prop · GP0325 · 2001-10-25 00:00:00 — har räknats om till kronor. företag som enligt 2 kap. 20 § första stycket nämnda lag skall omräknade till kronor. Omräkning till kronor skall göras enligt 57 §§. Det omräknade resultatet skall vara utgångspunkt för den justering av det bokföringsmässiga resultatet som skall göras vid den skattemässiga inkomstberäkningen. Denna lag träder i kraft . Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: f.d. justitierådet , regeringsrådet , justitierådet . Enligt en lagrådsremiss () har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till 1.lag om självdeklarationer och kontrolluppgifter, 2.lag om ändring i kupongskattelagen (1970:624), 3.lag om ändring i aktiebolagslagen (1975:1385), 4.lag om ändring i fastighetstaxeringslagen (1979:1152), 5.lag om ändring i lagen (1984:151) om punktskatter och prisre- gleringsavgifter, 6.lag om ändring i lagen (1984:533) om arbetsställenummer m.m., 7.lag om ändring i lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar, 8.lag om ändring i taxeringslagen (1990:324), 9.lag om ändring i lagen (1990:659) om särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster, 10.lag om ändring i lagen (1991:586) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta, 11.lag om ändring i lagen (1991:591) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl., 12.lag om ändring i lagen (1994:466) om särskilda tvångsåtgärder i beskattningsförfarandet, 13.lag om ändring i lagen (1994:1920) om allmän löneavgift, 14.lag om ändring i lagen (1997:297) om försöksverksamhet med samtjänst vid medborgarkontor, 15.lag om ändring i lagen (1997:323) om statlig förmögenhetsskatt, 16.lag om ändring i skattebetalningslagen (1997:483), 17.lag om ändring i lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension, 18.lag om ändring i lagen (1999:265) om särskilt grundavdrag och deklarationsskyldighet för fysiska personer i vissa fall vid 2000- taxeringar, 19.lag om ändring i revisionslagen (1999:1079), 20.lag om ändring i inkomstskattelagen (1999:1229), 21.lag om ändring i lagen (2000:46) om omräkningsförfarande vid beskattning för företag som har sin redovisning i euro, m.m. Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kammarrättsassessorn . Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet: Förslaget till lag om självdeklarationer och kontrolluppgifter I remissen föreslås en ny lag om självdeklarationer och kontrolluppgifter vilken avses ersätta dels lag i samma ämne, dels vissa bestämmelser om kontrolluppgiftsskyldighet i andra lagar. Den nya lagen har anpassats till inkomstskattelagen och bygger i fråga om terminologi och systematik i stor utsträckning på denna lag. Den nya lagen är indelad i 19 kapitel och försedd med åtskilliga underrubriker. Den har härigenom blivit betydligt mer överskådlig, och läsningen och förståelsen av bestämmelserna har underlättats. Det finns emellertid anledning att väcka frågan om rubrikernas funktion och innebörd och om deras förhållande till själva lagbestämmelserna. Lagrådet har uppmärksammat att rubrikerna i lagförslaget i vissa fall synes ha getts en självständig innebörd på så sätt att de följande lagbestämmelserna inte utan vidare kan förstås om man inte beaktar den föregående rubriken. Som exempel kan nämnas att det i 3 kap. 4 § anges att uppgift om kostnadsersättning som avses i 6 kap. 8 § endast behöver lämnas om avdrag görs för ökade levnadskostnader. En sådan bestämmelse måste läsas med beaktande av såväl kapitelrubriken, Självdeklarationens innehåll, som . Ett annat exempel kan vara 6 kap. 9 §, vilken innehåller vissa bestämmelser om värdering av ersättningar och förmåner. Att regeln avser innehållet i kontrolluppgift rörande intäkt av tjänst framgår endast av kapitelrubriken. Här kan även hänvisas till vad som nedan anförs om inledningen till 8 kap. Rubriker och underrubriker fyller, särskilt i en omfattande lagtext, en viktig funktion för att orientera läsaren i lagens innehåll och systematik och för att underlätta