prop · GO03148 · 2001-01-01 00:00:00 — Som Familjelagssakkunniga och promemorian föreslår bör prövningen anförtros åt , som redan har likartade prövningsuppgifter. Någon ingående reglering av förfarandet i är inte nödvändig. Det bör dock föreskrivas att sökandens motpart skall få tillfälle att yttra sig innan hovrätten prövar en ansökan om verkställbarhetsförklaring. 7 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: De föreslagna reglerna skall träda i kraft . Rättshandlingar rörande sambors förmögenhetsförhållanden som har företagits före ikraftträdandet skall inte kunna förlora sin giltighet. En talan som har väckts vid en svensk domstol före ikraftträdandet skall i fråga om lagval prövas enligt äldre rätt, och domstolens behörighet skall inte gå förlorad på grund av de nya bestämmelserna. Reglerna om erkännande och verkställighet av utländska avgöranden skall inte tillämpas på avgöranden som har meddelats före ikraftträdandet. Familjelagssakkunnigas och promemorians förslag stämmer överens med regeringens (se betänkandet s. 332 f. och promemorian s. 60). Remissinstanserna har inget att invända mot förslagen. Skälen för regeringens förslag: De nu föreslagna reglerna bör träda i kraft , och de bör kunna tillämpas vid ikraftträdandet. Särskilda övergångsbestämmelser är nödvändiga vad gäller rättshandlingar rörande sambors förmögenhetsförhållanden som har företagits före ikraftträdandet. Dessa bör inte förlora sin giltighet på grund av de nya reglerna. Även när det gäller mål och ärenden som avser sambors förmögenhetsförhållanden och där talan har väckts vid domstol före ikraftträdandet krävs övergångsbestämmelser. För sådana mål och ärenden bör frågan om tillämplig lag prövas enligt äldre rätt. En svensk domstols behörighet i en fråga som har väckts vid domstolen före ikraftträdandet bör inte heller gå förlorad på grund av de nya bestämmelserna. Därutöver bör det finnas övergångsbestämmelser för de nya reglerna om erkännande och verkställighet av utländska avgöranden. Reglerna bör inte tillämpas på avgöranden som har meddelats före ikraftträdandet. Ett utländskt avgörande kan ligga långt tillbaka i tiden och behöver inte ha följts. Svaranden i det utländska förfarandet kanske inte heller hade engagerat sig i rättegången eftersom det inte var troligt att avgörandet skulle erkännas i . 8 Kostnader och resursbehov och får enligt förslagen nya uppgifter. föreslås vara reservforum när svensk domsrätt föreligger utan att det finns någon behörig svensk domstol. Det lär inte förekomma fler än några enstaka sådana mål eller ärenden , och dessa torde inte föranleda några beaktansvärt ökade kostnader för tingsrätten. skall enligt förslaget pröva ansökningar om verkställbarhetsförklaring. Hovrätten har sådana uppgifter. Den ökning av antalet avgöranden som skall prövas torde inte bli större än att uppgiften kan lösas inom ramen för nuvarande resurser. Inte heller föreslagna lagändringar i övrigt torde ge upphov till några ökade kostnader. 9 Författningskommentar 9.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:272) om vissa internationella frågor rörande makars förmögenhetsförhållanden 1 § Denna lag är tillämplig på frågor om makars och sambors förmögenhetsförhållanden när det finns anknytning till en främmande stat. Vad som sägs om sambor gäller sådana samboförhållanden där en ogift kvinna och en ogift man bor tillsammans under äktenskapsliknande förhållanden. Bestämmelserna i 2 § första stycket 1 och andra stycket, 5 § tredje stycket, 6 § andra stycket och 8 § gäller inte för sambor. När lagen skall tillämpas på samboförhållanden gäller i övrigt följande. Vad som sägs i lagen om makar, blivande makar, äktenskapet och äktenskapets ingående eller motsvarande gäller sambor, blivande sambor, samboförhållandet respektive samboförhållandets inledande. Vid tillämpningen av 9 § gäller 10-12 och 16-19 §§ lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem i stället för . Vid tillämpningen