prop · GO0386 · 2001-01-01 00:00:00 — De straffbestämmelser som kan vara aktuella att tillämpa innefattar således brott av så allvarligt slag att utlämning alltid kan ske vid en prövning av brottets svårhetsgrad (jfr. 4 § utlämningslagen). Som nämnts innehåller utlämningslagen ett absolut förbud mot utlämning för politiska brott (6 §). Det finns ingen internationell definition av vad som avses med politiska brott. I förarbetena till utlämningslagen görs en skillnad mellan absolut politiska brott (brott som riktar sig mot staten, t.ex. högmålsbrott och spioneri) och relativt politiska brott (gärningar som är straffbara som vanliga brott men som har ett politiskt motiv eller där ett politiskt moment ingår). har ifrågasatts om stater bör kunna vägra att lämna bistånd i form av rättslig hjälp i brottmål eller utlämna för sådana brott som är att bedöma som politiska. Konventioner har också utarbetas som förbjuder konventionsstaterna att betrakta brott enligt konventionen som politiskt brott. Förutom i den nu aktuella konventionen finns en sådan reglering i ett antaget andra tilläggsprotokoll till om skydd för kulturföremål i händelse av väpnad konflikt. har undertecknat detta protokoll. Vare sig terroristbombningskonventionen eller tilläggsprotokollet innehåller någon möjlighet till reservationer i denna del. Också den mellan EU-staterna antagna utlämningskonventionen innehåller bestämmelser om att den anmodade staten inte får betrakta något brott som politiskt brott vid tillämpningen av konventionen. Regeringen har denna dag beslutat propositionen tillträde till om utlämning (prop. 2000/01:83). I propositionen föreslås vad gäller politiska brott en ändring i 6 § lagen (1957:668) om utlämning för brott och i 4 § (1959:254) om utlämning för brott till , , och . Ändringsförslagen har en generell utformning och innebär att en begäran om utlämning inte får avslås om detta skulle strida mot en internationell överenskommelse som gäller mellan och den ansökande staten. De överenskommelser som omfattas av bestämmelserna kommer att tillkännages i (). I den nya lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål stadgas i 2 kap. 14 § andra och tredje styckena att en ansökan om rättslig hjälp inte får avslås med hänvisning till att gärningen är ett politiskt brott om ansökan gjorts från en stat som är medlem i EU eller från eller eller om ett avslag skulle strida mot en internationell överenskommelse som gäller mellan och den andra staten. Några ändringar utöver de som har nämnts ovan är inte nödvändiga för att uppfylla konventionens bestämmelser i dessa avseenden. 6.5 Överförande för utredning m.m. Regeringens bedömning: Det behövs inga lagändringar med anledning av konventionens bestämmelser om överförande av frihetsberövade personer. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar promemorians bedömning eller har inget att invända mot den. Skälen för regeringens bedömning: I konventionens artikel 13 regleras möjligheten att föra över en person som undergår verkställighet av en påföljd eller på annat sätt är i fängsligt förvar i en konventionsstat till en annan konventionsstat för vittnesmål, identifiering eller annan medverkan för att få fram bevisning för en utredning om brott enligt konventionen. Som förutsättning gäller att den som överförandet avser samtycker till åtgärden. Den stat som mottar en person i enlighet med artikel 13 skall, om det begärs, vara skyldig att hålla vederbörande i förvar. En viktig del av regleringen är vidare att den person som överförs inte får åtalas eller häktas eller bli föremål för någon annan frihetsberövande åtgärd med avseende på gärningar som har begåtts eller domar som har meddelats före personens avresa från den stat från vilken han eller hon överfördes. En annan viktig bestämmelse är att den som överförs enligt konventionen skall ha rätt att tillgodoräkna sig den tid under vilken överförandeåtgärden har pågått. I lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål finns bestämmelser om överförande av frihetsberövade personer för förhör m.m. Något krav på dubbel straffbarhet eller samtycke från den frihetsberövade ställs inte upp. Vissa andra krav ställs dock upp. Förhöret eller konfrontationen får enligt 4 kap. 29 § första stycket 1 inte avse utredning om den frihetsberövades egen brottslighet. Vidare kan en ansökan avslås enligt 4 kap. 30 § andra stycket om ett överförande medför att tiden för frihetsberövandet förlängs eller om den frihetsberövades närvaro behövs i ett brottmål som handläggs här i landet. Regeringen har även en möjlighet att avslå en framställning enligt 2 kap. 14 § första och andra styckena om en ansökan bl.a. skulle strida mot ordre public eller om omständigheterna annars är sådana att