sökandet efter en viss bestämmelse. Enligt Lagrådets mening finns det emellertid anledning till försiktighet när det gäller att ge rubriker i lagtext ett självständigt innehåll som avses återverka på de särskilda lagbestämmelserna vilka i sin tur kortas av. En rubrik utgör med vedertagen lagstiftningsteknik ingen föreskrift, även om den utgör en del av lagtexten och bara kan ändras i samma ordning som denna. Att ge en rättsregel i form av en rubrik är knappast tänkbart. En rubrik bör då inte heller kunna utgöra en nödvändig del av en lagbestämmelse. Enligt Lagrådets mening finns det därför anledning att hålla fast vid att rubrikerna endast har till funktion att underlätta läsning av lagbestämmelserna, även om en systematisk användning av rubriker med materiellt innehåll självfallet skulle kunna förkorta åtskilliga bestämmelser. Detta innebär att remissförslaget bör ses över från sådana synpunkter och de särskilda bestämmelserna kompletteras i de fall de förutsätter ytterligare information hämtad från en rubrik. En närliggande fråga gäller kopplingen mellan olika bestämmelser i lagförslaget, vilken i vissa fall kan te sig väl svag. Som exempel kan nämnas 8 kap. 1 §, vari anges att kontrolluppgift skall lämnas om ränta och fordringsrätt. Regeln förefaller generell, men en senare paragraf (4 §) visar sig innehålla undantag härifrån. Lagförslaget bör ses över även med hänsyn till sådana nödvändiga kopplingar mellan bestämmelserna. 2001/02:25 Lagrådet vill vidare påpeka att det på olika håll i lagtexten används Bilaga 4 begrepp som är långtifrån självklara och som, trots definitionsbestämmelserna i 1 kap. 5 och 6 §§, kräver en hänvisning till Som exempel kan nämnas uttrycket värdepappersinstitut i 10 kap. 3 §, vilket motiverar en hänvisning till lagen (1991:981) om värdepappersrörelse. Ett annat exempel är kreditmarknadsföretag, vilket definieras i lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet. Lagrådet förutsätter att lagtexten görs till föremål för fortsatt bearbetning från denna synpunkt. 1 kap. 1 § Eftersom det finns andra deklarationer rörande skatteförhållanden och det kan vara svårt för den i ämnet obevandrade att skilja en deklaration från en annan, anser Lagrådet att det i tydlighetens intresse kunde vara önskvärt att i den inledande paragrafen tillfoga ett andra stycke av följande lydelse: Bestämmelser om skyldighet att lämna andra slag av deklarationer finns i lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter samt i skattebetalningslagen (1997:483). 2 kap. 3 § I paragrafen anges att, om sambeskattning av makar eller föräldrar och barn skall ske enligt 21 § lagen om statlig förmögenhetsskatt, vardera makens deklarationsskyldighet skall bedömas med hänsyn till makarnas sammanlagda skattepliktiga förmögenheter och föräldrarnas deklarationsskyldighet skall bedömas med hänsyn till deras och hemmavarande underåriga barns sammanlagda skattepliktiga förmögenheter. Den valda formuleringen är inte helt tydlig till sitt innehåll. Det är sålunda osäkert om den innebär att en make , som helt saknar förmögenhet, ändå är skyldig att lämna allmän självdeklaration på grund av att den andre maken har en förmögenhet som överstiger fribeloppet eller på grund av att maken tillsammans med ett underårigt hemmavarande barn har en sådan förmögenhet, vilken helt deklareras av maken eller av maken och barnet, var och en för sin del av förmögenheten. Lagrådet föreslår därför att det som ett andra stycke i paragrafen införs en bestämmelse av t.ex. följande lydelse: Den av två makar eller föräldrar som skulle vara deklarationsskyldig enbart på grund av första stycket behöver inte lämna allmän självdeklaration, om den andre maken eller föräldern gör det. 2 kap. 5 § I förslaget anges att det som skulle ha gällt för den avlidne skall under dödsåret tillämpas för dödsboet. Bestämmelsen kunde lämpligen få en tydligare utformning och, eftersom den gäller dödsboets deklarationsskyldighet, införas som ett andra stycke i 4 §. Lagrådet vill förorda ungefär följande formulering: Ett dödsbos deklarationsskyldighet för dödsåret skall bedömas enligt 2 § och med hänsyn till både den avlidnes och dödsboets förhållanden. 