av 10 § gäller 9 § lagen om sambors gemensamma hem i stället för 12 kap. . Lagen gäller inte i den mån något annat följer av en annan lag. (Jfr 1 § i Ds 1997:60.) Paragrafen anger vilket tillämpningsområde lagen har och hur den skall tillämpas beträffande sambor. Tillämpningsområdet har utvidgats till att omfatta även sambors förmögenhetsförhållanden. I första stycket har lagts till en bestämmelse som anger för vilka sambor som lagen är tillämplig. I ett nytt andra stycke klargörs hur lagen skall tillämpas beträffande sambor. Övervägandena finns i avsnitt 5. Första stycket Lagen är tillämplig på makars och sambors förmögenhetsförhållanden. Tillämpningsområdet för sambors förmögenhetsförhållanden är lika omfattande som för makars och inte, som i lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem (sambolagen), begränsat till frågor som rör sambornas gemensamma bostad och bohag. Lagen innehåller ingen definition av sambors förmögenhetsförhållanden. Det finns inte heller någon sådan definition när det gäller makar. Enligt de ursprungliga motiven till lagen (se prop. 1989/90:87 s. 34 f.) hör typiskt sett till den äktenskapsrättsliga förmögenhetsrätten indelningen av makars egendom i olika kategorier, för vilka det under äktenskapet gäller särskilda bestämmelser om rådighet, förvaltning och skuldansvar, samt regler som är bestämmande för det materiella utfallet vid en bodelning eller en motsvarande uppgörelse enligt utländsk lag. Denna beskrivning bör kunna ligga till grund även för bedömningen av vad som tillhör sambors förmögenhetsförhållanden. Då bör alltså beaktas inte bara sambolagen utan också den äktenskapsrättsliga förmögenhetsrätten. Frågor som tillhör det området och som kan överföras på samboförhållanden är avsedda att omfattas av lagens tillämpningsområde. Det gäller t.ex. frågor om delning vid en separation av även andra tillgångar än den gemensamma bostaden eller det gemensamma bohaget, frågor om gåvor mellan sambor och frågor om samäganderätt. Till sambors förmögenhetsförhållanden i den mening som avses i lagen hör bara sådana frågor som gäller det familjerättsliga förhållandet mellan parterna i deras egenskap av sambor eller blivande sambor. Ett vanligt förmögenhetsrättsligt avtal träffas alltså inte av bestämmelserna. Det gäller oavsett om parterna har ingått avtalet innan ett samboende över huvud taget aktualiserades eller om de ingår det under samboförhållandet. Vissa gränsdragningsfrågor som kan uppstå berörs i de ursprungliga motiven till lagen (se anf. s. 34 f.). Det framstår som rimligt att i den internationellt privaträttsliga regleringen dra gränsen mellan frågor om sambors förmögenhetsförhållanden å ena sidan och arvsrättsliga frågor å den andra på samma sätt som när det gäller makars förmögenhetsförhållanden. Till sambors förmögenhetsförhållanden skulle därmed höra även frågor om bodelning efter en sambos död, medan frågor om sambors rätt till arv skulle höra till det arvsrättsliga området och därmed inte omfattas av lagen. I likhet med vad som gäller för frågor om makars förmögenhetsförhållanden skall de frågor om sambors förmögenhetsförhållanden som omfattas av lagen ha anknytning till en främmande stat. Som exempel kan nämnas när en utländsk medborgare sammanbor med en svensk medborgare eller när två svenska medborgare sammanbor eller har sammanbott utomlands. Lagen är tillämplig på sådana samboförhållanden som omfattas av sambolagen enligt definitionen i 1 § andra stycket i den lagen. Bestämmelserna tillämpas alltså inte på sådant samboende som inte är äktenskapsliknande, t.ex. när vuxna syskon sammanbor eller studerande ungdomar delar hyreslägenhet. Om någon av samborna är gift, faller samboförhållandet utanför lagens tillämpningsområde. Andra stycket I inledningen till andra stycket anges vilka bestämmelser i lagen som inte gäller för samboförhållanden. Det är genomgående sådana bestämmelser som på grund av sitt innehåll är direkt anpassade för förhållandet