prop · GO0340 · 2001-01-01 00:00:00 — Enligt artiklarna skall nämligen bl.a. försök till anskaffande och mottagande av falska pengar vara straffbelagt, vilket innebär att det straffbara området utsträcks till att omfatta förfaranden som kan föregå befattning med falska pengar. Även om flertalet sådana handlingar torde vara att bedöma som medhjälp till brukande av falsk sedel eller falskt mynt eller medhjälp till försök eller förberedelse till sådant eller annat brott, synes en förändring av lagstiftningen vara nödvändig, eftersom konventionen och rambeslutet ålägger parterna att kriminalisera alla former av försök till anskaffande eller mottagande av falska pengar. Det är nämligen enligt svensk rätt inte straffbelagt såsom förberedelse att försöka anskaffa hjälpmedel eller att planera sådan anskaffning. Brott som riktar sig mot sedlar och mynt får anses särskilt straffvärda, eftersom de kan allvarligt skada förtroendet för de pengar som är gällande betalningsmedel. Det är således av stor vikt att det straffrättsliga skyddet av pengar inte har några brister. Med hänsyn härtill och vad som i övrigt anförts anser regeringen att det föreligger behov av att införa en särskild straffbestämmelse i 14 kap. om ansvar för olovlig befattning med falska pengar. En sådan konstruktion gör det möjligt att på försöksstadiet straffbelägga sådan befattning med falska pengar som enligt bestämmelserna i konventionen och rambeslutet skall vara kriminaliserad. Såsom Riksåklagaren påpekat utgör de förfaranden som anges i den nya bestämmelsen om olovlig befattning med falska pengar närmast ett förled till brottet utprångling av falsk sedel eller falskt mynt enligt 14 kap. 9 § . Det skall därför dömas endast enligt den senare paragrafen i de fall den som tagit emot de falska pengarna också prånglar ut dem. I författningskommentaren lämnas en närmare redogörelse för bestämmelsens utformning och tillämpning samt hur den förhåller sig till övriga bestämmelser i . 6.3 Sedlar och mynt som inte har satts i omlopp Regeringens förslag: Sedlar och mynt som är beslutade men som inte har givits ut, skall i förfalskningshänseende likställas med gällande sedlar mynt. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt eller inte haft någon erinran mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 5 i rambeslutet skall de förfaranden som anges i artiklarna 3 och 4 vara straffbara även då de avser beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts i omlopp. Enligt vad som är känt har det i aldrig förekommit några fall där sådana sedlar eller mynt har förfalskats eller prånglats ut. Stadgandet om penningförfalskning i 14 kap. 6 § är endast tillämpligt på "inom eller utom riket gällande penningsedel eller mynt". Sedlar och mynt blir gällande först när de har givits ut i enlighet med de bestämmelser som reglerar utgivningen av pengar. I har , enligt 9 kap. 13 § regeringsformen, ensam rätt att ge ut svenska sedlar och mynt. Enligt 5 kap. 1 § andra stycket lagen (1988:1385) om riksbank är sedlar och mynt som ges ut av lagliga betalningsmedel. I motiven till denna bestämmelse anges att innebörden av att sedlar och mynt är lagliga betalningsmedel, är att var och en är skyldig att ta emot dessa sedlar och mynt som betalning (prop. 1986/87:143, s. 64). Sedlar och mynt som är beslutade av behöriga myndigheter, men som ännu inte givits ut och därför inte blivit gällande, skyddas alltså inte av bestämmelsen om penningförfalskning. Däremot torde sådana sedlar och mynt vara att i förfalskningshänseende anse som sådan urkund som avses i 14 kap. 1 § . Eftergörande av beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts i omlopp torde därför utgöra framställande av falsk urkund och därmed vara att bestraffa som urkundsförfalskning. Regeringen anser dock att det finns skäl som talar för att beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts i omlopp i förfalskningshänseende helt bör likställas med gällande sedlar och