prop · GP0325 · 2001-10-25 00:00:00 — Fastställande av underlaget för statlig fastighetsskatt, avkastningsskatt på pensionsmedel och särskild löneskatt på pensionskostnader ingår i den årliga taxeringen (1 kap. 1 § första stycket 46 taxeringslagen [1990:324]) . 3 § Bestämmelsen innebär att när den skattskyldiges skattepliktiga förmögenhet, tillsammans med de personers förmögenheter som han i förekommande fall skall sambeskattas med enligt 21 § lagen (1997:323) om statlig förmögenhetsskatt, överstiger eller om det endast är hemmavarande barn han skall sambeskattas med, är han också skyldig att i deklarationen redovisa sina tillgångar och skulder. Är det ett hemmavarande underårigt barn han skall sambe- skattas med skall han i sin egen deklaration redovisa barnets tillgångar och skulder om barnet inte skall lämna en egen självdeklaration (jfr 2 § 4 och 3 kap. 2 § den nya lagen samt 22 § första stycket andra meningen lagen om statlig förmögenhetsskatt). Bestämmelsen motsvarar 2 kap. 4 § tredje stycket den gamla lagen. Lagrådet har pekat på att bestämmelsen inte är helt tydlig till sitt innehåll. Lagrådet anför att det är osäkert om en make som helt saknar förmögenhet är skyldig att lämna självdeklaration på grund av att den andre maken har en förmögenhet som överstiger fribeloppet eller på grund av att den andre maken tillsammans med ett underårigt hemmavarande barn har en sådan en sådan förmögenhet, vilken helt deklareras av den andre maken eller av den andre maken och barnet, var och en för sin del av förmögenheten. Lagrådet har föreslagit att det i ett andra stycke införs en bestämmelse om att en make eller förälder som är deklarationsskyldig enbart på grund av första stycket inte behöver lämna självdeklaration om den andre maken eller föräldern gör det. Avsikten är att i de fall sambeskattning skall ske mellan makar eller föräldrar och barn skall båda makarna eller föräldrarna lämna självdeklaration. Om barnet inte lämnar egen självdeklaration är det dock tillräckigt att den ena föräldern redovisar barnets tillgångar och skulder. Detta bör klargöras. Skyldigheten att redovisa barnets förmögenhet framgår av 3 kap. 2 §. I den paragrafen införs därför en bestämmelse om att det endast är en av föräldrarna som skall redovisa barnets förmögenhet i de fall barnet inte själv lämnar självdeklaration. 4 § Paragrafen innehåller bestämmelser om när dödsbon skall lämna självdeklaration. Med dödsbo avses enbart sådant dödsbo som är obegränsat skattskyldigt i . Detta framgår av 4 kap. 3 § inkomstskattelagen (1999:1229) och 6 § lagen (1997:323) om statlig förmögenhetsskatt. I de fall dödsboet är begränsat skattskyldigt tillämpas de bestämmelser som gäller för utländska bolag. Punkt 1 motsvarar 2 kap. 8 § första stycket 3 den gamla lagen. Bestämmelsen innebär att ett dödsbo endast behöver lämna självdek- laration om boet har haft annan skattepliktig inkomst än sådan inkomst i inkomstslaget kapital för vilka kontrolluppgift skall lämnas enligt 8 eller 9 kap. och om intäkten uppgår till sammanlagt . Räntor och utdelningar som inte behöver redovisas i en kontrolluppgift är enligt 8 kap. 8 § inkomstskattelagen skattefria om de inte uppgått till sammanlagt . Till skillnad mot vad som föreslogs i departementspromemorian föreslås att självdeklaration inte skall behöva lämnas för sådana räntor och utdelningar. Enligt punkt 2 skall dödsbon lämna en självdeklaration när dess skattepliktiga förmögenhet vid beskattningsårets utgång överstiger fribeloppet enligt 19 § lagen om statlig förmögenhetsskatt. Motsvarande bestämmelse finns i 2 kap. 8 § första stycket 5 den gamla lagen. Punkt 3 har sin motsvarighet i 2 kap. 8 § första stycket 6 den gamla lagen. Ett dödsbo kan vara skyldigt att betala statlig fastighetsskatt, avkastningsskatt på pensionsmedel och särskild löneskatt på pensionskostnader. Fastställande av underlaget för dessa skatter ingår i den årliga taxeringen (1 kap. 1 § första stycket 46 taxeringslagen [1990:324]). 