prop · GO0319 · 2001-01-01 00:00:00 — Kredittiden är en funktion av amorteringsplanen, längden kan variera från 1 till (s.k. eviga skuldebrev). Med tanke på utformningen av 11 § andra stycket konsumentkreditlagen har krediter numera regelmässigt en löptid . Lånets förfallotid är alltså lika med kredittiden, oavsett förekomsten av villkorsändringstillfällen. Krediter lämnas med rörlig (ibland innefattande 3 månaders bindning) eller bunden ränta . Vid villkorsändringsperioderna sker ingen ny kreditprövning, alla villkor kan ändras utom kreditbeloppet. Låntagaren får i enlighet med de allmänna lånevillkoren ett brev någon månad före utgången av den löpande villkorsperioden, varvid han erbjuds att välja ny räntebindningsperiod. Besvaras inte brevet omsätts lånet på samma löptid som . Det är strängt taget oegentligt att uttrycka situationen så att krediten förlängs vid villkorsändringstillfället. Den är prövad och given en gång för alla när krediten togs. Att termen "förlänga" av praktiska skäl ibland används även av kreditinstituten är en annan sak och har ingen egentlig juridisk signifikans. En äldre typ av kredit, med kortare löptid men med möjlighet till reell förlängning, fasas efter hand ut och utgör nu en mycket liten del av lånestocken i bostadsinstituten, . Däremot föregås givetvis ett medgivande om övertagande av krediter av en ny kreditprövning, varvid det händer att kredit inte medges. Gäldenärsbyten i denna bemärkelse är dock inte särskilt vanliga, sett i relation till den totala kreditstockens storlek. Från värdepapperiseringssynpunkt bör de rutinmässiga villkorsändringarna inte medföra något problem. Själva krediten omprövas som sagt inte, endast räntan och de administrativa villkoren kan komma att justeras, men sådana åtgärder bör kunna utföras utan att krediten återförs till originatorn. Det hindrar inte att originatorn bör kunna verkställa åtgärderna som "ombud" för specialföretaget, utan att krediterna därför överförs till originatorn. Däremot torde gäldenärsbyte förutsätta att krediten förs tillbaka till originatorn för kreditbedömning där. Huruvida den därefter skall kunna återföras till specialföretaget är väl närmast en fråga om hur emissionsvillkoren utformas. De fluktuationer i specialföretagets cash flow som villkorsändringar respektive fall av inlösen eller gäldenärsbyten åstadkommer synes i vart fall ha kunnat hanteras tillfredsställande inom ramen för obligationsvillkoren i förekommande värdepapperiseringar. De problem som Lagrådet har pekat på synes således beröra en utformning av kreditavtal som utgör en mindre del av bostadslånemarknaden. Denna form av kreditavtal håller också enligt på att fasas ut från bolånemarknaden. Gäldenärsbyten på denna marknad är, enligt , inte särskilt vanliga sett i relation till den totala kreditstockens storlek. Med hänsyn härtill föreligger förutsättningar för att en reglering av värdepapperisering även kan omfatta bostadskrediter. Däremot framstår det som mindre lämpligt, med beaktande av vad Lagrådet anfört, att värdepapperisera delar av den lånestock där frågor om kreditprövning regelmässigt kan förekomma, om inte de av Lagrådet påtalade problemen i varje enskilt fall lösts på ett för alla parter godtagbart sätt. Skäl att införa särskilda lagregler föreligger emellertid inte eftersom sådana krediter sannolikt inte kommer att värdepapperiseras i någon större omfattning. Vad som anförts bör även gälla för andra typer av krediter. Den föreslagna regleringen bör därför kunna omfatta alla slags krediter. Mot bakgrund av det ovan anförda saknas skäl att behandla Finansbolagens förenings synpunkter i den del som avser sakrättsskydd i samband med originatorns återköp av fordringsstockar. Information En fråga som bör övervägas är om gäldenärens ställning i en värdepapperisering bör stärkas genom att särskilda lagregler om informationsplikt gentemot gäldenären införs i lag. Utgångspunkten bör vara att gäldenärens informationsbehov vid en värdepapperisering typiskt