2 kap. 6 § I paragrafen regleras vissa undantag från deklarationsskyldigheten enligt 2 kap. 2 § 1 för pensionärer med inkomster som inte överstigit belopp som anges i procent av prisbasbeloppet enligt lagen om allmän försäkring. Enligt övergångsbestämmelserna (första strecksatsen i punkt 1 första stycket i remissförslaget) skall bestämmelserna tillämpas första gången vid taxering. Detta är emellertid inte det som egentligen gäller, eftersom det i förslaget till lag om ändring i lagen om särskilt grundavdrag och deklarationsskyldighet för fysiska personer i vissa fall vid taxeringar föreskrivs att den lagens bestämmelser med en annan och högre procent av prisbasbeloppet skall tillämpas vid taxering i stället för 2 kap. 2 § 1 i den nya lagen om självdeklarationer och kontrolluppgifter. Denna lagstiftningsteknik framstår som förvirrande. Något mindre anmärkningsvärd blir lagstiftningen om det som Lagrådet förordar i det följande i övergångsbestämmelsen till den nya lagen görs en hänvisning till lag. 3 kap. 1 § I paragrafen uppräknas vad en självdeklaration skall innehålla. Som en sista punkt 6 anges de övriga uppgifter som skattemyndigheten behöver för att fatta riktiga taxerings- och beskattningsbeslut samt beslut om pensionsgrundande inkomst. Motsvarande bestämmelse i 2 kap. 3 § i den nu gällande lagen är formulerad på ett mindre förpliktande sätt. Där sägs nämligen att var och en bör, utöver vad som framgår av deklarationsformulären, meddela de ytterligare upplysningar som kan vara av betydelse för egen taxering. En sådan mjukare formulering synes ha goda skäl för sig, eftersom det kan vara svårt för den skattskyldige att avgöra vilka uppgifter som skattemyndigheten anser sig behöva och det i många fall knappast ens låter sig på ett säkert sätt avgöra om en viss uppgift är behövlig eller inte. Att en felbedömning i en sådan fråga skulle föranleda inte bara eftertaxering utan också skattetillägg, såsom antyds i specialmotiveringen, måste i många fall te sig otillfredsställande. Därtill kommer att det av specialmotiveringen inte framgår att en skärpning av den nuvarande bestämmelsen varit åsyftad. Under sådana förhållanden förordar Lagrådet att punkten 6 tas bort från uppräkningen i 1 § och i stället tillfogas i ett nytt andra stycke som en bestämmelse om ytterligare uppgifter som den skattskyldige bör (i stället för skall) lämna. 3 kap. 5 § Enligt paragrafens första stycke skall den som redovisar intäkter i inkomstslaget näringsverksamhet för varje näringsverksamhet lämna de uppgifter som behövs för taxeringen, om annat inte framgår av 3 kap. 9 eller 18 § eller av 5 kap. 2 §. I andra stycket föreskrivs att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall meddela närmare föreskrifter om vilka uppgifter som skall lämnas för varje näringsverksamhet. I nuvarande lag finns motsvarande bestämmelser i 2 kap. 19 § första stycket. Där regleras mer detaljerat vilka uppgifter det är fråga om. Någon ändring i sak är enligt specialmotiveringen inte avsedd utan regeringen uppges ha för avsikt att i förordning föreskriva en uppgiftsskyldighet motsvarande den som finns . Lagrådet vill inledningsvis konstatera att bestämmelser om sådan uppgiftsskyldighet som det är fråga om i paragrafen utgör föreskrifter om förhållandet mellan enskilda och det allmänna som gäller åligganden för enskilda. De skall enligt 8 kap. 3 § regeringsformen (RF) meddelas genom lag. I 8 kap. 7 § RF ges möjlighet för att till regeringen delegera normgivningsmakt i vissa ämnen, bl.a. näringsverksamhet, dock inte beträffande skatt. Till föreskrifter om skatt hänförs inte bara sådana bestämmelser om vem som är skattskyldig, på vad skatten skall utgå, skattesats o.d. som direkt reglerar skattens tyngd och fördelning utan också de regler som gäller grunderna för taxerings- och uppbördsförfarandet (prop. 1973:90 s. 302). Det kan vidare anmärkas att nuvarande lag om självdeklarationer och kontrolluppgifter innehåller bestämmelser som brutits ut ur den äldre taxeringslag som gällde vid RF:s tillkomst (prop. 1989/90:74 s. 420) och att det vid stiftandet av lag inte torde ha närmare övervägts om alla detaljbestämmelser behövde meddelas i lag (jfr a. prop. s. 614 f.). Eftersom föreskrifter om vilka uppgifter som skall lämnas i en näringsidkares självdeklaration knappast kan anses gälla grunderna för taxerings- och uppbördsförfarandet, får det enligt Lagrådets mening inte anses föreligga hinder mot att regeringen enligt 8 kap. 13 § RF meddelar verkställighetsföreskrifter i saken (jfr , Normgivningsmakten enligt regeringsform, 3 upplagan s. 138). Däremot förefaller det tveksamt om ett bemyndigande kan ges enligt 8 kap. 7 § RF bara för att det här är fråga om självdeklaration i näringsverksamhet. Lagrådet utgår därför från att de föreskrifter som regeringen avses meddela skall utgöra verkställighetsföreskrifter. enligt 8 kap. 13 § RF tillhör det normgivningsområde som brukar betecknas som regeringens eget. Det är inte förenligt med RF:s fördelning av normgivningsmakt att skall kunna ålägga regeringen att meddela sådana föreskrifter (jfr prop. 2000/01:121 s. 101). Formuleringen i andra stycket av 3 kap. 5 § att regeringen . skall meddela närmare föreskrifter bör därför ändras till en upplysning om att regeringen meddelar närmare föreskrifter. kan vara av två principiellt skilda slag: dels tillämpningsföreskrifter av rent administrativ karaktär, dels bestämmelser som fyller ut en lag i materiellt hänseende (, a.a. s. 131). Det anses i fråga om den senare typen av verkställighetsföreskrifter att den lagbestämmelse som skall kompletteras skall vara så detaljerad att regleringen inte tillförs något väsentligt nytt genom den av regeringen beslutade föreskriften. Vilken grad av precision som krävs och vilken grad av handlingsfrihet som får lämnas åt regeringen är dock oklart, men regeringens föreskrift får inte innebära något nytt åliggande eller ingrepp (a.a. s. 131 f.). Mot bakgrund av det nu anförda kan frågan ställas om den lagtext som de avsedda verkställighetsföreskrifterna skall fylla ut, nämligen de uppgifter som behövs för taxeringen, verkligen har den konkretionsgrad som tillåter att verkställighetsföreskrifter meddelas i anslutning till den. Även om Lagrådet kan ha förståelse för svårigheten att i lag närmare ange vilka uppgifter som skall lämnas i en självdeklaration för näringsverksamhet, anser Lagrådet att nuvarande mera specifika lagreglering av uppgiftsskyldigheten är en säkrare grund för verkställighetsföreskrifter än den som det remitterade förslaget innehåller. Lagrådet förordar därför att nuvarande bestämmelse (med eventuellt behövliga justeringar) förs över till den nya lagen. 3 kap. 7 § I paragrafens första stycke finns bestämmelser om uppgifter som skall lämnas av dotterföretag om moderföretag. Bestämmelserna motsvarar 2 kap. 16 § fjärde stycket nuvarande lag och innebär den ändringen att de blivit mera generellt utformade än de gamla så att de avser alla dotterföretag och inte endast dotterföretag enligt vissa angivna lagar, bl.a. aktiebolagslagen. Ändringen har dock den följden att det är klart vilka dotterföretag och moderföretag som åsyftas. Begreppen är inte entydiga, och en närmare definition av dem behövs om anknytningen till viss annan lagstiftning slopas (jfr t.ex. 31 kap. 25 §, 40 kap. 5 § och 49 kap. 10 § inkomstskattelagen). 3 kap. 16 § I 3 kap. 15 § andra stycket finns en bestämmelse om att den som fått uppskov med beskattningen vid vissa andelsavyttringar eller andelsbyten skall lämna uppgifter av betydelse för om uppskovsbeloppet skall tas upp till beskattning. Avsikten synes vara att sådana uppgifter skall lämnas . En motsvarande bestämmelse synes vara motiverad i 3 kap. 16 § med avseende på andelar som förvärvats genom andelsbyte och som därefter förvärvas av annan genom arv, testamente, bodelning eller gåva. Lagrådet föreslår därför att denna paragraf kompletteras med ett andra stycke av följande lydelse: Den till vilken äganderätten till andelarna har övergått enligt första stycket skall lämna de upplysningar som är av betydelse för om uppskovsbeloppet skall tas upp till beskattning. 