prop · GO0332 · 2001-01-01 00:00:00 — Båda utskotten delade dock departementschefens bedömning att den föreslagna lagstiftningen håller sig inom ramen för de rättighetsbegränsningar som framgår av 2 kap. 12 § regeringsformen. framhöll särskilt att syftet med säkerhetskontrollen är att förhindra våldshandlingar i rättssalen och i anslutande lokaler och att kontrollen därmed går ut på att eftersöka vapen och andra farliga föremål, men däremot inte någon granskning av handlingar. prövade om ett tillfredsställande skydd kan uppnås på annat sätt och fann att möjligheten att föranstalta om säkerhetskontroll inte kan avvaras. Utskottet underströk dock vikten av att det i varje enskilt fall noga prövas om det går att uppnå tillräcklig säkerhet genom bevakning och andra förebyggande åtgärder samt att säkerhetskontroll inte får äga rum om andra åtgärder är tillräckliga. bestämmelser om förhandlingsoffentlighet Den grundlagsfästa principen att domstolsförhandlingar skall vara offentliga upprepas i 5 kap. 1 § . Med uttrycket förhandling avses, enligt Processlagsberedningen, handläggning vid alla sådana tillfällen då en part eller någon annan får närvara eller då annars bevis skall upptas av rätten (SOU 1938:44 s. 109). Det är alltså inte bara huvudförhandlingar och muntliga förberedelser som innefattas i begrep- pet utan även t.ex. upptagande av bevis utom huvudförhandling eller till framtida säkerhet, syn och förhandling angående häktning eller annat tvångsmedel i brottmål, muntlig förhandling i hovrätt enligt 52 kap. , m.m. har uttalat att principen om domstolsförhand- lingars offentlighet får anses innebära bl.a. en rätt för var och en att närvara vid domstolsförhandlingar såsom åhörare utan att vara skyldig att behöva uppge sitt namn eller underkasta sig identitetskontroll eller kroppsvisitation (JO 1976/77 s. 27). Därmed skall allmänheten i princip ha fritt tillträde till den lokal där en förhandling pågår. Principen om domstolsförhandlingars offentlighet är emellertid inte oinskränkt. Rättens ordförande har t.ex. rätt att, med stöd av 5 kap. 9 § , begränsa antalet åhörare i rättssalen för att undvika trängsel och att, enligt 5 kap. 2 § samma balk, vägra yngre åhörare till- träde till förhandlingen. Rätten kan även, med stöd av 36 kap. 18 § och 37 kap. 3 § , i särskilda fall förordna att en viss åhörare inte får närvara vid förhör med ett vittne, en part eller en målsägande som inte har ställning som part i målet. Vidare föreskrivs vissa undantag från offentlighetsprincipen i 5 kap. 1 § andra fjärde styckena . Undantagen innebär att rätten kan besluta att förhandlingen skall hållas inom stängda dörrar och därmed att personer stängs ute från förhandlingen. Ett sådant beslut får inte överklagas särskilt. I paragrafen anges när rätten av sekretesskäl får besluta om förhandling inom stängda dörrar. Det föreskrivs vidare att förhör med en person som är eller som lider av en psykisk störning får hållas utan åhörare och att regler om förhandlingar inom stängda dörrar i andra författningar skall gälla när det är särskilt föreskrivet. När det gäller domar och beslut skall, enligt 5 kap. 5 § rättegångs- balken, i allmänhet överläggningen ske i avskildhet medan avkunnandet skall ske offentligt. Ordningen vid domstolsförhandlingar och tvångsmedel vid ordnings- störningar Enligt 5 kap. 9 § ankommer det på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela de föreskrifter som behövs. Ordföranden får vidare, med stöd av paragrafen, visa ut den som stör förhandlingen eller på annat sätt uppträder otillbörligt. Om någon som har visats ut tränger sig in i rättssalen eller om någon inte lyder en tillsägelse som har meddelats för att upprätthålla ordningen, får rätten häkta personen så länge sammanträdet varar, dock högst i . En sådan åtgärd är enligt motiven inte att betrakta som ett straff (NJA II 1943 s. 63). Justitiekanslern har med anledning av skrivelser med kritik mot dom- stolars brist på ingripande mot ordningsstörning