prop · GO0393 · 2001-01-01 00:00:00 — I svensk lagstiftning finns bestämmelser som berör konventionens krav i lagen (1993:440) om privat arbetsförmedling och uthyrning av arbetskraft, personuppgiftslagen (1998:204), lagen (1994:459) om arbetsförmedlingsregister), lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (MBL), arbetsmiljölagen (1977:1160, AML), arbetstidslagen (1982:673), semesterlagen (1977:480), lagen (1999:130) om åtgärder mot etnisk diskriminering i arbetslivet, lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder, lagen (1991:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell läggning, jämställdhetslagen (1991:433), lagen (1991:1047) om sjuklön, lagen (1962:381) om allmän försäkring, lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring, lönegarantilagen (1992:497) och föräldraledighetslagen (1995:584). AMS har ifrågasatt om inte artikel 3 kan innebära ett ratifikationshinder eftersom det i saknas licens- eller certifieringssystem. Artikel 3.1 innebär dock endast att de privata arbetsförmedlingarnas ställning skall regleras i den nationella rättsordningen efter sedvanligt samråd med arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer. En sådan reglering finns bl.a. i arbetsförmedlingslagen (1993:440). Artikel 3.2 bör enligt utskottsrapporten (16) inte tolkas så att ett obligatoriskt licens- eller certifieringssystem behöver införas. Syftet med bestämmelsen var att komma åt verksamheter i länder där det inte finns tillfredsställande rättslig eller facklig kontroll över verksamheten. I länder där verksamheten fungerar väl och där de privata arbetsförmedlingarna är tillräckligt reglerade, t.ex. genom "company law", bolagsrätten, skulle det inte finnas krav att införa ny lagstiftning enbart för de privata arbetsförmedlingarna. Regeringen noterar i detta sammanhang att SPUR som arbetar med en frivillig branschauktorisation i och för sig inte invänder emot något slags licensieringssystem eller auktorisationssystem för bemanningsföretag, eftersom det kan underlätta för företag som arbetar enligt det etablerade regelverket och förhindra osund näringsverksamhet. SPUR motsätter sig dock införandet av strikta och rigida licens-, registrerings- eller certifieringsprocedurer som skulle medföra en betungande börda på en bra företagsverksamhet och kanske medföra hinder för etableringar och expansioner. SPUR arbetar med strikta men öppna medlemsregler, etiska regler och information/utbildning som syftar till en god "bemanningsföretagarsed". Ett fristående etiskt råd övervakar och kan vidta åtgärder i sista instans. SPUR:s ändamål har fastställts i Stadgar och Etiska regler . I anslutning till artikel 5 ifrågasätter bl.a. om fullt ut uppfyller konventionens krav på garantier att privata arbetsförmedlingar behandlar arbetstagare utan diskriminering på grund av t.ex. ras och kön, eftersom de svenska diskrimineringslagarna gäller enbart förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare/arbetssökande. bestämmelse om olaga diskriminering (16 kap. 9 §) torde i och för sig kunna tillämpas på privata arbetsförmedlingar. Bestämmelsen omfattar dock endast diskrimineringsgrunderna ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse och homosexuell läggning. Härutöver finns inte någon lagregel som förbjuder privata arbetsförmedlare och andra mellanmän att diskriminera (dvs. fall som omfattas av artikel 1.1 a). menar att det finns skäl att överväga en utvidgning av diskrimineringslagarnas tillämpningsområde till att omfatta privata arbetsförmedlare. finner inte detta vara en lösning som motsvarar artikelns krav beträffande samtliga diskrimineringsgrunder och påpekar att har ratificerat konventionen (nr 111) om diskriminering (anställning och yrkesutövning) som i sin artikel 1.1 a upptar samma sju diskrimineringsgrunder. Flera remissinstanser påpekar i anslutning till artikel 10 att någon i lag föreskriven instans som tillsammans med parterna