mynt. Det framstår av systematiska skäl som lämpligt att alla beslutade sedlar och mynt, oavsett om dessa har satts i omlopp eller inte, har samma straffrättsliga skydd. Det kan med fog hävdas att straffvärdet för gärningar som riktar sig mot beslutade sedlar och mynt som skall sättas i omlopp och därmed utgöra lagliga betalningsmedel, t.ex. eftergörande av sådana sedlar och mynt, är så högt att de bör bedömas enligt den strängare straffskalan för penningförfalskning. Därutöver bör det tas i beaktande att man inom EU fäst särskild uppmärksamhet vid denna fråga. Rambeslutet innebär också att samtliga de förfaranden som anges i artiklarna 3 och 4 skall vara straffbara även då de riktar sig mot i behörig ordning beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts i omlopp. Rambeslutet torde således innebära ett krav på ändring av svensk lagstiftning i detta avseende. Ändringen torde enklast kunna göras genom att i 14 kap. 6 § föra in ett nytt stycke där det anges att första stycket tillämpas även i fråga om penningsedel eller mynt som beslutats för utgivning men som ännu inte är gällande. Därigenom kommer också reglerna om olovlig befattning med och utprångling av falsk sedel eller falskt mynt att äga tillämpning på för utgivning beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts i omlopp. 6.4 Domsrätt Regeringens förslag: Det skall i föras in en uttrycklig bestämmelse om att svenska domstolar skall kunna döma över penningförfalskning eller försök därtill som begåtts utom riket, oberoende av innehållet i lagen på gärningsorten. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser, förutom , har tillstyrkt eller inte haft någon erinran mot förslaget. avstyrker förslaget att slopa kravet på dubbel straffbarhet. Tingsrätten anser att kravet på dubbel straffbarhet är uttryck för en grundläggande princip i svensk rätt. Lagstiftaren har varit mycket restriktiv då det gällt att medge undantag från denna princip. Penningförfalskning är inte ett brott av samma kaliber som exempelvis kapning, sjö- eller luftfartssabotage eller folkrättsbrott. När det gäller det undantag som infördes i lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor hade det sin grund i att kravet på dubbel straffbarhet vid just detta brott medförde särskilda svårigheter, som kunde ge stötande resultat. Tingsrätten anser således inte att de skäl som lagts fram för att undanta penningförfalskning från kravet på att brottet skall vara straffbart även på gärningsorten har sådan tyngd att ändringen är motiverad. De åsikter i doktrinen man hänvisar till i promemorian är sekelgamla. Inte heller finns någon analys av att kravet på dubbel straffbarhet skulle vålla särskilda problem vid bekämpande av penningförfalskning. Förslaget avstyrks därför i denna del. Skälen för regeringens förslag: Tillämpligheten av svensk lag regleras i huvudsak i 2 kap. . I 2 §, som innehåller huvudreglerna om den svenska kompetensen i fråga om brott som begåtts utom riket, anges i första stycket att för brott som begåtts utom riket döms efter svensk lag och vid svensk domstol om brottet har begåtts 1) av svensk medborgare eller av utlänning med hemvist i , 2) av utlänning utan hemvist i , som efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här i riket eller som är dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare och finns här, eller 3) av annan utlänning som finns här i riket och på brottet enligt svensk lag kan följa fängelse . I andra stycket anges att första stycket inte gäller om gärningen är fri från ansvar på gärningsorten eller om den har begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat och enligt svensk lag strängare straff än böter inte kan följa på gärningen. Bestämmelsen ställer alltså upp ett krav på dubbel straffbarhet. I 2 kap. 3 § samma balk kompletteras bestämmelserna i 2 § angående den svenska jurisdiktionskompetensen beträffande brott begånget utom riket med bestämmelser som utsträcker kompetensen