vid förhandling bl.a. framhållit att det är angeläget att en god ordning upprätthålls inför rätten och att varken domstolens ledamöter eller parter och vittnen skall behöva finna sig i att trakasseras eller smädas utan att rättens ordförande ingriper (se JK 1985 A.8 och 1987 A.7). Bestämmelser om straff för ordningsstörande beteende i domstol finns i 9 kap. 5 § . Enligt paragrafen skall den som vid ett sammanträde inför rätten stör förhandlingen eller bryter mot en föreskrift eller ett förbud som har meddelats med stöd av 5 kap. 9 § samma balk, dömas till penningböter. Till samma straff döms även den som muntligen inför rätten eller i en rättegångsskrift uttalar sig otillbörligt. Rätten skall på eget initiativ ta upp och pröva frågor om ansvar enligt dessa bestämmelser och det krävs inte någon stämning eller förundersökning. I 9 kap. finns dessutom andra bestämmelser om straff vid rättegångsförseelser. Vissa former av uppträdanden vid en domstolsförhandling kan också utgöra brott enligt regler. Det anses t.ex. enligt 16 kap. 4 § såsom störande av förrättning att genom våldshandling eller oljud eller på annat sätt störa eller försöka hindra en domstolsförhand- ling. Påföljden för detta brott är böter eller fängelse . Till sin innebörd täcker denna straffbestämmelse och reglerna om rättegångsförseelse i 9 kap. 5 § varandra (se , Rättegång I, 7. uppl., 1990, s. 181, fotnot 26). Vidare kan den som stör ordningen därigenom göra sig skyldig till ett fridsbrott enligt 4 kap., ärekränkning enligt 5 kap. eller brott mot allmän verksamhet enligt 17 kap. . I viss utsträckning kan även överträdelser av straff- bestämmelser enligt som begåtts inför rätten tas upp efter ansvarsyrkande utan förundersökning eller stämning (se 19 kap. 5 §, 23 kap. 22 § och 45 kap. 2 § ). För fotografering och ljudupptagning finns särskilda bestämmelser i 5 kap. 9 § och 9 kap. 5 § (se även uttalanden med anledning av rättegången om mordet på statsminister , JO 1992/93 s. 26 f.f.). Parts rätt att närvara vid en domstolsförhandling m.m. Reglerna om förhandlingsoffentlighet och om ordning vid förhandling gäller för var och en, dvs. även för parterna i en rättegång. Reglerna om rättens möjligheter att besluta om förhandling inom stängda dörrar tar däremot främst sikte på allmänhetens rätt att närvara. När en förhandling äger rum inom stängda dörrar har alltså bara parterna och vissa andra personer enligt 5 kap. 3 § och 5 § första stycket tillträde. I undantagsfall kan dock ett sådant beslut även gälla gentemot en part (se vidare nedan). Principen om partsinsyn i handläggningen är grundläggande för rätte- gångsordningen och återfinns i olika bestämmelser. I princip har en part rätt att få del av alla omständigheter som läggs till grund för rättens avgörande i målet. innehåller också olika föreskrifter om kommunikation samt om kallelser till och skyldighet att närvara vid förhandlingar. Den som är misstänkt för brott är t.ex. skyldig att, enligt 21 kap. 2 § , infinna sig personligen vid huvudför- handling i tingsrätt och hovrätt samt vid annan förhandling om hans närvaro kan anses främja syftet med sammanträdet. Vidare är målsägan- de i brottmål och parter i tvistemål samt ställföreträdare för målsägande eller part, enligt 11 kap. 5 § och 20 kap. 14 § , i allmän- het skyldiga att närvara vid huvudförhandling i tingsrätt och hovrätt. De är även i vissa fall skyldiga att infinna sig till sammanträde för för- beredelse eller annan förhandling. En part får enligt bara visas ut från en domstolsför- handling i två situationer. Det får ske dels om parten uppträder störande (5 kap. 9 §), dels om det finns anledning att anta att ett vittne, en annan part eller en målsägande som inte för talan, på grund av rädsla eller annan orsak inte fritt berättar sanningen på grund av partens närvaro eller om parten hindrar förhöret (36 kap. 18 § och 37 kap. 3 §). I det senare fallet har den utvisade parten rätt att ta del av förhöret och att ställa frågor