 7 § har därför angetts att åklagaren skall underrätta vårdnadshavaren om de utredningsåtgärder som vidtas i fråga om barnet sedan det interimistiska beslutet har meddelats och att underrättelsen skall lämnas så snart det är möjligt utan men för utredningen. I författningskommentaren till nämnda bestämmelse sägs att den väsentliga aspekten, när det gäller tidpunkten för underrättelse om t.ex. att förhör hålls med barnet eller att barnet genomgår läkarundersökning, är intresset av att undvika att en vårdnadshavare ges tillfälle att påverka barnet till men för utredningen. Det anges vidare att vårdnadshavaren med hänsyn till detta normalt sett bör kunna underrättas så snart ett förhör eller en läkarundersökning har påbörjats. Som påpekats av och som framgår av 13 och 14 §§ lagen om särskild företrädare för barn skall en ansökan om ställföreträdare handläggas enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden med barnets vårdnadshavare som motpart i ärendet. Det betyder att handlingar och beslut i ärendet som huvudregel skall kommuniceras med och expedieras till vårdnadshavarna. Av 16 § förundersökningskungörelsen (1947:948) följer att socialnämnd, om inte hinder möter, skall underrättas om tid och plats för förhör med den som är om det finns skäl att anta att vad som förekommit bör föranleda ingripande från socialnämnden. För del gäller, enligt 50 a § tredje stycket socialtjänstlagen (1980:620), att när en utredning huruvida socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd eller stöd inleds, skall den som berörs av utredningen underrättas. I 52 § stadgas vidare att den enskilde bör hållas underrättad om de anteckningar som förs om honom. Sekretess Av 9 kap. 15 § sekretesslagen (1980:100) framgår att sekretess gäller för enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden i ärenden om särskild företrädare för barn, när det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider skada eller men om uppgiften röjs. Sekretess gäller utan att part begär det. Förutom nämnda sekretessbestämmelse kan sekretess i domstol i ärenden om särskild företrädare även gälla enligt bestämmelserna om sekretess under förundersökning samt enligt bestämmelserna om överförd sekretess (se 5 kap. 1 §, 9 kap. 17 § och 12 kap. 1 § sekretesslagen. 10.5.2 Förslag till förtydligande Regeringens bedömning: Det är angeläget att ändamålet med ett interimistiskt beslut om särskild företrädare för barn inte riskeras genom en omedelbar expediering av beslutet till parterna. Starka rättssäkerhetsaspekter talar för att parterna bör få del av beslutet . Förordningen (1999:998) om särskild företrädare för barn bör därför kompletteras med en bestämmelse som uttryckligen anger dels att en domstol får avvakta med att expediera ett interimistiskt beslut om särskild företrädare för barn, dels inom vilken tid ett sådant beslut senast skall sändas till parterna. Utredningens förslag: Har inte varit föremål för utredningens överväganden. Skälen för regeringens bedömning: Syftet med lagen om särskild företrädare för barn är att på ett bättre sätt än tidigare kunna ta till vara barnets rätt när en vårdnadshavare eller någon som vårdnadshavaren står i ett nära förhållande till misstänks för brott. Lagen syftar till att förbättra förutsättningarna för att utreda sådana brottsmisstankar. Som framhållits ovan är möjligheten för domstol att fatta ett interimistiskt beslut om ställföreträdare utan att höra barnets vårdnadshavare en viktig del i aktuell lagstiftning, eftersom det kan vara av stor betydelse att vårdnadshavaren inte får tillfälle att påverka barnet i initialskedet av utredningen. Fråga har uppkommit om, och i så fall när, domstol skall kommunicera och expediera en ansökan och ett beslut om interimistiskt förordnade med motparten, dvs. med barnets vårdnadshavare. Frågan är föranledd av att det i lagen om särskild företrädare för barn inte uttryckligen sägs något om huruvida domstolen får avvakta med att fullgöra sin kommuniceringsskyldighet enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden (ÄL) till dess att ändamålet med det interimistiska förordnandet inte längre riskeras. Lagen om särskild företrädare för barn reglerar heller inte när ett interimistiskt beslut skall expedieras till motparten. Av 7 § följer att åklagaren, så snart det är möjligt utan men för utredningen, skall underrätta vårdnadshavaren om de utredningsåtgärder som vidtas i fråga om barnet sedan det interimistiska beslutet har meddelats. Syftet med bestämmelsen är uppenbar. Lagstiftningen skulle till stor del förfelas om den åsidosatte vårdnadshavaren fick reda på att en särskild företrädare förordnats innan barnet har hunnit höras eller varit föremål för andra förundersökningsåtgärder. Som framhållits av talar lagtexten emellertid bara om åklagarens skyldighet att underrätta vårdnadshavarna om de förundersökningsåtgärder som har vidtagits i fråga om barnet sedan det interimistiska beslutet har meddelats. Syftet