5 § I paragrafen regleras vad som gäller då ett dödsfall inträffar. Liksom vid taxeringen skall de bestämmelser tillämpas som skulle ha gällt för den döde. Det innebär att det är bestämmelserna om deklarationsskyldighet i 2 § som skall tillämpas för dödsåret. Bestämmelsen har sin motsvarighet i 2 kap. 7 § den gamla lagen. Den föreslagna formuleringen motsvarar den som används i 4 kap. 1 § andra stycket inkomstskattelagen (1999:1229) om skattskyldigheten. Lagrådet har förordat en annan formulering av bestämmelsen och att den införs som ett andra stycke i 4 § eftersom det gäller dödsboets Den av Lagrådet föreslagna lydelsen är tydligare i det avseendet att det framgår att det är deklarationsskyldigheten som skall bedömas efter vad som skulle ha gällt för den avlidne. Regeringen har emellertid valt att behålla samma formulering som i inkomstskattelagen men med det förtydligandet att det är deklarationsskyldigheten som avses. Regeringen anser att det är tydligare att ange undantaget från 4 § i ett egen paragraf och har därför valt att behålla bestämmelsen i 5 §. 6 § Paragrafen reglerar undantagen från deklarationsskyldigheten. Motsvarande bestämmelser finns i 2 kap. 6 § första stycket den gamla lagen. Enligt punkt 1 behöver den som under beskattningsåret inte har haft inkomst av aktiv näringsverksamhet inte lämna självdeklaration om även villkoren i punkterna 2 och 3 är uppfyllda. Definitionen av aktiv och passiv näringsverksamhet finns i 2 kap. 23 § inkomstskattelagen (1999:1229). Inkomst av näringsverksamhet här i landet i vilken den skattskyldige har arbetat i inte oväsentlig omfattning utgör aktiv näringsverksamhet. Den som i sin näringsverksamhet inte uppfyller aktivitetskravet bedriver passiv näringsverksamhet. Om verksamheten är aktiv eller passiv har betydelse för om den skattskyldige skall betala egenavgifter eller särskild löneskatt. Av punkt 2 följer att den som är folkpensionär inte är deklarationsskyldig om inkomsterna i inkomstslaget tjänst endast består av folkpension och pensionstillskott eller allmän tilläggspension som inte är större än pensionstillskottet. Detta under förutsättning att pensionären inte heller har inkomst av aktiv näringsverksamhet. Deklarationspliktsgränsen bestäms av tjänsteinkomstens storlek i förhållande till prisbasbeloppet (punkt 3). Av 2 kap. 27 § inkomstskattelagen framgår att med prisbasbelopp avses prisbasbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring för året före taxeringsåret. Bestämmelserna har som ovan sagts sin motsvarighet i 2 kap. 6 § den gamla lagen. För taxeringarna tillämpas, som Lagrådet har påpekat, en annan och högre procentsats av prisbasbeloppet enligt lagen (1999:265) om särskilt grundavdrag och deklarationsskyldighet för fysiska personer i vissa fall vid taxeringar. Den lagen föreslås tillämpas även i förhållande till den nya lagen om självdeklarationer och kontrolluppgifter. Lagrådet har förordat att det i övergångsbestämmelserna görs en hänvisning till lag. Bestämmelsen i andra stycket om att barnpension inte skall räknas som folkpension infördes i förtydligande syfte (prop. 1976/77:45, se även prop. 1999/2000:138). Den har sin motsvarighet i 2 kap. 6 § andra stycket den gamla lagen. Undantagen från deklarationsskyldigheten gäller enligt tredje stycket även för dödsbo. 7 § I sex punkter räknas de skattskyldiga upp för vilka en obligatorisk deklarationsskyldighet finns. Deklarationsskyldigheten anknyter nära till bestämmelserna om skattskyldighet i 6 kap. inkomstskattelagen (1999:1229) samt 6 och 8 §§ lagen (1997:323) om statlig Det är naturligt eftersom skattskyldighet är en primär Prop. förutsättning för deklarationsskyldighet. Punkt 1 omfattar de juridiska personer som är deklarationsskyldiga oavsett om de har haft något överskott eller inte. deklarationsskyldighet föreligger även om avdragsgilla kostnader överstiger skattepliktiga intäkter, likaså om någon verksamhet inte har utövats under beskattningsåret. Bestämmelsen motsvarar 2 kap. 8 § första stycket 1 den gamla