till den hörde. Det senare är särskilt viktigt för att uppfylla krav på en rättvis rättegång (artikel 6). I föreskrivs att förhör som lämnats i en parts frånvaro skall återges i behövlig omfattning när parten är närvarande, men i många fall sker detta istället genom att parten från ett annat rum kan avlyssna förhöret via högtalare, s.k. medhörning. Även om detta inte uttryckligen föreskrivs beträffande den som enligt 5 kap. 9 § visas ut från förhandlingen, torde ett sådant återgivande ändå ske regelmässigt i en eller annan form. Även om ett beslut om stängda dörrar normalt inte gäller gentemot parterna kan det undantagsvis förekomma att ett sådant beslut också avser en part. har i sin granskning av det s.k. buggningsmålet (JO 1995/96 s. 29 f.f.) bl.a. uttalat sig om förutsätt- ningarna för att visa ut en part med hänvisning till sekretess. För att ett beslut om stängda dörrar skall avse en part förutsätts att sekretessen även gäller gentemot parten. fann att så kan vara fallet, enligt 14 kap. 5 § andra stycket sekretesslagen (1980:100), när partens rätt till insyn i rättegången inte omfattar de uppgifter som kommer att förebringas (s. 61). Sekretess kan därmed komma att gälla även gentemot en part i ett mål med flera åtalspunkter och avse sådana delar av målet som inte gäller hans eller hennes sak. Förhandlingsoffentlighet m.m. i vissa domstolar och nämnder Förfarandet i allmän förvaltningsdomstol enligt förvaltningsprocesslagen (1971:291) skall som huvudregel vara skriftligt, men muntlig förhandling skall hållas i vissa fall (8 §). I länsrätt och kammarrätt skall muntlig förhandling hållas om en enskild part begär det samt om förhandlingen inte är obehövlig och inte heller särskilda skäl talar emot det. I vissa måltyper är emellertid muntlig förhandling huvudregel, t.ex. i mål om tvångsomhändertagande (se 35 § lagen [1990:52] med särskilda bestämmelser om vård av unga och 39 § lagen [1988:870] om vård av missbrukare i vissa fall). Beträffande offentlighet och ordning vid förhandlingar gäller, enligt 16 § förvaltningsprocesslagen, reglerna 5 kap. 1 5 och 9 §§ i tillämpliga delar. Huvudregeln är alltså att även en förhandling i en allmän förvaltningsdomstol skall vara offentlig, men att domstolen får besluta att den skall hållas inom stängda dörrar. En förvaltningsdomstol har något större möjligheter att besluta om förhandling inom stängda dörrar på grund av sekretess än vad en allmän domstol har. Regler om sanktioner vid ordningsöverträdelser finns i 38 § förvalt- ningsprocesslagen. När det gäller förhandlingar i Arbetsdomstolen gäller, enligt 5 kap. 3 § lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister, bl.a. regler om rättegången i dispositiva tvistemål i tillämpliga delar. Genom denna hänvisning gäller bl.a. hela 5 kap. om offentlighet och ordning vid domstol och 9 kap. om straff och vite vid Arbetsdomstolen (se Sigeman (red. ), Rättegången i arbetstvister, s. 257 f.). I fråga om förfarandet i äger bestämmelserna i 5 kap. motsvarande tillämpning. Detta föreskrivs i 16 § lagen (1970:417) om marknadsdomstol m.m. För vissa ärenden enligt konkurrenslagen (1993:20) gäller utökade möjligheter till handläggning inom stängda dörrar. I Patentbesvärsrätten skall förfarandet, enligt 9 § lagen (1977:729) om patentbesvärsrätten, som huvudregel vara skriftligt, men muntlig förhandling kan hållas. Beträffande offentlighet och ordning vid muntlig förhandling gäller, enligt 10 § i lagen, bestämmelserna i 5 kap. 1 5 och 9 §§ i tillämpliga delar. Enligt samma paragraf har dock Patentbesvärsrätten viss möjlighet att förordna om förhandling inom stängda dörrar utöver vad som följer av 5 kap. 1 § . regler om offentlighet och ordning gäller även vid handläggning i arrende- och hyresnämnder 27 § lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder och i 17 § lagen (1976:839) om . Allmänt om tillträdesrätten till domstolarna En domstolsbyggnad torde, liksom övriga offentliga byggnader, inte vara att