ansökan inte bör bifallas. En ansökan får inte avslås om ett avslag skulle strida mot en internationell överenskommelse som gäller mellan och den andra staten. Artikel 13 i konventionen möjliggör endast för konventionsstaterna att överföra frihetsberövade personer; en konventionsstat är inte skyldig att göra det. Bestämmelserna om överförande av frihetsberövade personer för förhör m.m. och möjligheterna att avslå en begäran enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål kan enligt regeringens mening inte anses stå i strid mot konventionens krav. Några lagstiftningsåtgärder är således inte nödvändiga i denna del. 6.6 Förebyggande av brott Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller konventionens bestämmelser om förebyggande av brott. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar promemorians bedömning eller har inget att invända mot den. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 15 skall konventionsstaterna samarbeta för att förebygga brott enligt konventionen. Konventionsstaterna skall särskilt inrikta sig på att förebygga och motverka förberedelser till sådana brott inom sina respektive territorier. Samarbetet skall också omfatta ett utbyte av information i enlighet med varje lands nationella lagstiftning och en samordning av administrativa och andra åtgärder. I är det säkerhetspolisen () som har ansvaret för frågor som har att göra med internationell terrorism. Det gäller också arbetet för att förebygga sådan brottslighet, som är en av grundläggande uppgifter. arbete för att förebygga terrorism bygger framför allt på en kontinuerlig kartläggning av misstänkta personer och organisationer. Ett omfattande samarbete och informationsutbyte förekommer därvid med andra länders underrättelse-, säkerhets- och polisorganisationer. Tillgång till aktuell underrättelseinformation av hög kvalitet är en förutsättning för att framgångsrikt kunna förebygga och bekämpa terrorism. Målsättningen för arbete är att på ett så tidigt stadium som möjligt ingripa mot personer och företeelser, som kan misstänkas ha anknytning till aktiviteter som bedrivs av terrorgrupper. Åtgärder för att avvärja terrorhot vidtas om möjligt redan innan någon brottslig handling har begåtts, t.ex. genom samtal med de personer som kan misstänkas vara involverade i planering av attentat eller som misstänks bistå med logistiskt stöd i samband med sådan planering. Insatser för att avvärja terrordåd mot personer som är utsatta för sådana hot består bland annat av information i förebyggande syfte och eventuellt tillhandahållande av olika typer av skyddsinsatser. I vissa fall söker genom att tillämpa bestämmelserna i utlänningslagen (1989:529) och lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll förhindra att utländska medborgare som är knutna till terrororganisationer bosätter sig eller verkar i . Det bör också nämnas att det vid har inrättats en särskild enhet som har till uppgift att i förebyggande syfte inhämta och systematisera information om sådan bomb- och sprängämnesteknik som kommit till användning i olika terrordåd runt om i världen. Vid större evenemang, statsbesök m.m. utför risk- och hotbildsanalyser som ligger till grund för det skydd och den bevakning som krävs vid varje enskilt tillfälle. Deltagande i internationellt samarbete på området m.m. Som nämnts ovan är det operativa internationella samarbetet av grundläggande betydelse för möjligheterna att kunna förebygga terroristbombdåd. har därför ett flitigt internationellt samarbete där informationsutbyte sker. deltar i EU:s arbete mot terrorism. antog ministerrådet en rekommendation (dok. 13073/99) om samarbete i kampen mot finansiering av terroristgrupper. antog också en konvention som syftar till att motverka finansiering av terroristverksamhet. Utgångspunkten är att beslut om undertecknande av konventionen bör kunna fattas /. Som nämnts ovan deltar i ett omfattande samarbete och informationsutbyte med andra länders underrättelse-, säkerhets- och polisorganisationer i syfte att förebygga och motverka förberedelser till terrordåd. Det är inte aktuellt med några författningsändringar för att ändra på detta samarbete. Det kan också nämnas att liknande åtaganden om brottsförebyggande arbete finns i flera andra internationella överenskommelser som anslutit sig till, bl.a. FN:s konvention mot tagande av gisslan, artikel 4 (prop. 1980/81:56, s. 17). 6.7 Underrättelse Regeringens bedömning: Det behövs inga lagändringar i anledning av konventionens bestämmelser om underrättelse. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar promemorians bedömning eller har inget att invända mot den. Skälen för regeringens bedömning: Den rättighet som artikel 7.3 i konventionen ger den som är berövad friheten att sätta sig i förbindelse med företrädare för myndigheterna i det land där han har sitt hemvist motsvaras av bestämmelserna i lagen (1989:152) om underrättelseskyldighet m.m. när utlänningar är berövade friheten. Detsamma gäller den i artikel 7.3 angivna skyldigheten att informera om dessa rättigheter. De övriga skyldigheter att underrätta som finns i artikel 7.6 (om frihetsberövande och resultat av vissa undersökningar) och artikel 16 (om slutgiltiga avgöranden avseende brott enligt konventionen) överensstämmer med motsvarande bestämmelser i tidigare konventioner som anslutit sig till. I propositionen om ratifikation av diplomatskyddskonvention har således angetts att motsvarande underrättelseskyldighet kan uppfyllas inom ramen för gällande lagstiftning och att de föreskrifter av administrativ natur som behövs kan meddelas av regeringen (se exempelvis prop. 1975:71 s. 30). Samma bedömning har gjorts i propositionen om tillträde till 1979 års konvention mot tagande av gisslan (prop. 1980/81:56 s. 11). Inte heller för detta fall synes några lagändringar vara nödvändiga. 6.8 Tvistlösning Regeringens bedömning: Möjligheten för att förklara sig inte bundet av konventionens bestämmelse om tvistlösning bör inte utnyttjas. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar promemorians bedömning eller har inget att invända mot den. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 20.1 skall varje tvist mellan två eller flera konventionsstater angående tolkningen eller tillämpningen av konventionen, och som inte kan lösas genom förhandlingar mellan staterna, lösas genom skiljedom på begäran av någon av staterna. Om parterna inte efter det att begäran om skiljedom har framställts kan enas om skiljeförfarandet, kan endera parten hänskjuta tvisten till genom ansökan i enlighet med domstolens stadga. I artikel 20.2 ges en reservationsmöjlighet till det skiljeförfarande som beskrivs i artikel 20.1 med innebörd att de parter som inte accepterar denna typ av tvistlösning kan förklara sig icke bunden detta förfarande. En sådan förklaring kan ges såväl i samband med undertecknande av konventionen som i samband med ratifikationen. är part i ett stort antal konventioner som innehåller tvistlösningsklausuler av samma typ som artikel 20. bör därför enligt vår bedömning acceptera ett sådant tvistlösningsförfarande också i detta fall. 7 Kostnader Regeringen gör bedömningen att ett tillträde till FN:s konvention om bekämpande av terroristbombdåd inte föranleder några ökade kostnader för staten. Konventionstexten på engelska International convention for the suppression of terrorist bombings The States Parties to this Convention, Having in mind the purposes and principles of the Charter of the United Nations concerning the maintenance of international peace and security and the promotion of good-neighbourliness and friendly relations and cooperation among States, Deeply concerned about the worldwide escalation of acts of terrorism in all its forms and manifestations, Recalling the Declaration on the Occasion of the Fiftieth Anniversary of the United Nations of 24 October 1995, Recalling also the to Terrorism, annexed to General resolution 49/60 of , in which, inter alia, "the States Members of the United Nations solemnly reaffirm their unequivocal condemnation of all acts, methods and practices of terrorism as criminal and unjustifiable, wherever and by whomever committed, including those which jeopardize the friendly relations among States and peoples and threaten the territorial integrity and security of States", Noting that the Declaration also encouraged States "to review urgently the scope of the existing international legal provisions on the prevention, repression and elimination of terrorism in all its forms and manifestations, with the aim of ensuring that there is a comprehensive legal framework covering all aspects of the matter", Recalling further General resolution 51/210 of and the the 1994 to Terrorism, annexed thereto, Noting also that terrorist attacks by means of explosives or other lethal devices have become increasingly widespread, Noting further that existing multilateral legal provisions do not adequately address these attacks, Being convinced of the urgent need to enhance international cooperation between States in devising and adopting effective and practical measures for the prevention of such acts of terrorism, and for the prosecution and punishment of their perpetrators, Considering that the occurrence of such acts is a matter of grave concern to the international community as a whole, Noting that the activities of military forces of States are governed by rules of international law outside the framework of this Convention and that the