mellan makar och som över huvud taget inte kan användas på samboförhållanden. Det är alltså inte fråga om att det görs skillnad materiellt sett mellan makar och sambor i de hänseenden som lagen reglerar (domstols behörighet, tillämplig lag samt erkännande och verkställighet av utländska avgöranden). Enligt punkt 1 i andra stycket skall vad som sägs i lagen om makar, blivande makar, äktenskapet och äktenskapets ingående eller motsvarande gälla sambor, blivande sambor, samboförhållandet respektive samboförhållandets inledande. En sådan tillämpning torde inte i sig medföra några problem. Vissa särskilda frågor uppkommer dock när bestämmelserna skall tillämpas på samboförhållanden. Sambor och blivande sambor kan träffa avtal om tillämplig lag i enlighet med vad som gäller för makar, jfr 3 §. Det spelar ingen roll om parterna bedöms ha varit sambor eller inte när avtalet ingicks. Vidare saknar det i princip betydelse hur långt före samboförhållandet som avtalet träffades. Det säger sig dock självt att ett avtal om tillämplig lag inte får någon verkan när det inte över huvud taget inleds något samboförhållande. Ett avtal om tillämplig lag kan träffas även mellan före detta sambor till dess bodelning har genomförts. Det framgår inte uttryckligen men får anses följa av allmänna principer om avtal; motsvarande anses gälla för makar (se prop. 1989/90:87 s. 41). Om den ena sambon är död, kan den efterlevande sambon ingå ett lagvalsavtal med den avlidnes arvingar och universella testamentstagare. Många länder saknar särskild reglering om sambors förmögenhetsförhållanden. Om samborna genom avtalet har kommit överens om att tillämpa lagen i ett sådant land, torde avtalet i regel innebära att frågor rörande sambornas förmögenhetsförhållanden skall bedömas på det sätt domstolarna i det landet behandlar sådana förhållanden. Det kan t.ex. innebära att samboförhållanden inte tillerkänns några rättsverkningar över huvud taget eller att vanliga obligationsrättsliga bestämmelser blir tillämpliga. Innehållet i den tillämpliga lagen kan ändras på olika sätt. Det som förut har varit helt oreglerat kan komma att regleras, eller andra ändringar kan ske. Utgångspunkten torde vara att, i likhet med vad som vanligen gäller för makars förmögenhetsförhållanden (jfr anf. s. 42 och rättsfallet NJA 1968 s. 126), hänvisningen till ett visst lands lag innebär att det är de vid varje tid gällande reglerna i det landet som skall tillämpas såvida något annat inte följer av övergångsbestämmelserna till den nya lagen. I enskilda fall kan omständigheterna emellertid vara säregna och motivera ett avsteg från den principen. Det kan t.ex. tänkas att avtalet får tolkas så att samborna medvetet valt ett lands lag på grund av att samboförhållanden där är helt oreglerade och att man därför får bortse från förändringar som innebär en reglering. Om samborna inte har bestämt tillämplig lag genom avtal, gäller lagen i den stat där de tog hemvist när samboförhållandet inleddes, jfr 4 § första stycket. Det ligger i sakens natur att det kan vara svårt att avgöra ett samboförhållande inleddes. Det finns ingen registrering eller annan avgörande omständighet som kan jämföras med ett äktenskap. Det får därför avgöras från fall till fall när ett samboförhållande kan sägas ha nått tillräcklig stabilitet. Härvid gäller vad som sägs i 1 § andra stycket, dvs. att sambobegreppet är detsamma som i sambolagen. Om parterna inte kan komma överens om tidpunkten för inledandet av samlevnaden, bör den dag då de folkbokförts på gemensam adress kunna användas som rätt datum när inte övriga omständigheter talar i en annan riktning (jfr prop. 1986/87:1 s. 104). Om samborna senare har tagit hemvist i en annan stat och varit bosatta där , tillämpas i stället den statens lag, jfr 4 § andra stycket. Har båda samborna tidigare under samboförhållandet haft hemvist i den staten eller är båda samborna medborgare i den staten, tillämpas dock den statens lag så snart de har