betrakta som offentlig plats i ordningslagens (1993:1617) mening. Den rätt som normalt finns för var och en att uppehålla sig på offentlig plats gäller således inte för domstolslokaler. I stället har byggnadens eller lokalens ägare eller nyttjanderättshavare (i det här fallet staten) enligt civilrättsliga principer rätt att bestämma vem som får vistas där eller vilken verksamhet som får förekomma där. I en domstolsbyggnad finns dock utrymmen som i realiteten är tillgängliga för, eller till och med avsedda att användas av, allmänheten. Sådana utrymmen omfattas av begrepp allmän plats (se 16 kap. 16 §). Detta begrepp är mer vidsträckt än vad som avses med offent- lig plats enligt ordningslagen (se 2 §) och omfattar varje plats, utomhus eller inomhus, som är upplåten för eller på annat sätt frekventeras av allmänheten (se kommentaren till , kap. 13 24, supplement 3, , s. 16:104 f.). Om allmänheten har tillträde till platsen endast under vissa tider, är denna att anse som allmän men inte i övrigt. Undantaget från begreppet allmän plats enligt är områden dit allmänheten inte har fritt tillträde. Som exempel på sådana lokaler kan, för domstolarnas vidkommande, nämnas domarnas tjänsterum, övriga kontorsrum samt övriga personalutrymmen. Även om i vart fall delar av en domstols lokaler sålunda är att beteckna som allmän plats i mening, har domstolen rätt att meddela föreskrifter för tillträdesrätten. Det bör i sammanhanget påpekas att domstolen vid utövandet av denna befogenhet naturligtvis har en skyldighet att anpassa sådana föreskrifter så att inte medborgarnas grundlagsskyddade intressen begränsas på ett otillbörligt sätt. Det grundlagsskyddade kravet på öppenhet och tillgänglighet i dom- stolarna medför alltså inte någon obegränsad tillträdesrätt. Domstols- personalens anspråk på trygghet och ostördhet, liksom hänsynen till parter, vittnen, målsägande och andra som skall medverka vid rättegångar eller annars utöva verksamhet i domstolen, berättigar domstolen att, som en allmän förutsättning för tillträde, ställa krav på att en besökare har ett av rättsordningen godtagbart ärende till domstolen. Även om det alltså föreligger en grundlagsskyddad rätt för var och en att fritt närvara vid domstolsförhandlingar, finns det ingen motsvarande rätt att fritt uppehålla sig i de lokaler som i övrigt disponeras av domstolen. Detta innebär i praktiken att t.ex. missbrukare eller andra som använder dom- stolens lokaler endast som uppehållsrum kan avvisas från domstols- byggnaden. Som sagts får en myndighet inte på grund av att någon begär att ta del av en allmän handling efterforska vem han eller hon är eller vilket syfte han eller hon har med sin begäran. Så får dock ske i begränsad omfattning om det anses nödvändigt för att kunna ta ställning till om det föreligger något lagligt hinder mot att lämna ut handlingen till vederbörande (2 kap. 14 § andra stycket tryckfrihetsförordningen). Såsom sagts får ett anonymitetsskydd också anses gälla för den som vill besöka en domstol. I den utsträckning det är nödvändigt för att kunna avgöra om en person har ett legitimt skäl att vistas i domstolens lokaler, t.ex. för att utöva rätten att närvara vid en förhandling, får det sålunda anses tillåtet att tillfråga en besökare om hans ärende till dom- stolsbyggnaden. Om vederbörande uppger att han önskar övervara en förhandling eller ta del av offentliga handlingar eller besöka domstolen av andra liknande skäl är det däremot inte tillåtet att gå vidare och efterforska varför vederbörande vill detta och inte heller att ta reda på vem besökaren är. Någon allmän identitetskontroll av besökare till domstolen får alltså inte förekomma (se avsnitt 6.3). Med stöd av ovan nämnda bestämmelser som innebär undantag från principen om domstolsförhandlingars offentlighet, kan rätten vidare i vissa fall besluta att en förhandling skall hållas inom stängda dörrar eller att en viss person inte får närvara under hela eller delar av en förhandling. Dessa