med 7 § lagen om särskild företrädare för barn får i och för sig anses ha varit att rätten skall avvakta med att underrätta motparten om beslutet och om åklagarens ansökan till dess åklagaren har meddelat rätten att underrättelse enligt 7 § lämnats till vårdnadshavaren. Lagtexten behandlar dock inte uttryckligen frågan om den skyldighet, som följer av bestämmelserna i lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen), för domstol att kommunicera och expediera handlingar och beslut i ärendet med motparten. Av 13 § lagen om särskild företrädare för barn framgår att ärenden enligt nämnda lag skall handläggas enligt ÄL. Av lagen framgår vidare att barnets vårdnadshavare är åklagarens motpart (14§). Av 2 § ÄL framgår att bestämmelserna i bara är tillämpliga i den mån det inte, i annan lag än förvaltningslagen, finns en bestämmelsen som avviker från ÄL. Finns sådana bestämmelser har dessa företräde. ÄL innehåller flera regler som tar sikte på domstols skyldighet att kommunicera handlingarna i ett ärende. Av såväl 15 § som 22 § ÄL följer att ett ärende som huvudregel aldrig slutligt får avgöras utan att motparten först har fått tagit del av och möjlighet att yttra sig över vad som anförts i ärendet. Den nu aktuella frågeställning bör enligt regeringens mening delas upp enligt följande. (1) Skyldighet att kommunicera ansökan inför det interimistiska beslutet, (2) skyldighet att expediera det interimistiska beslutet och eventuellt material knutet till nämnda beslut samt (3) skyldighet att, inför det slutliga beslutet i ärendet, kommunicera allt material som tillförts ärendet av annan än barnets vårdnadshavare. När det gäller domstols skyldighet att kommunicera ansökan inför det interimistiska beslutet följer det av 26 §, första stycket, ÄL, att domstol - om det är av synnerlig vikt - för tiden intill dess att ärendet har avgjorts får besluta om sådana åtgärder som säkerställer det som ärendet gäller. Den som åtgärden rör skall ha fått tillfälle att yttra sig, om det inte är fara i dröjsmål. Enligt motiven (prop. 1995/96:115 En ny lag om domstolsärenden) kan i andra situationer ett provisoriskt beslut - även utan någon särskild undantagsbestämmelse - meddelas redan innan den inledande skrivelsen har kommunicerats. Det understryks dock att detta inte får tolkas så att en sådan handläggning skulle vara lämplig annat än i undantagsfall. Detta utesluter enligt motiven inte att det finns åtskilliga fall i vilka ett interimistiskt beslut eller inhibitionsbeslut kan komma till stånd utan kommunicering. Även lagen om särskild företrädare för barn innehåller en reglering av betydelse för frågan om kommunicering av ansökan före ett interimistiskt beslutet om särskild företrädare för barn. Av 6 § följer att domstolen - i de fall det är nödvändigt för att barnets rätt skall tas till vara - utan att höra barnets vårdnadshavare får besluta om ett interimistiskt förordnande av särskild företrädare för barn innan ärendet avgörs. Huruvida nämnda 6 § skall uppfattas som en särreglering i förhållande till 26 § ÄL torde närmast vara en semantisk fråga. Slutsatsen är dock att det så väl i ÄL som i lagen om särskild företrädare för barn - finns stöd för att fatta ett interimistiskt beslut om särskild företrädare utan föregående kommunicering av ansökan. Från frågan om kommunicering skall skiljas frågan om expediering av det interimistiska beslutet och det material ifrågavarande beslut kan ha grundats på sedan ett beslut väl är fattat. ÄL innehåller, till skillnad från lagen om särskild företrädare för barn, en regel om expediering av beslut (29 § ÄL). Denna bestämmelse avser dock bara slutliga beslut. Enligt 26 § andra stycket förordning (1996:271) om mål och ärenden i allmän domstol (MÄF) bör emellertid ett beslut som varken är slutligt eller har meddelats vid ett sammanträde sändas till parten och på samma sätt som ett slutligt beslut, om beslutet kan överklagas särskilt. Denna regel är dock försedd med ett undantag. I paragrafens andra st., sista meningen anges nämligen att om beslutet har fattas utan att en part har hörts, behöver beslutet inte sändas till den parten förrän det kan göras utan att verkställigheten av beslutet riskeras. Denna undantagsregel är emellertid inte tillämplig när det gäller interimistiskt beslut om särskild företrädare för barn eftersom det inte är verkställigheten av beslutet som riskeras, om beslutet expedieras till motparten. Med stöd av 26 § MÄF skulle sålunda, i och för sig, kunna hävdas att domstol skall expediera ett interimistiskt beslut om särskild företrädare för barn inom samma tidsramar som gäller för slutliga beslut. Bestämmelsen är dock fakultativ till sin natur och någon ytterligare ledning för exakt när domstolen skall expediera beslutet ges inte. Det ligger i sakens natur att ett interimistiskt beslut om särskild företrädare för barn inte bör expedieras så snabbt att ändamålet med det interimistiska beslutet riskeras. talar starka rättssäkerhetsaspekter