på arbetsmarknaden har till uppgift att undersöka klagomål, otillbörligt utnyttjande och bedrägligt handlande i samband med privata arbetsförmedlingars/uthyrningsföretags verksamhet inte finns i . konstaterar att när det gäller bedrägerier finns tillräckligt skydd i allmänna bestämmelser men i övrigt finns ingen reglering. Flera remissinstanser påpekar i anslutning till artikel 11 att för samtliga uppräknade rättigheter - med ett undantag - finns författningsreglering. Undantaget är kravet på minimilön, som i inte regleras via lag utan via överenskommelser mellan parterna på arbetsmarknaden. erinrar om att enligt konventionens artikel 14 kan den tillämpas bl.a. genom kollektivavtal. SAF hävdar dock att för att skall kunna uppfylla konventionens krav i artikel 11 krävs ett ingripande från statsmakternas sida i så måtto att skydd för minimilöner lagfästs, något som skulle strida mot en grundlägande princip på svensk arbetsmarknad. Artikel 13 handlar om samarbete mellan offentlig och privat arbetsförmedling. Av utskottsrapporten framgår att syftet med bestämmelsen inte skulle vara att tvinga fram samarbete eller kräva att medlemsstaterna lagstiftar om samarbete. Medlemsstaterna skall skapa, fastställa och regelbundet se över förutsättningar för samarbete men kan inte åläggas att se till att det kommer till stånd. AMS har i sitt remissvar informerat om pågående arbete inom AMV. Den rapport som aviseras föreligger numera: Arbetsförmedlingens förhållande till bemanningsföretag; Rapport från arbetsgruppen Privab; . Artikel 13.3 och 4 förutsätter en instans som har till uppgift att utöva tillsyn över de privata arbetsförmedlingarna/uthyrningsföretagen. Eftersom det saknas en "behörig myndighet" i torde det ankomma på medlemsstaten själv, således regeringen, att se till att information inhämtas och sprids. I arbetsmarknadsutskottets betänkande1999/2000:AU1 har utskottet uttalat att verksamheten i uthyrningsföretag väcker en rad frågor. har (rskr. 1999/2000:84) bifallit utskottets hemställan om en förutsättningslös översyn av verksamheten där de anställdas situation och de problem som kan vara förknippade med en anställning i ett personaluthyrningsföretag skall stå i fokus. Regeringen har fört en dialog med berörda parter på arbetsmarknaden angående formen för och inriktningen av en sådan översyn. Som ett led i genomförandet av Europeiska unionens stadga om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter presenterade tre olika förslag till direktiv om atypiskt arbete. De branschöverskridande organisationerna på europanivå, för europeiska arbetsgivarföreningar och industriförbund (UNICE), Europeiskt centrum för offentliga affärsverk och företag (CEEP) och Europeiska fackliga samorganisationen (EFS), meddelade att de avsåg att inleda förhandlingar på området. Förhandlingarna har på två områden lett till att avtal träffats, om deltidsarbete och visstidsarbete. Avtalen har överlämnats till kommissionen med begäran att de skulle genomföras genom ett rådsbeslut i enlighet med avtalet om socialpolitik. har antagit båda avtalen som direktiv1. Organisationerna på europanivå har härefter inlett förhandlingar vad gäller personaluthyrningsföretag. Dessa förhandlingar är ännu inte slutförda. Mot bakgrund av pågående översyn och det pågående förhandlingsarbetet på europanivå avser regeringen att återkomma till frågan om tillträde till konventionen nr 181. 