bestämmelser gör det dock inte möjligt för domstolen att av rena säkerhetsskäl och i brottsförebyggande syfte förordna att en förhandling inte skall vara offentlig. Inte heller kan med tillämpning av dessa regler en eller flera åhörare i förväg stängas ute från en förhandling på grund av ett befarat angrepp i någon form mot rätten eller mot någon som skall delta i en förhandling. Skyddsåtgärder kan dock vidtas förutom med stöd av regler som behandlar polisens befogenheter och regler om straff- processuella tvångsmedel med stöd av lagen (1981:1064) om säker- hetskontroll vid domstolsförhandlingar. Säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar Lagen om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar (säkerhets- kontrollagen) infördes sedan (JO 1976/77 s. 26 40) och (KU 1975/76:56 och rskr. 414) hade uppmärksammat att det inte fanns någon laglig reglering av möjligheterna att företa kontroll för att förebygga brott och förhindra att ordningen och säkerheten störs i samband med en domstolsförhandling. Departementschefen konstaterade att en sådan säkerhetskontroll torde innebära begränsningar av grundlagsskyddade rättigheter, men att de intressen som kontrollen skulle komma att tjäna står i god överensstämmelse med de villkor som enligt regeringsformen gäller för inskränkningar i de där skyddade rättigheterna (prop. 1980/81:114 s. 9 f.f.). och kom till motsvarande bedömningar (bet. JuU 1981/82:7 och det därtill fogade yttrandet KU 1981/82:2 y). Lagen har inte ändrats sedan den infördes. Säkerhetskontroll får äga rum vid domstolsförhandlingar om det till följd av särskilda omständigheter finns risk för att det i samband med förhandlingen kan komma att förövas brott som innebär en allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom (1 §). Med domstolsförhandling avses varje sammanträde inför rätten vid vilket parter och andra får närvara och kontroll får ske i alla typer av mål. Möjligheten till säkerhetskontroll är inskränkt till s.k. risk- förhandlingar, dvs. till fall när det föreligger en konkret brottsrisk. Däremot krävs det inte att brottsmisstanken kan riktas mot en viss person. Beslut om säkerhetskontroll meddelas av domstolen efter samråd med polismyndigheten (2 §). I brottmål skall samråd även ske med åklagaren. Under pågående förhandling fattas beslut om säkerhets- kontroll av domstolen i den sammansättning som gäller för förhandlingen i fråga och beslut som meddelas fattas av den tillämnade ordföranden. Beslutet får inte överklagas (10§). Kontrollen sker i form av kroppsvisitation och undersökning av väskor m.m. och skall utföras av polisman efter närmare anvisning av polismyn- digheten (4 och 5 §§). Kroppsvisitation är tillåten men inte undersökning av t.ex. hår, kroppsattrapper och kroppshåligheter, s.k. kroppsbesiktning. Särskilda regler gäller för kroppsvisitation av mera väsentlig omfattning och för kroppsvisitation av kvinnor (9 §). Väskor och andra föremål som medförs till eller som påträffas i rättssalen eller andra till den hörande utrymmen får också undersökas. Eventuella lås får vid behov brytas upp. Säkerhetskontrollen bör i första hand ske vid ingången till rättssalen och utföras med hjälp av metalldetektor (se prop. s. 21 och 23). Främst skall vapen och andra föremål som är ägnade att komma till användning vid våldshandlingar och andra övergrepp eftersökas. Den som utför undersökningen får däremot inte ta del av handlingar, akter eller liknande och identitetskontroll får inte förekomma vid sidan av övriga åtgärder (se prop. s. 11 f.). Åhörare och andra som skall närvara vid förhandlingen omfattas av kontrollen (3 §). Undantagna är emellertid rättens ledamöter, andra som är närvarande på grund av utövning av allmän tjänst t.ex. protokoll- förare, åklagare, poliser och vaktpersonal samt tjänstemän inom kriminalvården och och advokater. Även andra personer kan undantas när det föreligger särskilda skäl, t.ex. en biträdande jurist på advokatbyrå som fungerar