lagen. Aktiebolag och ekonomiska föreningar är ovillkorligt deklara- , fond eller inrättning som har till huvudsakligt ändamål att tillgodose viss familjs, vissa familjers eller bestämda personers ekonomiska intressen är också ovillkorligt deklarationsskyldig. I lagtexten används termen familjestiftelse. Termen får sin definition genom en hänvisning till 8 § tredje stycket lagen om statlig Punkt 2 reglerar deklarationsskyldigheten för ideella föreningar. statliga grundavdraget för ideella föreningar som avses i 63 kap. 11 § bestämts till samma belopp. Bestämmelsen motsvarar 2 kap. 8 § första stycket 2 den gamla lagen. Punkt 3 omfattar andra juridiska personer än som tidigare nämnts och Bestämmelsen motsvarar 2 kap. 8 § första stycket 4 den gamla Texten har genomgått en redaktionell ändring med anledning av att förvärvskällebegreppet för juridiska personer har ändrats i samband med skattereformen 1990 och termen utmönstrats genom införande av Efter skattereformen beskattas juridiska personer, förutom dödsbon, bara i inkomstslaget näringsverksamhet. Deklarationsskyldigheten inträder så snart intäkterna under beskattningsåret har uppgått till . Ett dödsbo skall inte lämna en särskild självdeklaration. gäller för handelsbolag och europeiska ekonomiska intressegrupperingar om inte annat framgår av punkt 5. Ett svenskt handelsbolag är inte ett eget skattesubjekt till inkomstskatt och inte heller en europeisk respektive medlemmarna för bolagets och grupperingens inkomst. Den ovillkorliga deklarationsskyldigheten för sparbanker och ömsesidiga skadeförsäkringsföretag ersätts av en deklarationsskyldighet vid en intäkt på under beskattningsåret. Deklarationsskyldigheten för sparbanker och ömsesidiga skade- försäkringsföretag faller alltså under denna punkt. Punkt 4 reglerar juridiska personers skattskyldighet på grund av Vilka juridiska personer som är skattskyldiga till statlig förmögenhetsskatt framgår av 6 och 8 §§ lagen om statlig För att utröna om en juridisk person är skyldig att lämna en självdeklaration över förmögenhet måste först fastställas om den juridiska personen är skattskyldig enligt lagen om statlig förmögenhetsskatt och därefter om värdet av den skattepliktiga förmögenheten överstiger fribeloppet. Bestämmelsen motsvarar 2 kap. 8 § första stycket 5 den gamla lagen. Punkt 5 motsvarar 2 kap. 8 § första stycket 6 den gamla lagen. juridisk person kan vara skyldig att betala statlig avkastningsskatt på pensionsmedel och särskild löneskatt på pensionskostnader. Detta gäller även handelsbolag och europeiska ekonomiska intressegrupperingar. Fastställande av underlaget för dessa skatter ingår i den årliga taxeringen (1 kap. 1 § första stycket 46 taxeringslagen [1990:324]). Punkt 6 är hämtad från 2 kap. 8 § första stycket 1 den gamla lagen. Mot bakgrund av att en värdepappersfond utgör ett särskilt skattesubjekt vid inkomsttaxeringen, trots att fonden inte är en självständig juridisk person i civilrättslig mening (jfr 1 kap. 5 §), har införts en bestämmelse om att självdeklaration skall lämnas för fonderna (se prop. 1974:181 s. 39 och 46). I lagrådsremissen föreslogs att det av 19 kap. 1 § 5 skulle framgå att skyldigheten att lämna uppgifter för en värdepappersfond skall fullgöras av det fondbolag som sköter förvaltningen av fonden eller, om fonden har övergått till ett förvaringsinstitut, av detta. I samband med lagrådsföredragningen har nämnda bestämmelse i 19 kap 1 § tagits bort och skyldigheten för bl.a. fondbolaget att lämna självdeklaration för värdepappersfonden i stället förts in i förevarande paragraf. 