sett inte skiljer sig från gäldenärens informationsbehov i samband med en fordringsöverlåtelse i allmänhet. För att det skall vara befogat att införa särskilda lagregler om informationsplikt gentemot en gäldenär i samband med värdepapperisering bör således särskilda skäl härför föreligga. Lagstiftningen innehåller inte några uttryckliga regler om skyldighet för kreditgivaren att i samband med att kreditavtalet ingås informera kredittagaren om att fordran kan komma att överlåtas. I allmänna råd om krediter i konsumentförhållanden (FFFS 2000:2) anges dock att avtal om kredit bör innehålla information om kreditgivarens rätt att överlåta eller pantsätta sin fordran till annan. Vidare föreskrivs i riktlinjer för tillämpning av konsumentkreditlagen m.m. (KOVFS 1992:4) att kreditavtalet skall innehålla sådan information. Beträffande konsumentkrediter gäller således att kreditgivaren i kreditavtalet upplyser om sin rätt att överlåta fordran. Enligt 5 § konsumentkreditlagen skall näringsidkaren i sitt förhållande till konsumenten iaktta god kreditgivningssed och därvid ta till vara konsumentens intressen med tillbörlig omsorg. Av förarbetena framgår att god kreditgivningssed bl.a. innefattar ett krav på god och rättvisande information om krediten. Informationen skall vara saklig och korrekt samt fullständig såvitt avser sådant som kunden bör känna till (prop. 1991/92:83 s. 107 f.). Den omständigheten att den som beviljar krediten avser eller med stor sannolikhet kommer att överlåta sin fordran till en ny kreditgivare torde i många fall vara en sådan uppgift som kredittagaren bör känna till. I fråga om bostadslån och andra större krediter till privatpersoner torde också kreditgivarens person vara en sådan uppgift som regelmässigt är av särskild betydelse för kredittagaren, varför kreditgivaren bör upplysa konsumenten om han avser att överlåta krediten. Till detta kommer att allmänna råd bl.a. föreskriver att villkor och information av väsentlig betydelse för kredittagaren bör särskilt framhållas i kreditavtalet. Sammantaget får konsumentens berättigade krav på information i samband med ingående av kreditavtal anses tillgodosedda genom den rådande ordningen. Om ytterligare behov av information till konsumenten skulle visa sig uppkomma, så kan såväl som inom ramen för de allmänna råden respektive riktlinjerna reglera detta. Även sedan en fordran har överlåtits saknas i lagstiftningen uttryckliga regler om skyldighet för överlåtaren eller förvärvaren att informera kredittagaren om överlåtelsen. I det nämnda allmänna rådet från föreskrivs emellertid att i samband med överlåtelse av en lämnad kredit till annat institut, bör kreditgivaren möjligt informera kredittagaren om sådana konsekvenser av överlåtelsen som är av väsentlig betydelse för denne. Vidare föreskrivs att kreditgivaren, om överlåtelsen är ett led i värdepapperisering, särskilt bör informera kredittagaren om innebörden av detta. Skuldebrevslagens regler rörande förutsättningarna för erhållande av sakrättsligt skydd mot överlåtarens borgenärer och reglerna i skuldebrevslagen och konsumentkreditlagen rörande betalningslegitimation innebär mycket starka incitament för en förvärvare av en fordran att underrätta gäldenären om att fordringen har överlåtits. Reglerna är sådana att det får anses saknas behov av ytterligare lagregler rörande den information en gäldenär bör vara berättigad till vid överlåtelse av fordringar. Även de informationsinsatser för konsumenter som eventuellt kan behövas vid överlåtelser av fordringar i samband med värdepapperisering torde kunna hanteras av och . har anfört att en kreditgivare enligt konsumentkreditlagen endast har begränsade möjligheter att säga upp en kredit och att det särskilt beträffande bostadslån som normalt sett ges med långa löptider, om sådana skall värdepapperiseras, kan uppstå en konflikt mellan låntagarens intresse av att lånet ska löpa och specialföretagets intresse av att ha kortare löptid på de obligationer som finansierar