3 kap. 18 § Den föreslagna bestämmelsen i andra stycket av denna paragraf avser fall då en kapitalvinst är beroende av någon framtida händelse. Den behandlar således i princip samma situation som 3 kap.12 § men avviker från denna bestämmelse såtillvida som uppgifter i en speciell situation inte skall lämnas av den skattskyldige utan av ett handelsbolag. För att detta skall bli tydligt föreslår Lagrådet att bestämmelsen i 3 kap. 18 § andra stycket avfattas på följande sätt: Om ett handelsbolag avyttrar en fastighet och kapitalvinsten inte kan beräknas på grund av att den är beroende av någon händelse , skall handelsbolaget lämna uppgift om detta. 3 kap. 21 § I 3 kap. 20 § andra stycket finns ett undantag från uppgiftsskyldigheten med avseende på närstående som inte har mottagit någon ersättning från det aktuella företaget och inte heller har träffat avtal eller företagit någon annan rättshandling med detta företag. På samma grunder bör närstående vara befriade från uppgiftsskyldighet enligt 3 kap. 21 §. Lagrådet föreslår därför att paragrafen kompletteras med ett nytt andra stycke av följande lydelse: Uppgifter enligt första stycket behöver inte lämnas av närstående som inte har tagit emot ersättning från företaget eller träffat avtal eller företagit annan rättshandling med detta. 3 kap. 23 § Paragrafen innehåller bestämmelser om uppgifter angående vissa betalningar till utlandet, bl.a. för nyttjandet av eller rätten att nyttja upphovsrätt till litterärt, konstnärligt eller vetenskapligt verk, häri inbegripet biograffilm, eller patent, varumärke, mönster eller modell. I specialmotiveringen anges att bestämmelsen i denna del anpassats till definition av royalty enligt artikel 12 punkt 2 i modellavtalet för skatteavtal beträffande inkomst och förmögenhet. I 7 kap. 3 § behandlas kontrolluppgifter om intäkt i inkomstslaget näringsverksamhet, bl.a. royalty eller liknande avgift som har getts ut för rättighet av goodwillnatur, exempelvis varumärke, firmanamn och dylikt, eller för rätt att utnyttja patent, mönster och dylikt. Även i nuvarande lag (se 2 kap. 21 § respektive 3 kap. 19 §) finns olikheter mellan motsvarande bestämmelser. Den fråga som inställer sig är om det är avsett att det skall råda någon saklig skillnad mellan uppgifterna i självdeklarationer och kontrolluppgifter beträffande immateriella rättigheter av det aktuella slaget (jfr prop. 1982/83:73 s. 9 f.). I allt väsentligt synes det dock vara fråga om samma slags ersättningar, låt vara att goodwill nämns särskilt i paragrafen angående kontrolluppgifter. Lagrådet förordar att det övervägs i det fortsatta lagstiftningsarbetet om inte bestämmelserna kan förenhetligas. Vidare vill Lagrådet anmärka att den punkt i modellavtal som åberopas omfattar mera än det som återfinns i punkt 2 i 3 kap. 23 § första stycket i remissförslaget, nämligen också ersättning för nyttjande av ritning, hemligt recept eller hemlig tillverkningsmetod eller industriell, kommersiell eller vetenskaplig utrustning eller för upplysning om erfarenhetsrön av industriell, kommersiell eller vetenskaplig natur vilket delvis kan motsvara det som i 7 kap. 3 § betecknas som rättigheter av goodwillnatur. 4 kap. 1 § Enligt paragrafen skall självdeklarationerna lämnas enligt fastställt formulär. En liknande regel finns i 14 kap. 7 § beträffande kontrolluppgifter. I bestämmelserna sägs inget om vem som skall fastställa formulären. Föreskrifter i saken kan enligt 8 kap. 13 § RF meddelas i form av verkställighetsföreskrifter av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. 