8 § Vid bedömningen av deklarationsskyldighet som är beroende av att inkomsten eller förmögenheten uppgått till visst belopp skall hänsyn inte tas till sådana intäkter och sådan förmögenhet som enligt inkomstskattelagen (1999:1229) eller lagen (1997:323) om statlig förmögenhetsskatt inte är skattepliktig. Detta har betydelse bl.a. för de stiftelser som begär att bli undantagna från skattskyldighet för vissa intäkter eller viss förmögenhet. Sådana intäkter och eventuell förmögenhet skall i stället redovisas i en särskild uppgift enligt 5 kap. 1 §. Vissa juridiska personer är alltid deklarationsskyldiga oberoende av om de har haft någon intäkt eller inte (se 7 § 1 och 6). Deklarationsskyldighet föreligger även om de inte har bedrivit någon verksamhet under beskattningsåret. För dem saknar bestämmelsen betydelse. Enligt andra stycket skall hänsyn dock tas till inkomst och förmögenhet som enligt skatteavtal helt eller delvis skall undantas från beskattning här i landet. Bestämmelsen tillkom i förtydligande syfte. En inkomst eller förmögenhet som inte skall beskattas här på grund av ett skatteavtal skall således räknas med vid bedömningen av deklarationsskyldigheten (se prop. 1990/91:5 s. 115 och 116). Paragrafen har sin motsvarighet i 2 kap. 4 § andra stycket och 8 § andra stycket den gamla lagen. 3 kap. Självdeklarationens innehåll I kapitlet anges vilka uppgifter som skall lämnas i självdeklarationen. Först kommer de bestämmelser som gäller generellt för redovisning av alla inkomstslag. Därefter kommer bestämmelser som är mer specifika för redovisning av ett visst inkomstslag. Ordningsföljden är densamma som för inkomstslagen i inkomstskattelagen (1999:1229). Sist i kapitlet kommer de bestämmelser om redovisning som kan vara gemensamma för flera inkomstslag. I förhållande till lagrådsremissen har viss Prop. 2001/02:25 omflyttning av paragraferna gjorts. 1 § Här finns generella bestämmelser om vad en självdeklaration skall innehålla. Enligt punkt 1 skall självdeklarationen innehålla nödvändiga identifikationsuppgifter. Vilka dessa är bör kunna anges i verkställighetsföreskrifter. Härigenom blir det lättare att anpassa vilka uppgifter som skall lämnas efter behovet av uppgifter. Det är önskvärt bl.a. med hänsyn till den tekniska utvecklingen som kan medföra att deklarationerna i större utsträckning kommer att lämnas på elektronisk väg. Motsvarande bestämmelse i 2 kap. 10 § 1 den gamla lagen är mer detaljerad. Enligt punkt 2 skall i självdeklarationen redovisas alla skattepliktiga intäkter och kostnader som är hänförliga till ett inkomstslag. Bestämmelsen är generellt utformad och någon särreglering för speciella situationer är i princip inte nödvändig. De särregleringar som finns i den gamla lagen återfinns därför inte i den nya lagen. Enligt t.ex. 2 kap. 17 § första stycket den gamla lagen skall en skattskyldig som avyttrat fast eller lös egendom eller betalat eller överlåtit lån i utländsk valuta lämna de uppgifter som behövs för att beräkna kapitalvinsten. Enligt 2 kap. 23 § första stycket den gamla lagen skall den som i sin balansräkning redovisar pensionsutfästelser i självdeklarationen redovisa vad som avser sådana pensionsutfästelser för vilkas tryggande avdragsrätt föreligger vid taxeringen. I den nya lagen är dessa särregleringar borttagna. Det följer ändå av punkt 2 att sådana uppgifter skall lämnas. Bestämmelsen motsvarar 2 kap. 10 § 2 den gamla lagen. Enligt punkt 3 skall även de avdragsgilla utgifter som inte kan hänföras till något inkomstslag, dvs. de allmänna avdragen redovisas i självdeklarationen. Bestämmelsen motsvarar 2 kap. 10 § 3 den gamla lagen. I punkt 4, som innehåller bestämmelser om vilka tillgångar och skulder som skall redovisas, har enbart redaktionella ändringar gjorts i förtydligande syfte i förhållande till den gamla lagen. Motsvarande bestämmelse finns i 2 kap. 10 § första stycket 4 den gamla lagen. Punkt 5 reglerar skyldigheten att i självdeklarationen lämna de uppgifter som behövs för att kunna beräkna fastighetsskatt, avkastningsskatt, särskilda löneskatter, expansionsfondsskatt, egenavgifter, allmän löneavgift och pensionsgrundande inkomst. Bestämmelsen, som har sin motsvarighet i 2 kap. 10 § andra stycket den gamla lagen, har utvidgats till att avse uppgifter för beräkning av fler skatter och avgifter . I sista punkten, punkt 6, anges att den deklarationsskyldige måste redovisa alla de uppgifter