krediterna. Istället för att införa särskilda lagregler bör originatorn eller specialföretaget tillse att en sådan intressekonflikt som pekat på inte uppstår eller att detta hanteras på ett för alla parter godtagbart sätt. Om originatorn inte kan undanröja en sådan intressekonflikt torde slutsatsen istället bli att just den fordringen inte lämpar sig för värdepapperisering. har ansett att det kan finnas anledning, om man vill lagstifta om formerna för själva värdepapperiseringen, att överväga om det i lagen bör krävas att originatorn fungerar som serviceföretag om det inte finns goda skäl för en annan lösning. har därvid anfört att originatorn har bäst kännedom om gäldenärerna och att originatorn därför på många sätt är den lämpligaste innehavaren av fordringarna, vilket dock har mindre betydelse om originatorn fungerar som serviceföretag. Det är naturligtvis på det sättet att originatorn normalt är den som har bäst kännedom om gäldenärerna och att originatorn därför på många sätt är den lämpligaste innehavaren av fordringarna. Regeringen anser emellertid att det inte har framkommit skäl att lagstifta om sådan skyldighet på visst område, nämligen värdepapperisering. Närmare om sekretess Hovrätten för har ansett att skyddet för uppgifter om kredittagare som lämnats till specialföretag, och som annars omfattas av tystnadsplikt enligt befintlig lagstiftning, bör bli föremål för närmare överväganden. Även har pekat på förhållandet att specialföretaget inte kommer att omfattas av de sekretessbestämmelser som originatorn har att iaktta. Inspektionen har dock ansett att kredittagaren i praktiken inte hamnar i en sämre ställning vid en värdepapperisering. I många fall torde, enligt inspektionen, originatorn även komma att fungera som serviceföretag vilket, enligt inspektionen, innebär att det är originatorn som faktiskt har tillgång till all väsentlig information om kredittagaren. Även om originatorn inte skulle komma att fungera som serviceföretag så behöver det, enligt inspektionen, inte innebära att kredittagarens sekretesskydd i realiteten försämras. Även har pekat på sekretessfrågan i samband med värdepapperisering och ansett att det är mycket viktigt att originatorn inte lämnar ut sådana uppgifter om kredittagaren som omfattas av originatorns tystnadsplikt. Det är naturligtvis angeläget att de kredittagare som berörs av en värdepapperisering eller annan fordringsöverlåtelse inte kommer i en sämre ställning i sekretesshänseende. I fråga om den verksamhet som drivs av banker gäller enligt 1 kap. 10 § första stycket bankrörelselagen (1987:617) att enskildas förhållanden till bank inte obehörigen får röjas (s.k. banksekretess). Liknande bestämmelser om tystnadsplikt finns i 1 kap. 5 § lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet och 1 kap. 8 § lagen (1991:981) om värdepappersrörelse. Om ett specialföretags verksamhet undantas från tillämpningsområdet för lagen om finansieringsverksamhet blir följden således att bestämmelserna om tystnadsplikt inte kommer att träffa specialföretaget. För att en förvärvare av en fordran skall kunna göra fordringsrätten gällande krävs att denne erhåller viss information rörande den förvärvade krediten. Dessutom har förvärvaren behov av att erhålla viss information för att kunna bedöma fordringens kreditvärdighet. Originatorn bör, särskilt om gäldenären upplysts om att fordringen kan komma att överlåtas, till specialföretaget kunna lämna ut sådana uppgifter som är nödvändiga för att denne skall kunna göra sin fordringsrätt gällande. Detta får anses följa av principen om fordringars fria överlåtbarhet. Om saken skulle förhålla sig annorlunda skulle fordringar som t.ex. en bank innehar i realiteten inte kunna överlåtas till någon som inte omfattas av bestämmelser om tystnadsplikt, eftersom förvärvaren utan dessa uppgifter inte skulle kunna göra sin fordringsrätt gällande. Det är svårt att se att det skulle föreligga något större behov av att till specialföretaget kunna lämna över sådana uppgifter som omfattas av originatorns tystnadsplikt. Specialföretaget behöver t.ex. inte ha del av uppgifter som rör kredittagarens ekonomiska förhållanden, eftersom specialföretaget ändå inte kan bevilja några nya krediter. Skäl har således inte framkommit för att utsträcka området för tystnadsplikten utöver vad som gäller. Utvecklingen på detta område kan dock behöva följas så att inte konsumenters och andra kredittagares berättigade intresse av sekretess åsidosätts. 