4 Rekommendationen (nr 189) om nya arbetstillfällen i små och medelstora företag 4.1 har vid ett flertal tillfällen behandlat frågor som särskilt rör små och medelstora företag. antog konferensen en resolution om dessa företags betydelse för den ekonomiska utvecklingen och som skapare av nya arbetstillfällen, med tyngdpunkt på förhållandena i utvecklingsländer. En mer utförlig diskussion ägde rum under arbetskonferensen , då en resolution om främjande av små och medelstora företag antogs. konferens antog en resolution om främjande av egenföretagande. Små och medelstora företags betydelse för skapandet av sysselsättning har även stått på dagordningen för av anordnade regionala konferenser, framför allt i . Vid FN:s sociala toppmöte i enades världens ledare om att främja målet full sysselsättning som högsta prioritet för den globala ekonomiska och sociala politiken. I mötets rapport "anmodas , som på grund av sitt mandat, sin trepartsstruktur och sakkunskap har en särskild roll att spela inom området för sysselsättning och social utveckling, att bidra till genomförandet av handlingsprogrammet". I programmet anförs som ett mål att avlägsna de hinder som små och medelstora företag möter och lindra bestämmelser som avskräcker privata initiativ. biståndsprogram Start Your Business och Improve Your Business, vars ursprung varit SAF:s material "Se om ditt företag", omfattar bl. a. utbildning i att kostnadsberäkna och prissätta produkter samt att öka företagens försäljningsvolym och lönsamhet etc. Programmet används i mer än sextio länder och har översatts till ca 30 språk. Enligt en utvärdering gjord av Sida tenderar företag som deltagit i programmet att ha högre tillväxttakt än andra jämförbara småföretag inom industrisektorn. Sida har varit den största bidragsgivaren till programmet . Genom att sätta upp ämnet Sysselsättning i små och medelstora företag på Internationella arbetskonferensens dagordning har velat bidra till diskussionen och sprida kunskap om och förståelse för småföretagens villkor. I den av utarbetade bakgrundsrapporten konstaterades att små och medelstora företag svarar för av de nya jobben runt om i världen . Under konferensdiskussionen framkom att en rekommendation i ämnet skulle kunna ge värdefull vägledning för många länder i deras strävanden att skapa en företagsvänlig miljö och en väl fungerande arbetsmarknad och att en rekommendation även skulle ha betydelse som referens för i samband med de s.k. multidisciplinära teamens rådgivningsverksamhet och annat tekniskt biståndssamarbete inom ramen för fältverksamhet. 4.2 Rekommendationens huvudsakliga innehåll I rekommendationen konstateras sammanfattningsvis att små och medelstora företag är av stor betydelse för alla länders ekonomier. Varje medlemsstat bör stötta de små och medelstora företagen för att därmed främja nya arbetstillfällen. bör vederbörlig hänsyn tas till arbetstagares rätt till trygga och utvecklande arbeten. Dokumentet innehåller förutom en inledning rekommendationer i sex avsnitt om definitioner, politiska och juridiska ramar, utveckling av företagskultur, utveckling av infrastruktur, arbetsgivar- och arbetstagarorganisationernas roll samt internationellt samarbete. Rekommendationen låter medlemsstaterna definiera små och medelstora företag efter de kriterier som anses lämpliga med hänsyn till nationella förhållanden. För att skapa en gynnsam miljö för tillväxt och utveckling av små och medelstora företag bör medlemsstaterna anta en lämplig skatte-, penning- och arbetsmarknadspolitik samt en icke diskriminerande arbetsmarknadslagstiftning. De bör skapa och stärka en företagskultur som gynnar bl.a. initiativ, företagsetablering, miljömedvetenhet och goda relationer på arbetsmarknaden. Medlemsstaterna bör fästa uppmärksamhet vid att de små och medelstora företagen och deras anställda har tillgång till olika stödtjänster såsom hjälp med att grunda och starta företag samt finansierings-, kredit- och skuldrådgivning, arbetsmiljöutbildning etc. Rekommendationen räknar upp åtgärder som arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna bör överväga för att stödja små och medelstora företag. Internationellt samarbete bör främjas genom insamling och utbyte av information och genom att skapa kontakter mellan nationella och internationella organ. 