som skattemyndigheten behöver för att fatta riktiga beslut enligt den materiella skattelagstiftningen och bestämmelserna om pensionsgrundande inkomst. För att en riktig taxe- ring skall kunna ske och därefter ett korrekt beskattningsbeslut skall kunna fattas, måste skattemyndigheten få kännedom om alla förhållanden som är av betydelse för taxeringen. Uppgiftsskyldigheten är ytterst beroende av den materiella skattelagstiftningen. Den skattskyldige måste kunna styrka kostnader som han drar av, för att det objektivt sett skall kunna fastställas att han har rätt till avdrag för kostnaderna. Likaså måste han upplysa om intäkter som han anser vara skattefria men där det finns utrymme för olika uppfattningar i frågan. Uppgiftsskyldigheten enligt punkt 6 kan ha avgörande betydelse när det gäller att bedöma om den skattskyldige har lämnat sådan oriktig uppgift som kan medföra eftertaxering enligt 4 kap. och skattetillägg enligt 5 kap. taxeringslagen (1990:324). Bestämmelsen motsvarar 2 kap. 3 § den gamla lagen. Lagrådet har påpekat att bestämmelsen i den gamla lagen är formulerad på en mindre förpliktande sätt. Vad Lagrådet åsyftar är att det i den gamla lagen sägs att var och en bör, utöver vad som framgår av deklarationsformulären, meddela de ytterligare upplysningar som kan vara av betydelse för egen taxering. Lagrådet anser att en sådan mjukare formulering synes ha goda skäl för sig, eftersom det kan vara svårt för den skattskyldige att avgöra vilka uppgifter som skattemyndigheten anser sig behöva och det i många fall knappast ens låter sig på ett säkert sätt avgöra om en viss uppgift är behövlig eller inte. Lagrådet anför vidare att en felbedömning i en sådan fråga skulle föranleda inte bara eftertaxering utan också skattetillägg i många fall måste te sig otillfredsställande. Lagrådet förordar att punkten tas bort och att det i stället tillfogas ett nytt andra stycke som innehåller en bestämmelse om ytterligare uppgifter som den skatteskyldige bör lämna. Bestämmelsen i den gamla lagen är till sin ordalydelse formulerad på ett mindre förpliktande sätt än den nu föreslagna. Den skattskyldige anses dock ha lämnat en oriktig uppgift i de fall han har underlåtit att lämna någon uppgift som behövs för att fatta t.ex. ett korrekt taxeringsbeslut. Konsekvenserna för den skattskyldige kan vara att eftertaxering sker eller att skattetillägg påförs. Det krävs inte att den oriktiga uppgiften har lämnats med uppsåt eller av oaktsamhet. I praktiken innebär det att den skattskyldige för att undgå t.ex. skattetillägg måste lämna alla uppgifter. Regeringen anser därför att bestämmelsen om vad en självdeklaration skall innehålla bör vara formulerad så att det framgår att den skattskyldige skall lämna alla uppgifter som behövs för att fatta riktiga beslut. I 2 kap. 16 § andra stycket den gamla lagen finns en skyldighet för delägare i handelsbolag att lämna de uppgifter som behövs för att beräkna den justerade anskaffningsutgiften för andelen i bolaget. Den uppgiften behövs vid den löpande taxeringen för att göra räntefördelning enligt 33 kap. inkomstskattelagen. I 2 kap. 19 § fjärde stycket den gamla lagen finns dessutom en skyldighet att lämna uppgift om fördelningsunderlag (kapitalunderlag enligt inkomstskattelagen) för räntefördelning. Skyldigheten att lämna sådana uppgifter är inte längre särskilt reglerad utan följer av att den skattskyldige enligt punkt 6 skall lämna alla uppgifter som skattemyndigheten behöver för att fatta riktiga taxerings- och beskattningsbeslut samt beslut om pensionsgrundande inkomst. 2 § I paragrafen regleras när föräldrar skall deklarera barnens förmögenhet. Ett barn vars skattepliktiga förmögenhet överstiger fri- beloppet är självt deklarationsskyldigt för förmögenheten enligt 2 kap. 2 § 4. Skall barnet inte lämna egen självdeklaration, skall barnets tillgångar och skulder räknas in i föräldrarnas skattepliktiga för- mögenheter (se 21 § lagen [1997:323] om statlig förmögenhetsskatt). Bestämmelsen motsvarar 2 kap. 10 § tredje stycket den gamla lagen. Med anledning av Lagrådets påpekande om deklarationsskyldigheten vid sambeskattning och utformningen av 2 kap. 3 § har i förtydligande syfte ett tillägg gjorts om att det är tillräckligt att en av föräldrarna redovisar barnets förmögenhet om barnet inte skall lämna egen självdeklaration. 