16 Skattefrågor Regeringens bedömning: Inga ändringar bör göras i skattelagstiftningen. Promemorians förslag: Promemorian har inte berört de skatterättsliga konsekvenserna av förslaget. Remissinstanserna: Kammarrätten i , , och efterlyser alla en analys av de skatterättsliga konsekvenserna. Kammarrätten anser bl.a. att det beträffande mervärdesskatten är oklart dels om specialföretaget skall anses bedriva yrkesmässig verksamhet, dels om försäljningen av fordringarna vid värdepapperiseringen och tillhandahållandet av de tjänster som originatorn skall utföra åt specialföretaget är mervärdesskattepliktiga. När det gäller inkomstskatten framhåller några remissinstanser att uttagsbeskattning kan uppkomma om originatorn säljer fordringar till ett pris under marknadsvärdet. framhåller vidare att möjligheterna till s.k. profit extraction är begränsade. Skall värdepapperiseringen vara skatteneutral förutsätts att eventuella vinster som uppstår i specialföretaget skall kunna återgå till originatorn i form av administrativa avgifter etc. Osäkerhet kan därvid uppkomma om all ersättning till originatorn är avdragsgill. Skälen för regeringens bedömning: Värdepapperisering är en relativt ny företeelse i . Bedömningen av hur de olika transaktionerna i en värdepapperisering skall betraktas ur ett skatterättsligt perspektiv försvåras därmed. Mervärdesskatt I vilken utsträckning mervärdesskatt skall utgå på tjänster regleras i mervärdesskattelagen (1994:200). Enligt 1 kap. 1 § mervärdesskattelagen skall mervärdesskatt betalas till staten vid sådan omsättning inom landet av varor eller tjänster som är skattepliktig och görs i yrkesmässig verksamhet. Av 4 kap. framgår vad som avses med yrkesmässig verksamhet. I 3 kap. 9 § finns undantag från skatteplikt för omsättning av bank- och finansieringstjänster, samt sådan omsättning som utgör värdepappershandel, varvid avses bl.a. omsättning av fordringar, eller därmed jämförlig verksamhet. Till den del värdepapperiseringen består av verksamhet som inte är yrkesmässig eller omsättning som inte är skattepliktig föreligger således inte skattskyldighet för mervärdesskatt. Den svenska lagens bestämmelser skall tolkas mot bakgrund av de EG-rättsliga bestämmelser som finns i rådets sjätte direktiv av om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter (77/388/EEG). De nämnda bestämmelserna i mervärdesskattelagen får anses stå i överensstämmelse med motsvarande bestämmelser i sjätte direktivet. Regeringen anser därför att det inte finns skäl att överväga ändringar i mervärdesskattelagen för att undanröja de eventuella oklarheter som finns beträffande beskattningen av värdepapperiseringen. Det får i stället klargöras genom den framtida utvecklingen av värdepapperiseringen och den därmed sammanhängande rättstillämpningen. Inkomstskatt Förslaget föranleder inga särskilda skatteregler. Specialföretagen skall inkomstbeskattas enligt vanliga regler. Frågan om eventuell uttagsbeskattning, t.ex. för det fall originatorn överlåter fordringar till underpris, får bedömas enligt reglerna i inkomstskattelagen (1999:1229). En förutsättning för att ett specialföretag skall få göra avdrag för utgifter för de servicetjänster det köper från originatorn är att ersättningen är marknadsmässig. Vinster hos ett specialföretag kan därför inte återgå skattefritt till originatorn i form av t.ex. avgifter för fiktiva tjänster. 