4 kap. 3 och 4 §§ Enligt 3 § gäller ett krav på att självdeklarationer skall vara egenhändigt underskrivna. I den följande paragrafen behandlas möjligheterna att avge elektronisk självdeklaration, dvs. självdeklaration i form av ett elektroniskt dokument. Enligt första stycket får, efter särskilt medgivande från eller skattemyndighet som verket bestämmer, självdeklaration lämnas i form av ett elektroniskt dokument. En definition av detta begrepp finns i andra stycket där det anges att därmed avses en upptagning som har gjorts med hjälp av automatisk databehandling och vars innehåll och utställare kan verifieras genom ett visst tekniskt förfarande. Första stycket i 4 § synes stå i viss motsättning till 3 § där det föreskrivs att en självdeklaration skall vara egenhändigt underskriven, ett krav som inte kan uppfyllas om självdeklarationen lämnas i elektronisk form (jfr 17 § lagen 2000:832 om kvalificerade elektroniska signaturer). För att självdeklarationer skall kunna lämnas på detta sätt torde det därför krävas ett undantag från kravet på egenhändigt undertecknande (jfr prop. 1996/97:100 del 1 s. 574 och 653). Förslagsvis kan en ny mening härom läggas till i 4 §. Vid lagrådsföredragningen har upplysts att avsikten är att medgivande till att självdeklaration lämnas i elektronisk form skall kunna ges dels i enskilda fall, dels generellt genom föreskrifter. För att också det senare skall vara möjligt bör paragrafen avfattas så att den täcker även normgivning. Andra styckets utformning synes inte vara helt anpassad till nuvarande terminologi på datarättsområdet (jfr remissförslagets 14 kap. 7 §). Lagrådet föreslår med hänsyn till det anförda att 4 § avfattas enligt följande: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva eller i enskilda fall medge att självdeklaration får lämnas på medium för automatiserad behandling under förutsättning att innehållet och uppgiftslämnaren kan verifieras genom ett visst tekniskt förfarande. I så fall får kravet enligt 3 § på underskrift uppfyllas med elektroniska medel. 4 kap. 5 § I paragrafen anges att självdeklarationen skall lämnas under taxeringsåret. Fysiska personer som annat än tillfälligt vistas utomlands får dock lämna självdeklaration under taxeringsåret. Bestämmelsen väcker frågan om innebörden av uttrycket annat än tillfälligt vistas utomlands. I författningskommentaren nämns som exempel härpå vistelse utomlands på grund av studier eller arbete. Avsikten är att den förtryckta blanketten skall hinna komma fram och att den deklarationsskyldige skall ha tid på sig att kontrollera och komplettera uppgifterna. Den förtryckta blanketten för allmän självdeklaration skall enligt förslaget (4 kap. 2 §) sändas ut före . Med hänsyn härtill och till att deklarationen skall lämnas kommer sannolikt åtskilliga skattskyldiga att finna att de har ont om tid för att kontrollera och komplettera uppgifterna. Det är därför angeläget att en regel som medger utsträckt tid för att lämna deklarationen ända till avgränsas på ett tydligt sätt. Det valda uttryckssättet uppfyller knappast rimliga krav på klarhet. Enligt Lagrådets mening bör en ändrad utformning av regeln övervägas så att den anknyter till lätt konstaterbara fakta. Ett alternativ kan t.ex. vara att låta viss utsträckning av tiden gälla alla som befinner sig utomlands och som därför har svårt att lämna deklarationen . 6 kap. 3 § I paragrafen anges att i fråga om sådan rabatt, bonus eller annan förmån som har getts ut på grund av kundtrohet eller liknande skall den som slutligt stått för utgiften lämna kontrolluppgiften. Vid lagrådsföredragningen har upplysts att vad som åsyftas är det fallet att en arbetstagare utnyttjar en förmån av angivet slag och att förmånen grundar sig på kostnader som betalats av arbetsgivaren, t.ex. tjänsteresor som grundar rätt till förmån i s.k. frequent flyer-program. Kontrolluppgift härom skall i sådant fall lämnas av arbetsgivaren. Den avsedda innebörden framgår dock knappast av den föreslagna lagtexten, som är svårbegriplig. Den som slutligt stått för utgiften synes dessutom åsyfta den som gett ut förmånen, dvs. i exemplet flygbolaget.