tagit hemvist i staten. Kravet boende är avsett att tolkas så att parterna skall ha varit bosatta i landet som sambor. Vid en bodelning skall sambornas samtliga tillgångar och skulder i och utomlands beaktas, om inget annat följer av den lag som är tillämplig på sambornas förmögenhetsförhållanden, jfr 7 § första stycket. Eftersom lagens tillämpningsområde för sambors förmögenhetsförhållanden inte är begränsat till vad som omfattas av den svenska sambolagen, kan alla typer av egendom bli aktuella, även t.ex. banktillgodohavanden och fritidshus. När svensk lag är tillämplig medför dock sambolagen begränsningar i fråga om vilken egendom som berörs. Vid lottläggningen bör vidare en sambo i första hand tilldelas egendom som tillhör honom eller henne utomlands (jfr 7 § första stycket andra meningen). I de ursprungliga motiven till lagen ges några riktlinjer för hur bedömningen kan göras när makar har tillgångar och skulder i flera länder (se prop. 1989/90:87 s. 51 f.). Dessa riktlinjer kan ge ledning även för bedömningen när det gäller sambor. Finns det egendom i en annan stat och kan det antas att bodelningen inte kommer att gälla där, får bodelningen begränsas till att gälla en viss del av sambornas egendom, jfr 7 § andra stycket första meningen. Motsvarande reglering för makars bodelning anses tillgodose ett praktiskt behov, eftersom det kan framstå som meningslöst att dra in egendom utomlands i ett svenskt bodelningsförfarande om man vet eller på goda grunder kan anta att bodelningsförrättarens beslut om denna egendom saknar betydelse (jfr anf. s. 52). Detta gäller i än högre grad för sambors förmögenhetsförhållanden där man kan förvänta sig att ett svenskt avgörande om bodelning kommer att vägras erkännande i fler fall än vad som gäller för makar. En sådan begränsning får dock inte göras, om någon av samborna med rimliga skäl motsätter sig det, jfr 7 § andra stycket andra meningen. I punkt 2 i andra stycket klargörs hur vissa av lagens bestämmelser om begränsning av tillämpningen av utländsk lag skall tillämpas beträffande sambor. Vid tillämpningen av 9 § gäller, i stället för motsvarande bestämmelser, bestämmelserna i sambolagen i fråga om förfogande över sambors gemensamma bostad och bohag, om en sambos rätt att överta sådan egendom och om en sambos rätt att överta den gemensamma bostaden när den inte ingår i bodelning (10-12 och 16-19 §§). En tillämpning av 9 § torde inte annat än undantagsvis kunna komma i fråga i andra fall än då samborna har sitt gemensamma hemvist i , eftersom en förutsättning för tillämpningen är att det gemensamma hemmet finns här. Vid tillämpningen av 10 § gäller bestämmelserna om jämkning i 9 § sambolagen. När en bodelning görs i får jämkning således ske enligt 9 § sambolagen, även om en utländsk lag är tillämplig på frågan om sambornas förmögenhetsförhållanden. Detta innebär att det finns möjlighet till jämkning om den uppdelning av sambornas gemensamma bostad och bohag som skall göras med tillämpning av den främmande lagen framstår som oskälig. Eftersom det i utländsk rätt ofta saknas särskilda bestämmelser om samboförhållanden, kan tillämpningen av utländsk rätt på frågor i ett samboförhållande komma att leda till ett resultat som helt avviker från sambolagens bestämmelser. Skillnaderna mellan olika länders värderingar och synsätt är i regel större när det gäller samboförhållanden än i fråga om äktenskap. I många länder tillämpas t.ex. avtalsrättsliga eller associationsrättsliga regler på frågor som rör sambor. Utgångspunkten är självfallet att det resultat som tillämpningen av utländsk rätt får för de aktuella frågorna skall accepteras (jfr anf. s. 54 f.). Jämkningsmöjligheten ger dock ett skydd mot effekter som framstår som oskäliga mot bakgrund av det svenska synsättet sådant det kommit till uttryck i 9 § sambolagen. Bestämmelsen skyddar emellertid endast den av samborna som skall lämna ifrån sig egendom till den andra. Möjligheten att jämka enligt 9 § innebär