för att domstolen inte skall kunna avvakta med att expediera det interimistiska beslutet längre än vad som är absolut nödvändigt. Att dessa båda intressen balanseras mot varandra är viktigt. Regeringen har därför, för att undanröja eventuella oklarheter, för avsikt att reglera frågan om expediering av interimistiska beslut om särskild företrädare för barn i förordning (1999:998) om särskild företrädare för barn. Regleringen skall ha som utgångspunkt att expediering får avvaktas och inte längre än vad som är oundgängligen nödvändigt för att inte ändamålet med beslutet skall riskeras. En liknande reglering finns, som nämnts ovan, - i 26 § andra stycket sista meningen MÄF - beträffande sådana beslut som har fattas utan att en part har hörts, och där verkställigheten av beslutet annars riskeras. Vad gäller domstols skyldighet att, inför det slutliga beslutet i ärendet, kommunicera allt material som tillförts ärendet av annan än barnets vårdnadshavare kan det enligt regeringens mening aldrig komma i fråga att göra avsteg från denna regel. underrättelseskyldighet Polisens informationsskyldighet till socialnämnd enligt 16 § förundersökningskungörelsen (1947:948) och socialnämndens underrättelseskyldighet enligt 50 a § socialtjänstlagen (1980:620) skulle också kunna leda till att vårdnadshavarna får kunskap om ett interimistiskt beslut att inledande förundersökningsåtgärder hunnit vidtagas. Bestämmelsen om underrättelse i 50 a § socialtjänstlagen avser emellertid socialnämndens beslut att inleda en undersökning om huruvida behöver ingripa till en underårigs skydd eller stöd. är enligt denna bestämmelse sålunda inte skyldig att informera vårdnadshavarna om polismyndighets eller åklagares beslut om att inleda förundersökning eller om att en domstol har fattat beslut om att interimistiskt förordna en särskild företrädare. Informationsskyldigheten uppkommer först i och med att socialnämnden fattar beslut om att inleda en egen utredning rörande barnet. I de fall där får en underrättelse från polisen om att förhör skall äga rum, och att det fattats ett interimistiskt beslut om särskild företrädare för ett barn, torde det i och för sig ankomma på socialnämnden att utan dröjsmål inleda en utredning. Men med tanke på att det endast kan röra sig om en mycket kort tidsintervall innan åklagaren själv informerar vårdnadshavarna om det interimistiska förordnandet förefaller det osannolikt att socialnämnden skall ha verkställt sin underrättelseskyldighet före åklagaren. Detta sammantaget med det faktum att socialtjänstlagen bygger på frivillighet och öppenhet talar enligt regeringens mening för att det inte bör införas en reglering som stipulerar att i vissa fall skall avvakta med underrättelse enligt 50a § socialtjänstlagen (1980:620). Regeringen föreslår därför ingen lagändring i denna del. Regeringen kommer dock att vara uppmärksam på hur lagen om särskild företrädare för barn tillämpas och om den har fått avsedd effekt. Som förutskickats i motiven till aktuell lagstiftning (prop. 1998/99:133, sid. 20) kommer regeringen ta initiativ till en utvärdering av lagen. Om denna utvärdering ger vid handen att lagen inte har förbättrat förutsättningarna för att utreda och förebygga fortsatta övergrepp mot barn, kommer en översyn av lagen att genomföras. 11 Ekonomiska konsekvenser Regeringens bedömning: För att stödet till brottsoffer skall kunna utvecklas i enlighet med regeringens förslag och bedömningar bör sammanlagt tillskjutas. Medlen avses främst användas för att stimulera verksamheten med vittnesstöd, lokal brottsoffersamverkan och utbildningsinsatser för personal vid rättsväsendets myndigheter. Ändringen i lagen (1988:609) om målsägandebiträde medför förmodligen vissa kostnadsökningar. Dessa bedöms dock vara av begränsad omfattning. Skälen för regeringens bedömning: Attitydförändringar, ökad kunskap och ett utvecklat samarbete mellan myndigheter och mellan myndigheter och ideella organisationer är nödvändiga inslag i arbetet med att förstärka och utveckla stödet och skyddet för brottsoffer. För att stimulera och underlätta en sådan förändring och utveckling bedömer regeringen att sammanlagt bör avsättas . Medlen bör finnas tillgängliga och fördelas på så sätt att finns tillgängliga och . Regeringen avser att återkomma till i denna fråga i samband med ekonomiska vårproposition och budgetpropositionen för . Medlen behövs till följande ändamål: Brister i bemötande och omhändertagande av brottsoffer har till stor del sin grund i bristande kunskaper. Alla som inom rättsväsendet i sitt arbete kommer i kontakt med brottsoffer bör därför få utbildning om brottsofferproblematiken (avsnitt 5.2). För att adekvat utbildning skall kunna erbjudas anser regeringen att sammanlagt bör avsättas för detta ändamål under aktuell tidsperiod. För att kunna erbjuda brottsoffer ett gott stöd är det viktigt att berörda myndigheter och ideella organisationer samverkar och samordnar sina insatser på lokal nivå.