prop · GO038 · 2001-01-01 00:00:00 — Enligt regeringens uppfattning är det lämpligt att ange att syftet med socialavgifterna är att finansiera systemen för social trygghet. 6.2.2 Arbetsgivare och arbetstagare förslag: Uttrycken arbetsgivare respektive arbetstagare slo- pas som rättsliga begrepp när det gäller skyldigheten att betala social- avgifter. Skyldigheten att betala arbetsgivaravgifter knyts till den som utger avgiftspliktig ersättning. Utredningen föreslår att med arbetsgivare skall avses den som betalar ut ersättning för vilken han är skyldig att betala arbetsgivaravgifter. Med arbetstagare skall enligt utredningen avses den som tar emot ersättning för vilken någon annan är skyldig att betala arbetsgivaravgifter. Remissinstanserna: LO anser att utredningens definition av arbets- givare är rimlig för att uppnå tydlighet. Övriga remissinstanser har inte haft några synpunkter i denna fråga. Skälen för regeringens förslag: Vad som avses med arbetsgivare är av central betydelse vid tillämpningen av nuvarande . Skyldigheten att betala arbetsgivaravgifter är knuten till den som är arbetsgivare. Det är vad en arbetsgivare ger ut i lön m.m. som skall läggas till grund för be- räkning av avgifterna. Vid tillämpningen av såväl som AFL och LIP gäller ett utvidgat arbetsgivarbegrepp. I avgiftssammanhang gäller att den som utger sådan ersättning som enligt bestämmelserna i 3 kap. 2 § andra stycket AFL eller 2 kap. 11 eller 12 § LIP är att hänföra till inkomst av anställning anses som arbetsgivare och den som mottar ersättningen anses som arbetstagare. Detta gäller även om ett anställningsförhållande inte föreligger. Som inkomst av anställning räknas framför allt ersättning för arbete som uppgår till (3 kap. 2 § andra stycket AFL). Utgångspunkten är alltså att alla som betalar ut ersättning för arbete som uppgår till till en viss person anses som arbetsgivare. Det gäller oberoende av hur avtalsförhållandet ser ut mellan den som utger ersättningen och den som utför arbetet. Den som utger ersättning för arbete är alltså skyldig att betala arbets- givaravgifter på lön eller annan ersättning, om ersättningen överstiger ett visst minsta belopp. Skyldigheten att betala arbetsgivaravgifter gäller därmed för betydligt fler än bara arbetsgivare i den betydelse uttrycket har både inom andra rättsområden och i dagligt tal. Denna flertydiga betydelse av uttrycket arbetsgivare har utredningen försökt komma till rätta med och har därför föreslagit att arbetsgivare skall användas som ett uttryck med särskild betydelse vid tillämpning av socialavgiftslagen. Med arbetsgivare skall enligt utredningen avses den som betalar ut ersättning för vilken han är skyldig att betala arbetsgivar- avgifter. Arbetsgivaravgifter skall, enligt den föreslagna huvudregeln, betalas på skattepliktig ersättning för arbete i till en fysisk person som inte har en F-skattsedel. Den som ger ut sådan ersättning skall såle- des enligt utredningsförslaget anses som arbetsgivare. Utredningens förslag till definition av arbetsgivare kan jämföras med den som gäller enligt skattebetalningslagen. I den lagen (1 kap. 6 §) anses som arbetsgivare den som betalar ut ersättning för arbete. Samma defini- tion skulle kunna användas i socialavgiftslagen, eftersom den i princip motsvarar det utvidgade arbetsgivarbegrepp som gäller . Emellertid har arbetsgivare, som nämnts ovan, en mer inskränkt betydelse inom andra rättsområden. Även i dagligt tal har uttrycket en snävare betydelse. Regeringen menar därför att en särskild betydelse av uttrycket arbets- givare bör införas i socialavgiftslagen bara om det finns en påtaglig lag- teknisk fördel med det. I utredningens förslag till socialavgiftslag används uttrycket arbets- givare i ett tiotal paragrafer. Det är emellertid möjligt att i dessa utesluta uttrycket arbetsgivare eller att ersätta det med den som utger ersättning , utan att bestämmelsernas sakliga innehåll ändras. Inte heller medför det att