till vissa specialfall. Bestämmelserna innebär att svensk domstol alltid skall kunna döma över vissa brott, oberoende var och av vem de har begåtts; alltså utan att kravet på dubbel straffbarhet är uppfyllt. I lagrummets femte punkt anges att för brott som begåtts utom riket döms även i annat fall än som avses i 2 § efter svensk lag och vid svensk domstol, om brottet förövats mot , svensk kommun eller annan menighet eller svensk allmän inrättning. Bestämmelsen ger uttryck för den s.k. statsskyddsprincipen. Principen innebär att svensk domstol alltid skall kunna döma över ett sådant brott, oberoende var och vem det har begåtts; alltså utan att kravet på dubbel straffbarhet är uppfyllt. Vid tolkningen av uttrycket brott mot kan ledning hämtas i ett uttalande av i dess förslag till brottsbalk (SOU 1953:14, s. 450; NJA II 1962, s. 59 f.). Kommittén ansåg att uttrycket brott mot innefattar brott som riktar sig mot ett straffskyddat intresse beträffande vilket svenska staten uppfattas som bärare. Hit hör, enligt kommittén, främst brott mot svenska statens yttre eller inre säkerhet eller dess offentliga myndigheter eller ämbetsbrott av svensk tjänsteman (jfr uttalande av lagrådet, NJA II 1962 s. 63). har anfört att dessa motivuttalanden ger vid handen att uttrycket "brottet förövats mot " bör tolkas restriktivt och anses gälla gärningar där angreppet mot svenska staten träder i förgrunden (NJA 1983 s. 425). Det förtjänar även att nämnas att i SvJT 1952 ref. s. 291 ansågs förfalskning av pass inte vara begånget mot eller svensk man. Som anges i promemorian finns det i och för sig vissa uttalanden i äldre litteratur som ger uttryck för att penningförfalskning, när det gäller svenskt mynt eller svensk sedel, skulle kunna utgöra brott mot . Såsom påpekas av är dock dessa uttalanden numera ganska ålderstigna och bör därför inte tillmätas någon större betydelse i sammanhanget. Mot denna bakgrund framstår det som tveksamt om penningförfalskning är ett sådant brott som faller in under den utsträckta kompetensen. För att en svensk domstol skall kunna ingripa mot penningförfalskning, som har begåtts utomlands, torde det därför krävas att gärningen är straffbar även där. Penningförfalskning torde i och för sig vara straffbart i de allra flesta länder. Det kan emellertid inte uteslutas att en situation uppkommer där kravet på dubbel straffbarhet lägger hinder i vägen för lagföring i av penningförfalskning som ägt rum utomlands. Detta aktualiserar frågan om att genom lagändring utsträcka den svenska domsrätten till att gälla oberoende av kravet på dubbel straffbarhet. Som angett har principiellt sett intagit en restriktiv hållning när det gäller att göra undantag från kravet på dubbel straffbarhet. Det har emellertid i det internationella straffrättsliga samarbetet blivit allt vanligare att överge kravet på dubbel straffbarhet i de fall där det finns ett gemensamt internationellt intresse av att kunna beivra gärningen varhelst den begås. Exempel på sådana brott är olika handlingar med anknytning till terrorism samt befattning med vissa förbjudna vapen. har ifrågasatt om penningförfalskning är ett så allvarligt brott att det kan jämföras med dessa. Alla stater har ett starkt intresse av att upprätthålla förtroendet för sedlar och mynt som gällande betalningsmedel. Penningförfalskning är till sin karaktär ett gränsöverskridande brott. Förfalskning av sedlar och mynt, oberoende av vilket lands valuta det avser, kan utföras var som helst i världen för att sedan spridas till ett eller flera länder, däribland . Den ökade globala samfärdseln och det förhållandet att de flesta valutor fritt kan växlas mot varandra gör behovet av skydd än mer påtagligt, både såvitt avser svenska sedlar och mynt som utländska sådana. Regeringen gör mot denna bakgrund bedömningen att det finns ett internationellt intresse av att kunna straffa penningförfalskning oberoende var och av vem den utförs. Med hänsyn härtill anser