som offentlig försvarare eller ombud. De personer som är undantagna antecknas ofta särskilt i domstolens beslut, vilket tillställs den polismyndighet som skall verkställa beslutet, för att underlätta det praktiska genomförandet av kontrollen. En åhörare som vägrar att genomgå kontroll skall vägras tillträde till förhandlingen medan en annan person, t.ex. en part eller ett vittne, av domstolen kan medges undantag (6 §). Om undantag inte meddelas eller personen annars väljer att avlägsna sig får domstolen ta ställning till om laga förfall kan anses föreligga. Domstolen kan förordna om hämtning enligt de i stadgade reglerna härom. För det fall någon vägrar undersökning av en väska eller ett annat föremål skall denne beredas möjlighet att lämna föremålet till förvaring och får, om så sker, inte vägras tillträde. En förutsättning är dock att den som verkställer kontrollen inte anser det vara olämpligt att föremålet lämnas till förvaring, t.ex. för att det kan befaras innehålla en sprängladdning (se prop. s. 24). Hur förvaring skall gå till regleras särskilt (8 §). Ett vapen eller annat föremål som kan användas vid ett övergrepp får tas i beslag om de förutsättningar som gäller enligt 27 kap. rättegångs- balken är uppfyllda och gripande kan ske med stöd av 24 kap. 7 § samma balk. Om det med hänsyn till omständigheterna inte finns anledning till sådana ingripanden skall personen uppmanas att lämna ifrån sig före- målet till förvaring (7 §). En åhörare som vägrar lämna föremålet till förvaring skall avvisas och beträffande annan person skall domstolen avgöra om han eller hon skall få medföra det till förhandlingen. Säkerhetskontroller i andra nordiska länder I och saknas särskild lagstiftning om säkerhetskontroll i domstol. Så har även tidigare varit fallet i . Ett bombdåd under en rättegång i gav emellertid upphov till lagstiftningsåtgärder (prop. RP 3/1999) och trädde en lag om säkerhetskontroller vid domstolar i kraft. Enligt lagen får säkerhetskontroll anordnas vid alla domstolar, för att sörja för säkerheten för dem som deltar i en rättegång och andra som besöker eller arbetar i domstolen, för att trygga ordningen i domstolarna samt för att skydda egendom. Beslutet fattas av domstolen, administrativt eller för en viss förhandling av ordföranden, efter samråd med polisen, och kan omfatta alla som önskar tillträde till domstolslokalerna, de som befinner sig där samt föremål som medförs. Det är domstolen som själv får avgöra om och i vilken omfattning som säkerhetskontroll skall anordnas. Vidare kan domstolen besluta om undantag för vissa persongrupper, såsom anställda, åklagare, poliser och advokater. kan meddela närmare föreskrifter och anvisningar om de tekniska och praktiska tillvägagångssätten vid kontrollerna. Kontrollen skall utföras av polis, en anställd vid domstolen med särskild utbildning eller någon annan som har godkänts för uppgiften av polisen. Den skall i första hand utföras med metalldetektor eller annan teknisk utrustning, men kroppsvisitation får även ske på annat sätt och föremål får undersökas. Personer som vägrar att underkasta sig kontrol- len får avlägsnas. För att avlägsna en person från domstolen kan säker- hetskontrollanten vid behov använda sådana maktmedel som kan anses vara försvarliga med hänsyn till personens uppträdande och övriga omständigheter. Kontrollen skall ordnas så att den inte medför onödiga olägenheter för den som kontrolleras och så att den inte skadar egendom. Under riksdagsbehandlingen konstaterade i sitt yttrande till (GrUU 2/1999) bl.a. att förslagen endast medförde relativt små begränsningar av regeringsformens integritets- skydd och föreskrifter om offentliga rättegångar. Utskottet ansåg att kontroll med metalldetektor eller annan teknisk utrustning innebar endast ett mycket begränsat intrång i den personliga integriteten och noterade att en mer ingående kroppsvisitering kräver en grundad anledning att misstänka att ett förbjudet föremål eller ämne medförs.