lagtexten blir mer tungläst eller att bestämmelserna förlorar i stringens. Uttrycket arbetsgivare bör därför inte användas som ett särskilt begrepp i avgiftssammanhang. Avgiftsskyldigheten för arbetsgivaravgifter bör i stället kopplas ihop med den som utger avgiftspliktig ersättning. Vad som avses med avgiftspliktig ersättning behandlas i avsnitt 6.2.3. Utredningen har också föreslagit att uttrycket arbetstagare skall ha en särskild betydelse vid tillämpningen av socialavgiftslagen. Med arbetsta- gare skall enligt utredningen avses den som tar emot ersättning för vilken någon annan är skyldig att betala arbetsgivaravgifter. I skattebetalnings- lagen anses som arbetstagare den som tar emot ersättning för arbete. Även denna definition skulle kunna användas i socialavgiftslagen. Enligt regeringens mening uppnås dock inga lagtekniska fördelar med att an- vända begreppet arbetstagare för att peka ut någon som tar emot ersätt- ning för arbete, vilket är den principiella betydelse uttrycket har i nuva- rande lagstiftning. Inte heller arbetstagare bör därför användas som ett särskilt begrepp i socialavgiftslagen. 6.2.3 Avgiftspliktigt och avgiftsfritt Regeringens förslag: Uttrycken avgiftspliktig ersättning och av- giftspliktig inkomst införs som uttryck för ersättning respektive inkomst som är av den arten att socialavgifter skall betalas på dem. Ersättning och inkomst som socialavgifter inte skall betalas på benämns avgiftsfri ersätt- ning respektive avgiftsfri inkomst. Utredningen föreslår inget särskilt uttryck för ersättning respektive inkomst som socialavgifter skall betalas på. Om avgifter inte skall betalas på en ersättning eller inkomst föreslås att dessa undantas från avgifts- underlaget eller från avgiftsskyldigheten. Remissinstanserna har inte yttrat sig i denna fråga. Skälen för regeringens förslag: Underlaget för beräkning av arbets- givaravgifter är enligt 2 kap. 3 § första stycket summan av vad ar- betsgivaren har utgett som lön i pengar eller annan ersättning för utfört arbete eller eljest för tjänsten, dock inte pension, eller andra skattepliktiga förmåner. I andra stycket omnämns ersättningar som lik- ställs med lön, bl.a. garantibelopp enligt lönegarantilagen (1992:479). I nästföljande paragraf finns en uppräkning av ersättningar som man skall bortse från vid bestämmande av avgiftsunderlaget. Egenavgifterna skall beräknas på ett avgiftsunderlag som består av in- komst av annat förvärvsarbete enligt vissa bestämmelser i och LIP (3 kap. 1 och 4 §§ ). Vid bestämmande av avgiftsunderlaget skall bortses från vissa inkomster. Vid beräkning av inkomst av annat för- värvsarbete skall ett flertal ersättningar inte medräknas, i första hand så- dan ersättning eller inkomst som skall anses utgöra inkomst av anställ- ning. Motsvarande gäller vid beräkning av inkomst av anställning. Detta följer inte direkt av bestämmelserna i utan av bestämmelser i och LIP. Att avgöra om en ersättning eller inkomst utgör inkomst av anställning eller annat förvärvsarbete ingår som ett led i att bestämma avgiftsunder- laget enligt nuvarande ordning. Metoden att bestämma underlaget för socialavgifterna är således indirekt utformad och dessutom onödigt komplicerad. I en socialavgiftslag som är fristående från AFL och LIP bör man i stället använda en direkt metod med särskilda benämningar på ersättningar eller inkomster som skall ingå eller inte ingå i avgiftsunder- laget. Regeringens uppfattning är att det skulle vara klargörande i av- giftssammanhang om ersättningar för vilka arbetsgivaravgifter skall be- talas, dvs. i första hand lön, arvode etc. benämns som avgiftspliktig er- sättning. Inkomster för vilka egenavgifter skall betalas bör benämnas som avgiftspliktig inkomst. Om arbetsgivaravgifter eller egenavgifter inte skall betalas bör ersättningen respektive inkomsten i konsekvens härmed benämnas som avgiftsfri. Bestämmelsernas innebörd blir enligt regeringens mening tydligare än om ersättningar och inkomster kan uttryckas som avgiftspliktiga re- spektive avgiftsfria. 