regeringen, i likhet med majoriteten av remissinstanserna, att övervägande skäl talar för att svenska domstolar bör ges kompetens att döma över penningförfalskning även i de fall då kravet på dubbel straffbarhet inte är uppfyllt. Det bör därför i 2 kap. 3 § föras in en uttrycklig bestämmelse om att svenska domstolar skall kunna döma över penningförfalskning eller försök därtill som begåtts utom riket, oberoende av innehållet i lagen på gärningsorten. Genom den föreslagna ändringen i 14 kap. 6 § kommer bestämmelsen att även omfatta för utgivning beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts i omlopp. 7 Ikraftträdande De nya bestämmelserna bör lämpligen träda i kraft . Inga övergångsbestämmelser krävs. I artikel 26 konvention anges att varje ratifikation eller anslutning som görs efter det att konventionen har trätt i kraft får effekt från och med den nittionde dagen efter det att vederbörande instrument har mottagits av Nationernas förbunds generalsekreterare. Artikel 23 föreskriver att en parts ratificering eller anslutning till konventionen förutsätter att partens lagstiftning och administrativa system står i överensstämmelse med konventionens bestämmelser. För att skall kunna ansluta sig till konventionen krävs således att den lagändring avseende befattning med falska pengar som föreslagits i avsnitt 6.2 har trätt i kraft. bör utan dröjsmål ansluta sig till konventionen. Det finns därför skäl att låta lagändringarna träda i kraft . Enligt artikel 10 i rambeslutet skall medlemsstaterna sätta i kraft de åtgärder som är nödvändiga för att följa rambeslutet med avseende på artikel 5 a och med avseende på övriga bestämmelser. Dessa åtgärder har dock ingen betydelse för rambeslutets ikraftträdande. I artikel 11 i rambeslutet föreskrivs nämligen att det träder i kraft som det offentliggörs i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. 8 Ekonomiska konsekvenser Tillträdandet av konvention och genomförandet av rambeslutet och de föreslagna lagändringarna kan komma att innebära viss ytterligare belastning på polisväsendet, dock inte i sådan omfattning att det föranleder några nämnvärda ekonomiska konsekvenser. Sammanfattningsvis görs bedömningen att de tillkommande uppgifterna ryms inom polisorganisationens anslag. 9 Författningskommentar Lag om ändring i 2 kap. 3 § Ändringen, som behandlas i avsnitt 6.4, innebär att penningförfalskning och försök därtill kan lagföras i oavsett platsen för brottet eller gärningsmannens nationalitet. Inte heller dubbel straffbarhet krävs för lagföring i , dvs. gärningen behöver inte vara straffbar på orten där den begicks. Genom ändringen i 14 kap. 6 § kommer bestämmelsen att även omfatta för utgivning beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts i omlopp. Det innebär att också de fall då någon eftergör eller på annat sätt förfalskar en ny sedel eller ett nytt mynt som ännu inte har satts i omlopp, kommer att omfattas av bestämmelsen. 14 kap. 6 § Ändringen, som behandlas i avsnitt 6.3, innebär att tillämpningsområdet för brottet penningförfalskning utvidgas till att omfatta, inte bara gällande sedlar och mynt, utan även för utgivning beslutade sådana sedlar och mynt. Ändringen innebär således att för utgivning beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts i omlopp, såvitt avser den straffrättsliga bedömningen, i alla avseenden likställs med gällande pengar. För straffansvar skall fordras att förfalskningen avser sedel eller mynt som är beslutad för utgivning i enlighet med de bestämmelser som reglerar utgivningen av pengar i just den penningenheten. I är det som, enligt 9 kap. 13 § regeringsformen, ensam har rätt att ge ut svenska sedlar och mynt. Lagändringen innebär således att den som eftergör eller på annat sätt förfalskar en ny sedel eller ett nytt mynt som beslutat att ge ut, men som ännu inte har satts i omlopp och därmed ännu inte är gällande, skall dömas för penningförfalskning. Bestämmelsen kommer även att omfatta helt nya valutor, t.ex. euron, redan innan sedlar och mynt i den penningenheten blivit gällande. Euron infördes som valuta , men det är först som sedlar och mynt i euro kommer att sättas i omlopp. Trots detta har redan valörer, utseende, form, storlek, sammansättning m.m. av sedlar och mynt beslutats och offentliggjorts. Den som redan före eftergör eller på annat sätt förfalskar sådan sedel eller sådant mynt kommer därför att kunna dömas för penningförfalskning. 