4.3 Regeringens överväganden Regeringens bedömning: Rekommendationen (nr 189) om nya arbetstillfällen i små och medelstora företag föranleder ingen åtgärd. : Rekommendationen (nr 189) om främjande av små och medelstora företag har remitterats till som i sin tur har inhämtat yttranden från , , (), , , , , , , , , , och Forum för småföretagsforskning. noterar att den föreliggande texten tagits fram i en konstruktiv dialog mellan de tre grupperna i konferensens utskott. Rekommendationen äger tillämpning på små och medelstora företag. I åtskilliga inlägg betonades dock behovet av ett stabilt ekonomiskt klimat och en god infrastruktur för alla företag oavsett storlek samt att det är väsentligt med samma regelsystem för små och stora företag. Under inga förhållanden bör sämre anställningsvillkor och sämre socialt skydd för de anställda i små och medelstora företag accepteras. Med hänvisning till i inledningen uppräknade relevanta konventioner och rekommendationer erinrar kommittén om att äger generell tillämpning. Remissinstanserna: Rekommendationen har bemötts överlag positivt av remissinstanserna. I anslutning till rekommendationens definitionsavsnitt konstaterar SCB att varje land ges relativt stor frihet att definiera begreppen små och medelstora företag med avseende på nationella sociala och ekonomiska förhållanden. Dock bör medlemsländerna se till att man inte avlägsnar sig från allmänt accepterade definitioner för datainsamling och analysändamål. påpekar i detta sammanhang att man inte får glömma att redan definitionen av små och medelstora företag som en enda kategori får analytiska konsekvenser. Alla företag har gemensamma problem och åtaganden, men småföretagen har sina specifika problem medan de medelstora har andra. I vissa branscher och under vissa perioder har utvecklingstrenderna i de två delarna varit klart avvikande. Småföretagen kopplas ofta samman med nyföretagarproblematiken medan de medelstora företagen åtminstone i ofta har stora omställnings- och förnyelseproblem. poängterar vidare att sambandet mellan arbetsrätt och tillväxt inte är klarlagt i den vetenskapliga debatten. Dessa faktorer är nödvändiga att studera i detalj för att avgöra den roll de spelar för innovationsverksamheten, arbetsmarknadens utseende och företagandets villkor. och hävdar att statliga interventioner som direkta bidrag eller förmånliga lån till enskilda företag är direkt skadliga för ekonomin då de ofta snedvrider konkurrensen. LO menar att samhället bör öka stimulansen till små och medelstora företag att samverka med universitet, högskolor och andra forskningsinstitutioner. LO påpekar även att samhället bör verka för att företag skall kunna arbeta på lika villkor och att diskriminering inte skall förekomma i företagens kontakter med banker, myndigheter etc. Skälen för regeringens bedömning: Rekommendationen nr 189 är mycket allmänt hållen för att kunna användas i samtliga medlemsländer, vilka till sin samhällsuppbyggnad och utvecklingsnivå är mycket olika. Den innehåller målsättningar som i huvuddrag alla är värda att understödjas och som redan i stor utsträckning beaktas i svensk lagstiftning och praxis. Regeringen anser inte att den föreliggande rekommendationen ställer ytterligare krav på svensk lagstiftning. Rekommendationen ger anvisningar för utformningen av en småföretagspolitik, vilka kan användas som referenspunkt i det fortsatta arbetet med att förbättra villkoren för små och medelstora företag. Regeringen har i skrivelse 1999/2000:148 lämnat en redogörelse 1998 inledda regelförenklingsarbetet med särskild inriktning på små företag samt för mål som regeringen satt upp för det fortsatta arbetet. 