6.2.4 Skattsedelns betydelse Regeringens förslag: Nuvarande koppling mellan skyldigheten att betala egenavgifter och F-skattsedel slopas. Om mottagaren av en ersättning har en F-skattsedel skall detta i stället endast innebära att arbetsgivaravgifter inte skall betalas på ersättningen. Utredningen föreslår att egenavgifter skall betalas av en fysisk person som tar emot skattepliktig ersättning för arbete om han har en F-skatt- sedel när ersättningen bestäms eller när den betalas ut. Remissinstanserna har inte yttrat sig i frågan. Skälen för regeringens förslag: Vid bestämmande av underlaget för arbetsgivaravgifter skall det bortses från ersättning som enligt bestäm- melserna i 3 kap. 2 a § AFL skall anses som inkomst av annat förvärvs- arbete. Som inkomst av annat förvärvsarbete räknas bl.a. ersättning för arbete till mottagare som har en F-skattsedel antingen när ersättningen bestäms eller när den betalas ut. Om F-skattsedeln är förenad med villkor enligt 4 kap. 9 § skattebetalningslagen räknas ersättningen som inkomst av annat förvärvsarbete bara om F-skattsedeln skriftligen åberopas. Om mottagaren av en ersättning för arbete har en F-skattsedel befrias alltså den som utger ersättningen från skyldigheten att betala arbetsgivar- avgifter. F-skattsedeln har motsvarande betydelse i fråga om skyldigheten att göra skatteavdrag på en ersättning, vilket framgår av 5 kap. 5 § skattebetalningslagen. En F-skattsedel skall normalt utfärdas för den som uppger sig bedriva eller har för avsikt att bedriva näringsverksamhet. Egenavgifter skall enligt 1 kap. 2 § betalas av den som har in- komst av annat förvärvsarbete. Som nämnts ovan anses den som har en F-skattsedel och mottar en ersättning för arbete ha inkomst av annat för- värvsarbete. Dessutom räknas som inkomst av annat förvärvsarbete framför allt inkomst av aktiv näringsverksamhet eller annan självständigt bedriven verksamhet. Ett kännetecknande drag för sådan verksamhet är att intäkterna i verksamheten oftast är förenade med kostnader av olika slag. Till grund för beräkning av inkomst av annat förvärvsarbete ett visst år skall läggas den försäkrades taxering till statlig inkomstskatt . Det innebär att underlaget för beräkning av egenavgifter är beroende av det skattemässiga resultatet av verksamheten, vilket innefattar att kostnader i verksamheten beaktas. Överstiger kostnaderna intäkterna i verksamheten finns inget underlag att beräkna egenavgifter på. Om t.ex. en person som har F-skattsedel mottar en ersättning för arbete i sin näringsverksamhet är han skyldig att betala egenavgifter endast om verksamheten ger ett överskott. Uppkommer inget överskott skall inte heller egenavgifter betalas. Sammanfattningsvis innebär detta att F-skattsedeln i princip inte har någon avgörande betydelse för skyldigheten av betala egenavgifter. F- skattsedelns funktion är i första hand i stället att klargöra när en utgivare av en ersättning för arbete skall betala arbetsgivaravgifter på ersätt- ningen. Utredningens förslag att ett innehav av F-skattsedel skall kopplas samman med skyldigheten att betala egenavgifter bör därför inte genom- föras. I stället bör i den nya socialavgiftslagen skyldigheten att betala egenavgifter kopplas samman med vissa slag av inkomster enligt inkomstskattelagen. Denna fråga behandlas utförligare i nästföljande avsnitt. 6.3 Egenavgifter Regeringens förslag: Skyldigheten att betala egenavgifter knyts till den som har avgiftspliktig inkomst. Avgiftspliktig inkomst för egenavgifter skall utgöras av vissa särskilt angivna inkomster enligt inkomstskatte- lagen. Samtliga egenavgifter skall beräknas på ett och samma underlag. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utred- ningen föreslår att skyldigheten att betala egenavgifter kopplas samman med den som tar emot skattepliktig ersättning för arbete i i vissa särskilt angivna situationer. Remissinstanserna har inte yttrat sig i frågan. Skälen för regeringens förslag: Underlaget för socialavgifter i form av egenavgifter bestäms slutligt i samband med inkomsttaxeringen och till grund för detta ligger de vid taxeringen till statlig inkomstskatt be- stämda inkomsterna. Egenavgifterna beräknas och debiteras i samband med beräkning och debitering av den slutliga skatten. Vid utformningen av en ny socialavgiftslag är det därför naturligt att knyta skyldigheten att betala egenavgifter till den som har en viss inkomst enligt inkomstskatte- lagen. De inkomster för vilka egenavgifter skall betalas utgörs av antingen inkomst av aktiv näringsverksamhet eller av vissa inkomster av tjänst, t.ex. annan självständigt bedriven verksamhet än näringsverksamhet eller i vissa fall. Någon materiell skillnad i förhållande till nuvarande regler är det inte fråga om. Inkomster som ingår i näringsverksamheten eller tjänsteinkomsten men som avgifter inte skall betalas på benämns som avgiftsfri inkomst. Ett exempel på sådan inkomst är sjukpenning i näringsverksamhet. Egenavgifter beräknas på två olika avgiftsunderlag. Underlaget för efterlevandepensionsavgift och ålderspensionsavgift skall grunda sig på sådan inkomst av annat förvärvsarbete som utgör pensionsgrundande inkomst enligt 2 kap. 6 § LIP. Underlaget för övriga avgifter skall grunda sig på sådan inkomst av annat förvärvsarbete som utgör sjukpenning- grundande inkomst enligt 3 kap. 2 eller 2 a § AFL. Det föreligger endast ett fåtal skillnader mellan inkomstbegreppen varav en har betydelse i avgiftssammanhang. Skillnaden är att inkomst från en näringsverksamhet bedriven utomlands skall anses utgöra in- komst av annat förvärvsarbete vid beräkning av sjukpenninggrundande inkomst men inte vid beräkning av pensionsgrundande inkomst. Det in- nebär att pensionsanknutna avgifter inte betalas på sådan inkomst. Övriga avgifter skall dock betalas. Det krav på arbete i som socialförsäkringslagen ställer för att en person skall omfattas av de arbetsbaserade försäkringarna, bl.a. sjukpenning enligt AFL och in- komstgrundad pension enligt LIP, innebär att samma försäkringsvillkor gäller för försäkringarna. Med hänsyn till detta bör även underlagen för beräkning av egenavgifterna vara desamma. 6.4 Betalningsperioden för arbetsgivaravgifter Regeringens förslag: Betalningsperioden för arbetsgivaravgifter en- ligt socialavgiftslagen skall vara en kalendermånad. Det innebär att arbetsgivaravgifterna skall beräknas och betalas enligt huvudregeln i skattebetalningslagen för redovisning och betalning av avgifterna. Utredningens förslag innebär ingen förändring av den period för vil- ken arbetsgivaravgifter skall beräknas och betalas. Remissinstanserna har inte yttrat sig i frågan. Skälen för regeringens förslag: Arbetsgivaravgifter skall betalas (2 kap. 1 § ) och beräknas på summan av vad arbetsgivaren har utgett i lön etc. (2 kap. 3 § ). Enligt skattebetalningslagen skall arbetsgivaravgifter beräknas för varje redovisningsperiod (9 kap. 1 §). En redovisningsperiod omfattar en kalendermånad. Arbetsgivaravgifter för en redovisningsperiod skall redo- visas i en skattedeklaration nästföljande månad. Avgifterna skall också betalas under den månaden. I praktiken innebär detta att arbetsgivaravgifter i de allra flesta fall be- räknas, debiteras och betalas per kalendermånad. Den beräkning och be- talning av avgifterna som skall göras enligt skattebetalningslagen är slut- lig och inte enbart preliminär. Både systematiska och pedagogiska skäl talar för att betalningsperioden för arbetsgivaravgifter enligt social- avgiftslagen bör vara densamma som i skattebetalningslagen. Arbets- givaravgifter bör därför betalas och beräknas per kalendermånad i stället . Arbetsgivaravgifterna bör således i fortsättningen beräknas på ett underlag som utgörs av summan av den avgiftspliktiga ersättning som har utgetts under en kalendermånad. Arbetsgivaravgifter skall i vissa fall betalas på en ersättning endast om den sammanlagt