6 a § Paragrafen, som behandlas i avsnitt 6.2, är ny och innebär att sådan befattning med falsk sedel eller falskt mynt som föregår utprångling av falska pengar enligt 14 kap. 9 § eller försök till sådant brott samlas under ett särskilt straffstadgande. Enligt bestämmelsen skall det vara straffbart att anskaffa, lämna, ta emot, förvara, transportera eller ta annan liknande befattning med falsk sedel eller falskt mynt som avses i 6 § om befattningen sker med uppsåt att det förfalskade skall prånglas ut. Flertalet av dessa förfaranden torde vara straffbelagda. Den nu föreslagna bestämmelsen syftar till att skapa ett mer heltäckande straffrättsligt skydd mot sådana förfaranden som kan föregå utprångling av falska sedlar eller mynt än som följer av bestämmelserna om förberedelse till brott. Den innebär att de förfaranden med falska pengar som varit att bedöma såsom antingen förberedelse till brukande av falsk sedel eller falskt mynt eller förberedelse till bedrägeri eller annat brott på ett gemensamt och enhetligt sätt skall bedömas som olovlig befattning med falska pengar. Genom ändringen i 14 kap. 6 § kommer straffansvaret att omfatta inte bara sedlar och mynt som utgör gällande betalningsmedel i det land där de utfärdats utan även för utgivning beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts i omlopp. 12 § Ändringen innebär att försök till sådan olovlig befattning med falska pengar som avses i den nya bestämmelsen i 14 kap. 6 a § då det avser försök till anskaffande eller mottagande av falsk sedel eller falskt mynt görs straffbart. Ändringen är en följd av de åtaganden som följer av såväl konvention som rambeslutet. Artikel 3 punkt 3 konvention anger bl.a. att mottagande eller anskaffande av falska pengar i avsikt att prångla ut dem och med vetskap om att de är falska skall vara straffbart. I punkt 4 i artikel 3 föreskrivs att försök till bl.a. dessa gärningar skall vara straffbart. Rambeslutet innehåller motsvarande bestämmelser (artikel 3.1 c jämförd med artikel 3.2). Det går inte att mera allmängiltigt säga när ett brott är fullbordat. Detta varierar från fall till fall beroende på de rekvisit som angetts i det tillämpliga straffbudet. Det finns alltså inga "naturliga" försök eller "naturliga" kännetecken på ett fullbordat brott. Lagstiftaren kan välja i ett händelseförlopp som ett brott skall anses fullbordat. Försök har mot bakgrund av detta bestämts på ett negativt sätt på så sätt att försöksansvar endast aktualiseras när brottet inte har fullbordats. För att straffbart försök skall föreligga krävs enligt 23 kap. 1 § att gärningsmannen påbörjat utförandet av brottet, att det inte kommit till fullbordan samt att det antingen förelegat fara för brottets fullbordan eller att sådan fara varit utesluten endast på grund av tillfälliga omständigheter. Att gärningsmannen skall ha påbörjat utförandet innebär att den s.k. försökspunkten skall vara uppnådd. Det innebär att gärningsmannen skall ha lämnat planeringsstadiet och övergått till det stadium då brottet skall förverkligas. För att det skall kunna anses föreligga ett straffbart försök till anskaffande eller mottagande av falska pengar torde det därför regelmässigt krävas att gärningsmannen gjort mer än att bara ta kontakt med en person som han eller hon vet har tillgång till falska pengar. Försökspunkten torde anses vara uppnådd först då mer konkreta åtgärder för anskaffande är vidtagna. Det torde därvid för försöksansvar krävas att överenskommelse träffats om