18 Ekonomiska effekter av förslaget Förslaget syftar till att förbättra förutsättningarna för värdepapperisering i och ger svenska specialföretag i huvudsak samma förutsättningar som utländska specialföretag när det gäller förvärv av fordringar vid enstaka tillfällen. Detta kan förväntas leda till att värdepapperiseringar av fordringar kommer att ske i en ökad omfattning inom och kommer därmed att på olika sätt påverka det finansiella systemet. De effekter som ofta lyfts fram av en ökad användning av värdepapperisering för det finansiella systemet är dels en mer livaktig andrahandsmarknad för obligationer där kreditrisker kan prissättas och omfördelas mellan aktörer, dels minskad systemrisk och effektivare kapitalallokering i såväl finansiella som icke-finansiella företag. Sammantaget förbättrar värdepapperisering det finansiella systemets möjligheter att omfördela kapital och att hantera risker utan att negativt påverka stabiliteten i betalningsförmedlingen. Nedan följer en mer detaljerad diskussion av tänkbara ekonomiska konsekvenser av en ökad värdepapperisering. Bättre förutsättningar för inhemska specialföretag att undanta förvärv av fordringar vid enstaka tillfällen från tillståndsplikt skapas bättre förutsättningar för svenska specialföretag. Svenska specialföretag träffas inte längre av kapitaltäckningskrav som specialföretag i flera andra länder redan slipper. Elimineringen av denna konkurrensnackdel förväntas leda till att en del av de värdepapperiseringar av inhemska fordringar som annars hade genomförts i utlandet i stället kommer att genomföras inom landet. Genom att förbättra förutsättningarna för värdepapperisering inom bidrar förslaget till att utveckla den finansiella sektorn. De finansiella instituten ges incitament att utveckla sin kompetens beträffande finansiella tjänster som tidigare erbjöds utomlands och att delta på en marknad för värdepapperisering av tillgångar som uppgick till US$ 158 miljarder utanför och US$ 642.7 miljarder inom (US$ 880 miljarder inom , källa , s och ). De rättsliga kostnaderna torde bli lägre när värdepapperiseringen genomförs inom landet. Det är också möjligt att fler aktörer kommer att använda sig av värdepapperisering som finansiering när förutsättningarna att genomföra transaktionen finns inom landet. Den totala omfattningen av värdepapperisering kan därför förväntas att öka i och med förslaget. Stabiliteten i det finansiella systemet Värdepapperisering kan bidra till att förbättra riskhanteringen och öka stabiliteten i det finansiella systemet. Eftersom värdepapperisering innebär att kreditinstitut säljer krediter till specialföretag kommer kreditrisker omfördelas i ekonomin, från skyddsvärda kreditinstitut till aktörer vars effekt på stabiliteten i det finansiella systemet är små vid en eventuell störning. Under förutsättning av att de finansiella banden klipps av kommer stabiliteten i betalningssystemet inte att påverkas. Inte heller kreditgivningen och kapitalförsörjningen förväntas påverkas negativt, eftersom specialföretagen inte beviljar krediter. Framförallt erbjuder värdepapperisering och en fungerande andrahandsmarknad för värdepapperiserade tillgångar ökade möjligheter för diversifiering av kreditrisker i det finansiella systemet, dels genom att en större krets aktörer ges möjlighet att investera i tillgångar som varit förbehållna banker och andra kreditinstitut dels genom att sådana institut ges ökade möjligheter att vikta om sina kreditportföljer mellan olika sektorer och branscher. Värdepapperisering kan också komma att påverka stabiliteten i en positiv riktning genom en ökad genomlysning i prissättningen av kreditrisker. Värdepapperisering medför att kreditrisker marknadsprissätts genom handeln med obligationer. Stocken av fordringar i specialföretaget är homogen och bidrar till en tydlig prissättning av kreditrisker. Som argument mot värdepapperisering har framförts att kreditinstituten i första hand väljer att värdepapperisera de bästa krediterna, det vill säga de med lägst kreditrisk, och att värdepapperisering på så sätt kommer att bidra till att kreditkvaliteten