överstiger ett visst belopp. Det gäller t.ex. en idrottsförenings ersättning till idrottsutövare. På en sådan ersättning skall arbetsgivaravgifter betalas om ersättningen uppgår till eller överstiger ett halvt prisbasbelopp (för ). Betalas ersättningen ut successivt med ett lägre belopp under två eller så att avgiftsskyldigheten inträder först vid en senare utbetalning skall arbetsgivaravgifter beräknas på hela det ackumulerade beloppet för den senare utbetalningen. I den upphävda lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare () fanns en uttrycklig bestämmelse (4 § andra stycket) om att när avgiftsskyldighet hade inträtt för en arbetstagares lön skulle redovisningen omfatta också den lön som utbetalats till arbetstagaren tidigare . Någon motsvarande bestämmelse ansågs inte nödvändig i skattebetalningslagen. I och med att arbetsgivaravgifterna skall beräknas och betalas per kalendermånad behövs emellertid i socialavgiftslagen en bestämmelse motsvarande den som fanns i USAL. Den föreslagna bestämmelsen bör dock inte vara tillämplig i fråga om ersättningar som ges ut av privatpersoner. För dessa ersättningar föreslås en annan lösning när det gäller beloppsgränsen i avsnitt 6.6. En övergång från att beräkna och betala arbetsgivaravgifterna till att göra detta per kalendermånad har praktisk betydelse i endast några speciella fall. Det avser situationer där skattemyndigheterna beslutat att arbetsgivaravgifterna får redovisas på något annat sätt eller vid någon annan tidpunkt än vad som följer av de normala reglerna (10 kap. 12 § skattebetalningslagen). Sådan dispens kan lämnas för arbetsgivare som är bosatt utomlands eller för utländsk juridisk person som saknar fast drift- ställe i . Enligt nuvarande regler har dispensen kunnat innebära att arbetsgivaravgifter redovisas . I och med att avgifterna beräknas per kalendermånad kan en dispens inte fortsättningsvis ha denna innebörd. En dispens bör i stället innebära att redovisningen av arbetsgivaravgifterna får ske men inte att avgifterna skall beräknas på något annat underlag än vad som följer av de vanliga reglerna. Även i dispensfallen bör alltså arbetsgivaravgifterna beräknas på summan av den avgiftspliktiga ersättning som har utgetts under respektive kalendermånad. Detta innebär vidare att det avdrag som får göras från arbetsgivar- avgifterna av avgiftsunderlaget, dock högst /mån, fortsättningsvis bör beräknas på det avgiftsunderlag som gäller för re- spektive kalendermånad även i de fall då redovisningen till följd av ett dispensbeslut får avse åt gången. Avdraget kan alltså inte beräknas på ett ackumulerat avgiftsunderlag utan skall beräk- nas för varje kalendermånad för sig. 6.5 Avgiftsskyldigheten i ett internationellt perspektiv Regeringens förslag: Skyldigheten att betala socialavgifter skall gälla för ersättning för eller inkomst av arbete i i den betydelse ut- trycket arbete i har enligt socialförsäkringslagen. Även om det inte är fråga om arbete i skall socialavgifter betalas, om den som utför arbetet omfattas av svensk arbetsbaserad socialförsäkring enligt gemenskapsrätt eller enligt avtal med andra stater. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig till- styrker eller har inget att invända mot utredningens förslag. ställer sig dock tveksam till om utredningens förslag i 5 kap. 4 § social- avgiftslagen, som ger regeringen ett bemyndigande att träffa överens- kommelser med andra stater eller internationella organ om en utsträckt tillämpning av lagen eller om undantag i vissa fall från lagens bestäm- melser, står i överensstämmelse med regeringsformen. Hovrätten påpekar att den föreslagna lagstiftningen tillhör det s.k. obligatoriska lagområdet. och anser att regeln om att avgifter inte skall tas ut för arbete i , om den som utför arbetet inte omfattas av den svenska socialförsäkringen på grund av gemenskapsrätt eller avtal med annan stat, inte framgår med önskvärd tydlighet. Organisationerna menar att