hur och när överlämnande skall ske samt att man även i övrigt vidtagit åtgärder för att kunna komma i besittning av pengarna. Det kan t.ex. bestå i att gärningsmannen har begivit sig till den plats där överlämnande skall ske eller att denne på överenskommet sätt har ställt i ordning platsen för överlämnande. I enlighet med det ovan anförda kan inte heller den som såsom mellanman helt allmänt åtager sig att för annans räkning ta emot och förmedla falska pengar anses ha uppnått försökspunkten. Även i detta fall torde krävas att mer konkreta åtgärder vidtagits som visar att gärningsmannen har för avsikt att fullfölja brottsplanen. Det kan t.ex. bestå i att gärningsmannen följer givna instruktioner såsom att befinna sig på en viss plats för att där vänta på den som skall överlämna de falska pengarna. Promemorians lagförslag Förslag till lag om ändring i Härigenom föreskrivs i fråga om dels att 2 kap. 3 § samt 14 kap. 6 och 12 §§ skall ha följande lydelse, dels att det i balken skall införas en ny paragraf, 14 kap. 6 a §, av följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 2 kap. 3 §1 För brott som begåtts utom riket dömes även i annat fall än som avses i 2 § efter svensk lag och vid svensk domstol, 1. om brottet förövats å svenskt fartyg eller luftfartyg, så ock eljest om det begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen å sådant fartyg, 2. om brottet begåtts av någon som tillhör försvarsmakten på ett område där en avdelning av försvarsmakten befann sig eller om det begåtts av någon annan på ett sådant område och avdelningen befann sig där för annat ändamål än övning, 3. om brottet begåtts vid tjänstgöring utom riket av någon som är anställd i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten eller som tillhör Polisens utlandsstyrka, 4. om brottet förövats mot , svensk kommun eller annan menighet eller svensk allmän inrättning, 5. om brottet begåtts inom område som ej tillhör någon stat och förövats mot svensk medborgare, svensk sammanslutning eller enskild inrättning eller mot utlänning med hemvist i , 6. om brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage, försök till sådana brott, folkrättsbrott, olovlig befattning med kemiska vapen, olovlig befattning med minor eller osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol, eller 6. om brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage, penningförfalskning, försök till sådana brott, folkrättsbrott, olovlig befattning med kemiska vapen, olovlig befattning med minor eller osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol, eller 7. om det lindrigaste straff som i svensk lag är stadgat för brottet är fängelse eller däröver. 14 kap. 6 § Den som eftergör inom eller utom riket gällande penningsedel eller mynt eller annorledes förfalskar sedel eller mynt, dömes för penningförfalskning till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse . Vid tillämpning av första stycket skall med inom eller utom riket gällande penningsedel eller mynt likställas sådan penningsedel eller sådant mynt som beslutats för utgivning. Är brottet grovt, dömes till fängelse, lägst två och högst . 6 a § Den som anskaffar, lämnar, tar emot, förvarar, transporterar eller tar annan liknande befattning med falsk penningsedel eller falskt mynt, med uppsåt att det förfalskade skall prånglas ut, döms för olovlig befattning med falska pengar till böter eller fängelse i högst . Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst och högst . 12 § För försök eller förberedelse till urkundsförfalskning, grov urkundsförfalskning, undertryckande av urkund, signaturförfalskning, penningförfalskning, märkesförfalskning, förfalskning av fast märke eller brukande av vad som förfalskats, så ock för underlåtenhet att avslöja penningförfalskning dömes till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas. Skulle brottet, om det fullbordats, hava varit att anse som ringa, må dock ej dömas till ansvar enligt vad nu sagts.