i kreditinstituten försämras. För att fordringar skall kunna värdepapperiseras krävs att de är lättvärderade och någorlunda enhetliga ur risksynpunkt. Huruvida fordringar skall värdepapperiseras styrs således inte av om fordringarna är av bra eller dålig kvalitet med avseende på kreditrisknivån utan snarare av om kreditrisknivån är enhetlig för fordringarna. Därför kan fordringar av såväl högriskkaraktär som fordringar av lågriskkaraktär komma att värdepapperiseras och värdepapperisering behöver därför inte bidra till att försämra kreditkvaliteten i kreditinstituten. Avgörande för hur kreditkvaliteten slutligen kommer att påverkas är hur kreditinstituten väljer att disponera de medel som värdepapperiseringen genererar. Kapitaltäckningsrelaterade effekter av värdepapperisering Eftersom förslaget innebär att specialföretagen inte träffas av kapitaltäckningsreglerna är det sannolikt att en ökad värdepapperisering leder till en effektivare kapitalallokering och kreditförsörjning eftersom kreditinstituten ges möjlighet att öka kreditvolymen med oförändrad mängd eget kapital, vilket torde ge en lägre kapitalkostnad. Huruvida förslagen även leder till lägre kapitalkostnader på grund av att specialföretagets verksamhet är mer renodlad än originatorns verksamhet är svårt att bedöma. Minskad osäkerhet i prissättningen av tillgångsmassan bör dock bidra till att investerarna i de värdepapperiserade tillgångarna accepterar en lägre riskpremie och bidra till att sänka kostnaden för lånefinansiering på obligationsmarknaden. I den mån den totala kapitalkostnaden i ett specialföretag inklusive kostnaden för transaktionen är lägre än i det fall samma krediter finansieras i ett kreditinstitut kan lånekostnaden pressas ned. De vinster som värdepapperisering möjliggör kommer initialt originatorn att tillgodogöra sig. Det sker antingen genom prissättningen vid försäljningen av fordringarna eller genom andra avtal mellan originatorn och specialföretaget. I en väl fungerande konkurrensmarknad kommer dessa vinster i förlängningen även att komma slutkonsumenterna (kredittagarna) tillgodo. I skrift Penning och valutapolitik 1998:3, efterlyses en reformering av kapitaltäckningsreglerna för att värdepapperisering inte skall medföra urholkning av kapitalkravet. Kapitaltäckningsreglernas schablonmässiga utformning gör att kapitalkraven på vissa typer av krediter är större än vad som motsvaras av den verkliga risken. Reformering av kapitaltäckningsregler pågår inom såväl som EU. Effekter på verksamhet verksamhet kommer endast att i begränsad omfattning påverkas av förslagen eftersom specialföretagen varken omfattas av tillståndsprövning eller tillsyn. Däremot kan värdepapperiseringens effekter på originatorerna komma att leda till en utökad arbetsbelastning för . Det gäller särskilt vid ställningstaganden om kapitaltäckning och redovisning som kan bli aktuella i samband med fordringsöverlåtelser. Sådana överväganden kan ge ökad arbetsbelastning i ett initialt skede men bör kunna hanteras i den löpande verksamheten. Ökningen av arbetsbelastningen är av temporär karaktär och skall täckas inom befintlig resursram för . Andra överväganden kan också bli aktuella till följd av värdepapperisering. Vid den löpande tillsynen kan det bli aktuellt att t.ex. uppmärksamma om banker och kreditmarknadsföretag täcker förluster beträffande överlåtna fordringar utan att det finns någon skyldighet att göra det. Effekter på statens skatteintäkter Vad gäller statens skatteintäkter förväntas förslagen inte att leda till några större förändringar. Verksamhet som är underkastad kapitaltäckningskrav kommer att undantas från detta. Det kan medföra ett marginellt skattebortfall eftersom avkastningen på de medel som behövs för kapitaltäckningskravet beskattas hos kreditinstitutets ägare. En ökad skuldsättning vilket är resultatet av ett sänkt kapitaltäckningskrav torde medföra att denna avkastning minskar. Den statsfinansiella kostnaden av detta bedöms dock vara försumbar.