5 Konventionen (nr 182) och rekommendationen (nr 190) om de värsta formerna av barnarbete 5.1 Bakgrund fattade beslutet att föra upp ämnet barnarbete på Internationella arbetskonferensens dagordning i syfte att hålla en första diskussion och anta instrument i ämnet. I den underlagsrapport som utarbetat inför förstaårsbehandlingen konstateras att barnarbete förekommer runt om i hela världen, men framför allt i , och . Uppgifter som tagits fram av analys- och statistikavdelning pekar på att det finns åtminstone 250 miljoner barnarbetare i åldern , varav hälften arbetar hela arbetsdagar. Av dessa barn kommer i kontakt med farligt arbete. av barnarbetarna, eller 153 miljoner, återfinns i , eller 80 miljoner i och eller 17 miljoner i . Barnarbete förekommer även i många industriländer och , , och nämns som exempel. Med oro konstateras att barnarbete förekommer alltmer i många östeuropeiska och som övergått till marknadsekonomi. I rapporten beskrivs hur barn utnyttjas i skuldslaveri, prostitution, framställning av pornografi, drogtillverkning och droghandel, gruvarbete, tegel- och glasbruk och djuphavsfiske. De flesta av de arbetande barnen återfinns dock i jordbruksarbete och i småföretag, vilka ofta är familjeföretag, i gatuförsäljning och i tjänst i arbetsgivarens hushåll. Barn påverkas mer än vuxna av usla och skadliga arbetsförhållanden. Som ett exempel kan nämnas att av de arbetande barnen på landsbygden i är sysselsatta i jordbruksverksamhet och att fler av dem dör till följd av förgiftning än av traditionella barnsjukdomar. Användningen av barnarbetskraft är ett hot mot dessa barns fysiska och psykiska hälsa. Missbruket av barnarbetskraft kränker också barnens människovärde och rättigheter. antog en konvention (nr 5) om barnarbete (minimiålder för industriellt arbete) och har därefter antagit ett tiotal konventioner som rör sysselsättning av barn eller unga personer. Den senaste konventionen (nr 138) om minimiålder antogs men ratificerades av först (prop. 1989/90:60). Ratificeringen möjliggjordes genom vissa ändringar i arbetsmiljölagen och i Arbetarskyddsstyrelsens föreskrifter om minderåriga. Konventionen nr 138 reviderar och ersätter flera av de tidigare konventionerna. Den har numera ratificerats av 105 av 175 medlemsstater, varav ett femtiotal . Väl så viktiga i övervakning av länder där barn utnyttjas i slavarbete eller livegenskap är konventionerna (nr 29 och 105) om tvångsarbete med 156 respektive 153 ratifikationer. som granskar medlemsstaternas tillämpning av ratificerade konventioner har vid ett flertal tillfällen påtalat att barnarbetets karaktär ofta är sådan att det kan anses som tvångsarbete. arbete på fältet för att bekämpa barnarbete sker främst inom ramen för det s.k. (the International Programme for the Elimination of Child Labour). Projektet inleddes med bidrag från framför allt , som är den stora bidragsgivaren. har ytterligare ett tjugotal bidragsgivare tillkommit, bland dem även med . Projektet är nu verksamt i ett fyrtiotal länder, med vilka /IPEC slutit formella avtal. Genom avtalen har länderna förbundit sig att iverksätta ett nationellt handlingsprogram för avskaffande av barnarbete. Projektet bedrivs bl.a. i samarbete med arbetsmarknadens parter och lokala frivilligorganisationer (NGO). Ytterligare ett trettiotal länder har begärt bistånd från genom IPEC. har ett nära samarbete med , , i ett flertal av länderna. tecknade och ett avtal (letter of intent) om samarbete. Efter avslutad utskottsbehandling antog Internationella arbetskonferensen en konvention (nr 182) och en rekommendation (nr 190) om förbud mot och omedelbara åtgärder för avskaffandet av de värsta formerna av barnarbete. Konventionen antogs som nämnts med röstsiffrorna 415 för, ingen emot och ingen nedlagd. Rekommendationen antogs med 382 röster för, ingen emot och ingen nedlagd. 