denna otydlighet kan åtgärdas ge- nom att det i 2 kap. 1 § i utredningens förslag till socialavgiftslag läggs till som villkor, att den fysiska personen omfattas av svensk lagstiftning om social trygghet. Skälen för regeringens förslag: Den grundläggande principen för den nu gällande skyldigheten att betala socialavgifter är att avgifter skall be- talas på fysiska personers inkomster av arbete, om personen i fråga är försäkrad enligt AFL, LIP eller lagen (1976:380) om arbetsskade- försäkring, LAF. Principen framgår beträffande arbetsgivaravgifter av 2 kap. 5 § och i fråga om egenavgifter av 1 kap. 2 § första stycket och 3 kap. 3 § andra stycket samma lag. Socialförsäkringslagen, som träder i kraft , innebär att bestämmelserna om den personkrets som är försäkrad enligt de trygg- hetssystem som utgör socialförsäkringen, bl.a. systemen enligt AFL, LIP och LAF, samlas i den lagen. De bestämmelser om försäkringstillhörighet som är avgörande för skyldigheten att betala socialavgifter kommer därmed att upphöra när socialförsäkringslagen träder i kraft. Socialförsäkringen är enligt socialförsäkringslagen indelad i en bosätt- ningsbaserad försäkring som avser garantibelopp och bidrag och en arbetsbaserad försäkring som avser inkomstförlust. Det enda försäk- ringsvillkoret för att en person skall omfattas av den arbetsbaserade för- säkringen är att han arbetar i . Med arbete i avses enligt huvudregeln förvärvsarbete i verksamhet i (2 kap. 7 § social- försäkringslagen). För personer som bedriver näringsverksamhet gäller att verksamhet hänförlig till ett fast driftsställe i skall anses be- driven här i landet. Vissa speciella regler om vad som anses som arbete i gäller vidare för sjömän, för personer som är utsända att arbeta i ett annat land och för diplomater m.fl. (2 kap. 8 10 §§ socialförsäkrings- lagen). Den arbetsbaserade försäkringen utgörs av bl.a. sjukpenning, föräldra- penning över garantinivå, tilläggspension i form av förtidspension och efterlevandepension, allt enligt AFL. Den arbetsbaserade försäkringen består också av arbetsskadeförsäkringen och den inkomstgrundade ålderspensionen. För anställda gäller den arbetsbaserade försäkringen från och med första anställningsdagen. För andra än anställda gäller försäkringen från och med den första arbetsdagen. I fråga om pensioner och skadeersätt- ningar skall försäkringen gälla när rätten till en förmån enligt de bestäm- melser som reglerar dessa förmåner kan härledas till ett arbete i . Det innebär t.ex. att om en person blivit utsatt för skadlig inverkan i sitt arbete i , men arbetsskadan visar sig först efter det att arbetet i har upphört, kan han få ersättning från arbetsskadeförsäkringen även om han vid det tillfället inte arbetar i . Socialavgifter betalas som nämnts ovan på fysiska personers arbetsin- komster. Den arbetsbaserade försäkringen enligt socialförsäkringslagen är en försäkring avseende inkomstförlust. Regeringen anser, i likhet med flertalet remissinstanser, att sambandet mellan socialförsäkringstillhörig- het och skyldigheten att betala socialavgifter bör förstärkas och bli tydli- gare än . I den nya socialavgiftslagen bör därför skyldigheten att betala socialavgifter anknytas till sådant arbete som medför att man om- fattas av den arbetsbaserade försäkringen enligt socialförsäkringslagen. Utredningen har föreslagit att sambandet mellan den arbetsbaserade försäkringen och avgiftsskyldigheten skall komma till uttryck genom att avgiftsskyldigheten skall gälla om ersättningen eller inkomsten grundar sig på arbete i . Med arbete i skall enligt utredningens förslag avses detsamma som enligt vissa paragrafer i socialförsäkrings- lagen. Utredningens bedömning är att avgiftsskyldigheten bör kopplas sam- man med arbete i i den betydelse det uttrycket har enligt social- försäkringslagen. En annan lagteknisk lösning skulle dock kunna vara att knyta avgiftsskyldigheten direkt till att personen omfattas av den arbets- baserade försäkringen.