nämligen bara att den förstnämnda sambon kan få behålla mer av sin egendom än som annars följer av sambolagens bodelningsbestämmelser. Tredje stycket Enligt tredje stycket gäller lagen inte i den mån något annat följer av en annan lag. I sådant fall har den andra lagen företräde. I lagen har införts bestämmelser om erkännande och verkställighet av utländska avgöranden (13-17 §§). När det gäller makars förmögenhetsförhållanden finns det särskilda sådana regler för nordiska förhållanden i förordningen (1931:429) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap (enligt övergångsbestämmelserna till lag likställs förordning med lag i detta avseende) och i lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område. Vidare finns det regler i lagen (1937:81) om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo och i lagen (1936:79) om erkännande och verkställighet av dom som meddelats i . Om inget annat följer av en viss annan lag, hindrar emellertid inte den lagen att ett utländskt avgörande erkänns och, i så fall, verkställs med stöd av lag. Angående frågan om tillämpningen av Bryssel- och Luganokonventionerna och I-förordningen, se avsnitt 4.2 och 4.3. Erkännande av utländska avgöranden 13 § Ett lagakraftvunnet avgörande om makars förmögenhetsförhållanden av en utländsk domstol eller en annan myndighet eller av en bodelningsförrättare gäller i , om det har meddelats i 1. en stat vars lag enligt 3 eller 4 § var tillämplig på frågor om makarnas förmögenhetsförhållanden eller 2. den stat där svaranden hade hemvist. (Jfr 4 kap. 12 § i SOU 1987:18 och 11 § i Ds 1997:60.) Paragrafen anger förutsättningar för att ett utländskt avgörande skall erkännas i . Ett erkännande innebär att sakfrågan är rättskraftigt avgjord och inte kan prövas på nytt här i landet. Bestämmelserna, som har behandlats i avsnitt 6.2, är tillämpliga också på avgöranden om sambors förmögenhetsförhållanden (se 1 §). Alla slags avgöranden som avser makars eller sambors förmögenhetsförhållanden erkänns. Även beslut som innefattar ett ställningstagande till en fastställelsetalan och beslut som innebär att en talan ogillas faller inom tillämpningsområdet. Avgörandet skall dock vara meddelat av en utländsk domstol, en annan myndighet eller en bodelningsförrättare. Med bodelningsförrättare får jämställas alla personer som särskilt har förordnats för uppgiften att verkställa en uppgörelse mellan makarna eller samborna och som har makt att meddela ett avgörande som skall stå fast. Det krävs vidare att avgörandet har laga kraft. Det innebär att det inte längre skall vara möjligt att med ordinära rättsmedel få avgörandet ändrat i den stat där det har meddelats. För att ett utländskt avgörande skall erkännas krävs också att makarna eller samborna har haft tillräcklig anknytning till det landet. Anknytningskraven framgår av punkterna 1 och 2. Enligt punkt 1 skall avgörandet gälla i om det har meddelats i en stat vars lag var tillämplig på makarnas eller sambornas förmögenhetsförhållanden enligt de svenska lagvalsreglerna. Det är vanligtvis fråga om avgöranden från den stat där de har hemvist eller från den stat vars lag de genom avtal har bestämt skall tillämpas på deras förmögenhetsförhållanden. Det krävs inte att det utländska avgörandet skall vara grundat på den lag som enligt de svenska lagvalsreglerna skulle vara tillämplig på förmögenhetsförhållandena. Vilken rättsordning avgörandet har grundats på är över huvud taget inte relevant för frågan om avgörandet skall erkännas här i . Att den utländska domstolen kan ha tillämpat en viss lag fel eller gjort en felaktig bevisvärdering skall normalt inte leda till ett underkännande av det utländska avgörandet. Om bristerna vid en helhetsbedömning anses så allvarliga att ett erkännande skulle strida mot s.k. ordre public, skall dock avgörandet inte erkännas (se 20 §). Ett utländskt avgörande som rör sambors förmögenhetsförhållanden behöver inte vara grundat på några särskilda regler