exclusion of certain actions from the coverage of this Convention does not condone or make lawful otherwise unlawful acts, or preclude prosecution under other laws, agreed as follows: For the purposes of this Convention: "State or government facility" includes any permanent or temporary facility or conveyance that is used or occupied by representatives of a State, members of Government, the legislature or the judiciary or by officials or employees of a State or any other public authority or entity or by employees or officials of an intergovernmental organization in connection with their official duties. "Infrastructure facility" means any publicly or privately owned facility providing or distributing services for the benefit of the public, such as water, sewage, energy, fuel or communications. "Explosive or other lethal device" means: (a) An explosive or incendiary weapon or device that is designed, or has the capability, to cause death, serious bodily injury or substantial material damage; or (b) A weapon or device that is designed, or has the capability, to cause death, serious bodily injury or substantial material damage through the release, dissemination or impact of toxic chemicals, biological agents or toxins or similar substances or radiation or radioactive material. "Military forces of a State" means the armed foces of a State which are organized, trained and equipped under itts internal law for the primary purpose of national defence or security, and persons acting in support of those armed forces who are under their formal command, control and responsibility. "Place of public use" means those parts of any , land, street, waterway or other location that are accessibile or open to members of the public, whether continuously, periodically or occasionally, and encompasses any commercial, business, cultural, historical, educational, religious, governmental, entertainment, recreational or similar place that is so accessible or open to the public. "Public transportation system" means all facilities, conveyances and instrumentalities, whether publicly or privately owned, that are used in or for publicly available services for the transportation of persons or cargo. person commits an offence within the meaning of this Convention if that person unlawfully and intentionally delivers, places, discharges or detonates an explosive or other lethal device in, into or against a place of public use, a State or government facility, a public transportation system or an infrastructure facility: (a) With the intent to cause death or serious bodily injury; or (b) With the intent to cause extensive destruction of such a place, facility or system, where such destruction results in or is likely to result in major economic loss. person also commits an offence if that person attempts to commit an offence as set forth in paragraph 1. person also commits an offence if that person: (a) Participates as an accomplice in an offence as set forth in paragraph 1 or 2; or (b) Organizes or directs others to commit an offence as set forth in paragraph 1 or 2; or (c) In any other way contributes to the commission of one or more offences as set forth in paragraph 1 or 2 by a group of persons acting with a common purpose; such contribution shall be intentional and either be made with the aim of furthering the general criminal activity or purpose of the group or be made in the knowledge of the intention of the group to commit the offence or offences concerned. This Convention shall not apply where the offence is committed within a single State, the alleged offender and the victims are nationals of that State, the alleged offender is found in the territory of that State and no other State has a basis under article 6, paragraph 1, or article 6, paragraph 2, of this Convention to exercise jurisdiction, except that the provisions of articles 10 to 15 shall, as appropriate, apply in those cases. Each State Party shall adopt such measures as may be necessary: (a) To establish as criminal offences under its domestic law the offences set forth in article 2 of this Convention; (b) To make those offences punishable by appropriate penalties which take into account the grave nature of those offences. Each State Party shall adopt such measures as may be necessary, including, where appropriate, domestic legislation, to ensure that criminal acts within the scope of this Convention, in particular where they are intended or calculated to provoke a state of terror in the general public or in a group of persons or particular persons, are under no circumstances justifiable by considerations of a political, philosophical, ideological, racial, ethnic, religious or other similar nature and are punished by