3 § Den som har fått en förtryckt deklarationsblankett är skyldig att göra de ändringar och de tillägg som behövs för att uppgifterna i deklarationen skall bli korrekta. Den som underlåter att korrigera felaktigheter och göra nödvändiga kompletteringar kan påföras skattetillägg enligt 5 kap. taxeringslagen (1990:324) och om det görs uppsåtligen eller av grov oaktsamhet dömas för brott enligt skattebrottslagen (1971:69). Motsvarande bestämmelse finns i 2 kap. 12 § den gamla lagen. I förhållande till lagrådremissen har i förtydligande syfte lagts till att det skall vara en sådan förtryckt blankett som avses i 4 kap. 2 §. 4 § Har ersättning för utgifter som avses i 12 kap. 2 § inkomstskattelagen (1999:1229) getts ut och behöver skatteavdrag inte göras enligt bestämmelserna i 8 kap. 19 eller 20 § skattebetalningslagen (1997:483) skall värdet av ersättningen inte anges i kontrolluppgiften, se 6 kap. 9 §. Det skall där endast anges att sådan ersättning har utgetts. En så kallad tyst kvittning sker i deklarationen så att ersättning som motsvarar schablonbeloppet och däremot svarande avdrag inte behöver redovisas. Redovisningen avses bli kontrollerad genom revisioner hos arbetsgivaren i stället för genom kontroll av arbetstagarens deklaration (prop. 1990/91:5 s. 96 och 97). Det är ersättning för utgifter, t.ex. vid tjänsteresor, som avses. Om avdrag görs för ökade levnadskostnader skall dock ersättningen redovisas. Det kan bli aktuellt om den faktiska kostnadsökningen varit högre än erhållen ersättning. Bestämmelsen har sin motsvarighet i 2 kap. 14 § första stycket den gamla lagen. 5 § Av första stycket framgår att den som har intäkter i inkomstslaget näringsverksamhet skall för varje verksamhet lämna de uppgifter som behövs för den egna taxeringen. Detta gäller oavsett om verksamheten bedrivs som enskild näringsverksamhet eller genom en juridisk person. I de fallen makar tillsammans deltar i verksamheten är det tillräckligt att en av makarna lämnar uppgifterna, se 9 § första stycket. Om verksamheten bedrivs genom ett svenskt handelsbolag framgår det av 18 § och av 5 kap. 2 § att det är handelsbolaget som skall lämna uppgifterna till ledning för delägarnas taxeringar. Det som gäller för svenska handelsbolag gäller även för europeiska ekonomiska intressegrupperingar. I lagrådsremissen föreslogs att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer närmare skulle föreskriva vilka uppgifter som Lagrådet har anfört att nuvarande mera specifika lagreglering av uppgiftsskyldigheten är en säkrare grund för verkställighetsföreskrifter än den som det remitterade förslaget innehåller. Lagrådet förordar att bestämmelsen i 2 kap. 19 § den gamla lagen med eventuellt behövliga justeringar förs över till den nya lagen. Regeringen föreslår därför att det i ett andra stycke närmare preciseras vilken typ av uppgifter som avses. Det är huvudsakligen sådana uppgifter som avses i 2 kap. 19 den gamla lagen. Bestämmelsen har dock anpassats till inkomstskattelagens (1999:1229) terminologi. Den uppräkning av uppgifter som görs i andra stycket är en exemplifiering av vilka uppgifter som kan komma i fråga. Det kan finnas ett behov av att för vissa branscher eller vissa typer av verksamheter bättre anpassa uppgiftslämnandet. Av tredje stycket framgår det därför att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer föreskriver vilka uppgifter som skall lämnas för varje näringsverksamhet. Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Uppgiftsskyldigheten infördes i samband med skattereformen för att ge skattemyndigheterna underlag för urval av företag som bör bli föremål för en djupare granskning (se prop. 1990/91:5).