om sambor i den utländska lagen för att kunna erkännas. Det kan baseras på t.ex. allmänna avtalsrättsliga bestämmelser. Vissa gränsdragningsfrågor kan uppstå vid bedömning av om det utländska avgörandet avser sambornas förmögenhetsförhållanden eller en vanlig köprättslig eller avtalsrättslig tvist angående t.ex. samäganderätt. Dessa frågor har lämnats åt rättstillämpningen. Bestämmelsen i punkt 1 innebär att vissa utländska avgöranden kan komma att erkännas i trots att anknytningen till den utländska stat där avgörandet har meddelats inte motsvarat vad som krävs för svensk domsrätt. Så kan t.ex. ett avgörande komma att gälla här trots att ingen av makarna eller samborna hade hemvist i den andra staten, vare sig för avgörandet eller när förfarandet inleddes, och trots att inte heller någon av de övriga domsrättsgrunderna i 2 § var tillämplig. Enligt punkt 2 gäller det utländska avgörandet om svaranden hade hemvist i den stat där avgörandet har meddelats. Om tvisten är föranledd av ett statusmål är inte partsställningen i det målet utslagsgivande, utan avgörande är vem som är svarande i den förmögenhetsrättsliga tvisten. Det processuella samspelet mellan statusmål och avgöranden i ekonomiska frågor varierar länder emellan. I initieras en bodelningstvist normalt genom att rätten på begäran av en av makarna eller samborna utser en bodelningsförrättare. Då finns ingen svarande i den mening som i svensk rätt normalt läggs i uttrycket. Begreppet svarande är avsett att här inte ha samma snäva innebörd som det har i . Vid tillämpningen av punkt 2 bör sålunda den vars motpart tar initiativet till en bodelning eller något annat motsvarande förfarande utomlands anses som svarande oavsett hur tvisten handläggs processuellt. Både hemvistet då förfarandet inleddes och hemvistet för avgörandet bör kunna beaktas. 14 § Det utländska avgörandet gäller dock inte i , om 1. avgörandet har meddelats mot en part som inte har gått i svaromål och som inte har fått kännedom om den väckta talan i tillräcklig tid för att kunna svara i saken eller mot en part som annars inte har fått rimliga möjligheter att föra sin talan i det utländska förfarandet, 2. avgörandet strider mot ett svenskt avgörande, 3. avgörandet strider mot ett här i landet gällande utländskt avgörande i ett förfarande som började tidigare än det andra utländska förfarandet, 4. det i pågår ett förfarande som kan leda till ett motstridigt avgörande eller 5. det utomlands pågår ett förfarande som kan leda till ett motstridigt avgörande, såvida det förfarandet har börjat tidigare än det andra utländska förfarandet och kan antas leda till ett här i landet gällande avgörande. (Jfr 4 kap. 13 § i SOU 1987:18 och 12 § i Ds 1997:60.) Paragrafen anger de omständigheter som medför att ett utländskt avgörande inte gäller i trots att förutsättningarna enligt 13 § är uppfyllda. Bestämmelserna har behandlats i avsnitt 6.3. Punkt 1 tar sikte på vissa grova brister i det utländska avgörandet. Avgörandet skall inte erkännas, om en part inte har fått rimliga möjligheter att föra sin talan i det utländska förfarandet. Så kan vara fallet när svaranden inte har fått kännedom om förfarandet eller fått rimlig tid att ingå i svaromål. Familjelagssakkunniga anger ytterligare situationer där en tillämpning kan bli aktuell, se SOU 1987:18 s. 248. Enligt punkt 2 skall avgörandet inte erkännas när det strider mot ett svenskt avgörande. Det spelar ingen roll om det svenska avgörandet har meddelats före eller efter det utländska avgörandet eller vilket förfarande som började först. I konflikter mellan två motstridiga utländska avgöranden skall enligt punkt 3 företräde ges åt det avgörande som har meddelats i det förfarande som började först. ett förfarande skall anses inlett får normalt bestämmas enligt lagen i den stat där förfarandet har ägt rum. Enligt punkt 4 skall det utländska avgörandet inte erkännas när det i pågår ett förfarande som kan leda till ett motstridigt avgörande.