5.2 Konventionens och rekommendationens huvudsakliga innehåll Konventionen hänvisar inledningsvis bl.a. till konventioner (nr 138) om minimiålder, vilken den nya konventionen nr 182 kompletterar, och (nr 29) om tvångsarbete, till FN:s konvention om barnets rättigheter och till deklaration om grundläggande principer och rättigheter i arbetslivet, antagen 1998 (se avsnitt 6). Konventionens operativa del omfattar åtta artiklar. Varje ratificerande medlemsstat åläggs att vidta omedelbara och effektiva åtgärder för att säkerställa ett förbud mot och avskaffandet av de värsta formerna av barnarbete (art. 1). Med "barn" avses alla personer (art. 2). I artikel 3 definieras vad som avses med "de värsta formerna av barnarbete". Begreppet täcker alla former av slaveri och liknande förhållanden (art. 3 a). Som exempel nämns bl.a. försäljning av barn, skuldslaveri och tvångsarbete samt tvångsrekrytering av barn till väpnade konflikter. Begreppet omfattar också utnyttjande, förmedling eller erbjudande av barn för eller i prostitution, produktion av pornografiska framställningar eller pornografiska framträdanden (art. 3 b). Begreppet omfattar likaså användning, förmedling eller erbjudande av barn till olagliga handlingar som drogtillverkning och narkotikahandel (art. 3 c). Till de värsta formerna av barnarbete hör även arbete som genom sin karaktär eller på grund av de omständigheter under vilka det utförs kan vara skadligt för barns hälsa, säkerhet eller moral (art. 3 d). Artikel 4 ålägger medlemsstaterna att i sin nationella rättsordning fastställa de skadliga arbeten, som avses i art. 3 d, samt att kartlägga deras förekomst. Förteckningen över skadliga arbeten skall regelbundet ses över och vid behov revideras. Fastställandet av sådant skadligt arbete som avses i art. 3 d har sålunda överlämnats till nationell beslutanderätt, dock så att en medlemsstat är skyldig att samråda med berörda arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer samt beakta relevanta internationella normer. Särskilt skall punkterna 3 och 4 i rekommendationen nr 190 beaktas. Myndigheterna åläggs att även i övrigt samarbeta med arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna i olika skeden av utarbetande och översyn av förteckningen över skadliga arbeten. Enligt artikel 5 skall varje medlemsstat inrätta eller ange lämpliga mekanismer för övervakningen av genomförandet av konventionens bestämmelser. Artikel 6 ålägger medlemsstaterna att utforma och genomföra handlingsprogram för att med prioritet avskaffa de värsta formerna av barnarbete. De berörda myndigheterna förutsätts härvid samråda med arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna och även beakta andra berörda gruppers mening. Artikel 7 ålägger medlemsstaterna att vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa ett effektivt genomförande av de bestämmelser som ger verkan åt konventionen, inklusive bestämmelser om och tillämpning av straffrättsliga påföjder eller, om så är lämpligt, andra sanktioner (art. 7.1). De skall vidta åtgärder för att (art. 7.2) a) förhindra att barn används i de värsta formerna av barnarbete, b) tillhandahålla direkt hjälp för att avlägsna barn från de värsta formerna av barnarbete samt för deras rehabilitering och sociala integration, c) garantera tillgång till gratis grundutbildning och, då det är möjligt och ändamålsenligt, yrkesutbildning för alla barn som avlägsnas från de värsta formerna av barnarbete, d) identifiera och uppsöka särskilt utsatta barn, och e) beakta flickors särskilda problem. Varje medlemsstat skall utse en behörig myndighet med ansvar för genomförandet av konventionens bestämmelser (art. 7.3). Enligt artikel 8 skall medlemsstaterna bistå varandra i genomförandet av konventionens bestämmelser genom internationellt samarbete och bistånd, inkl. stöd till den sociala och ekonomiska utvecklingen, program för fattigdomsbekämpning och allmän utbildning. Slutbestämmelserna är de gängse förekommande i . Konventionen träder sålunda i kraft efter det att två medlemsstater har ratificerat den, och därefter för varje annan medlemsstat 12 månader efter dess ratifikation Rekommendationen innehåller närmare anvisningar för utformningen och genomförandet av de handlingsprogram som avses i artikel 6. Bl.a. anges att även de utsatta barnen, deras familjer och andra berörda grupper engagerade för konventionens syften bör höras (punkt 2). I konventionen (art. 4) hänvisas särskilt till rekommendationen punkterna 3 och 4.