penalties consistent with their greve nature. Each State Party shall take such measures as may be necessary to establish its jurisdiction over the offences set forth in article 2 when: (a) The offence is committed in the territory of that State; or (b) The offence is committed on board a flying the flag of that State or an aircraft which is registered under the laws of that State at the time the offence is committed; or (c) The offence is committed by a national of that State. A State Party may also establish its jurisdiction over any such offence when: (a) The offence is committed against a national of that State; or (b) The offence is committed against a State or government facility of that State abroad, including an embassy or other diplomatic or consular premises of that State; or (c) The offence is committed by a stateless person who has his or her habitual in the territory of that State; or (d) The offence is committed in an attempt to compel that State to do or abstain from doing any act; or (e) The offence is committed on board an aircraft which is operated by the Government of that State. Upon ratifying, accepting, approving or acceding to this Convention, each State Party shall notify the Secretary-General of the United Nations of the jurisdiction it has established in accordance with paragraph 2 under its domestic law. Should, any change take place, the State Party concerned shall immediately notify the Secretary-General. Each State Party shall likewise take such measures as may be necessary to establish its jurisdiction over the offences set forth in article 2 in cases where the alleged offender is present in its territory and it does not extradite that person to any of the States Parties which have established their jurisdiction in accordance with paragraph 1 or 2. This Convention does not exclude the exercise of any criminal jurisdiction established by a State Party in accordance with its domestic law. Upon receiving information that a person who has committed or who is alleged to have committed an offence as set forth in article 2 may be present in its territory, the State Party concerned shall take such measures as may be necessary under its domestic law to investigate the facts contained in the information. Upon being satisfied that the circumstances so warrant, the State Party in whose territory the offender or alleged offender is present shall take the appropriate measures under its domestic law so as to ensure that person''''s presence for the purpose of prosecution or extradition. person regarding whom the measures referred to in paragraph 2 are being taken shall be entitled to: (a) Communicate without delay with the nearest appropriate representative of the State of which that person is a national or which is otherwise entitled to protect that person''''s rights or, if that person is a stateless person, the State in the territory of which that person habitually resides; (b) Be visited by a representative of that State; (c) Be informed of that person''''s rights under subparagraphs (a) and (b). The rights referred to in paragraph 3 shall be exercised in conformity with the laws and regulations of the State in the territory of which the offender or alleged offender is present, subject to the provision that the said laws and regulations must enable full effect to be given to the purposes for which the rights accorded under paragraph 3 are intended. The provisions of paragraphs 3 and 4 shall be without prejudice to the right of any State Party having a claim to jurisdiction in accordance with article 6, subparagraph 1 (c) or 2 (c), to invite to communicate with and visit the alleged offender. When a State Party, pursuant to this article, has taken a person into custody, it shall immediately notify, directly or through the Secretary-General of the United Nations, the States Parties which have established jurisdiction in accordance with article 6, paragraphs 1 and 2, and, if it considers it advisable, any other interested States Parties, of the fact that such person is in custody and of the circumstances which warrant that person''''s detention. which makes the investigation contemplated in paragraph 1 shall promptly inform the said States Parties of its findings and shall indicate whether it intands to exercise jurisdiction. The State Party in the territory of which the alleged offender is present shall, in cases to which article 6 applies, if it does not extradite that person, be obliged, without exception whatsoever and whether or not the offence was committed in its territory, to submit the case without undue delay to its competent authorities for the purpose of prosecution, through proceedings in accordance with the laws of that State.