prop · GO0397 · 2001-01-01 00:00:00 — Exempel på uppenbart oförsvarligt bjudande är att låta ungdomar delta i spritfester och liknande. Även ett ofta återkommande bjudande av alkohol kan vara uppenbart oförsvarligt. Ett regelbundet alkoholintag är ofta skadligt för ungdomar, även om mängden alkohol är liten. Enligt regeringens mening får vissa sådana förfaranden bedömas som så allvarliga att de bör leda till fängelsestraff, t.ex. om någon medvetet inriktar sig på att locka ungdomar att dricka sig berusade. Som en konsekvens av förslaget bör även straffbestämmelsen i 10 kap. 6 § förtydligas så att olovligt anskaffande av alkoholdrycker även innefattar att överlämna eller bjuda på alkoholdryck i strid med den nya lydelsen i 3 kap. 9 §. 7.4 Aktivt kol m.m. Regeringens bedömning: Ingen ändring bör göras i alkohollagen när det gäller hanteringen av aktivt kol. förslag: Innehav av aktivt kol i uppenbart syfte att olovligen tillverka sprit eller spritdrycker straffbeläggs. Vidare införs en ny bestämmelse om att försäljning och marknadsföring av aktivt kol inte får ske på ett sådant sätt att det kan förknippas med olovlig tillverkning av sprit eller spritdrycker. Remissinstanserna: Blåbandsrörelsen och landsråd för alkohol- och narkotikafrågor noterar med tillfredsställelse utredningens förslag och förordar att också ett marknadsförings- och reklamförbud införs. avstyrker den föreslagna lagstiftningen för marknadsföring av aktivt kol. Det är ovanligt med annonser för aktivt kol i periodiska tidskrifter. har dock sådan marknadsföring på Internet. Det är i många annonser mycket svårt att avgöra vem företagen riktar sin marknadsföring och försäljning till och vad aktivt kol skall användas till. Det ifrågasätts om sanktionen marknadsstörningsavgift kan bli verkningsfull. De företag som marknadsför och säljer aktivt kol är oftast mindre. Marknadsstörningsavgiften skulle stanna på , och sanktionen har då inte kännbar verkan. Rekvisitet "förknippas med olovlig tillverkning" är inte tillräckligt tydligt för att det skall kunna anknytas till eller ha ett direkt samband med försäljning och marknadsföring av produkter för olovlig tillverkning. anför att innebörden av uttrycket "kan förknippas med" är obestämd. Aktivt kol har legala användningsområden och marknadsföring måste kunna äga rum. Riksåklagaren anser att den föreslagna straff- och förverkandebestämmelsen inte behövs eftersom innehav av aktivt kol i uppenbart syfte att olovligen tillverka sprit är förberedelse till tillverkning. avstyrker och anför att förslaget varit absurt om normala skattesatser och normal dryckeskultur kännetecknat samhället samt ifrågasätter om man inte lika gärna skulle kunna införa motsvarande bestämmelser för jäst och essenser. Tingsrätten i finner det särskilt angeläget att förslagen om aktivt kol genomförs. Skälen för regeringens bedömning: har många förslag presenterats för att komma åt hanteringen av aktivt kol och dess användning vid olovlig sprittillverkning. Problemet är att aktivt kol har ett mycket stort legalt användningsområde, framför allt vid industriell vatten- och luftrening, som omsätter över . Att införa en tillståndsplikt för användning av aktivt kol har tidigare ansetts alltför långtgående. Det skulle bl.a. innebära att en relativt omfattande byråkrati byggs upp, som skulle drabba den legala handeln. Ett tillståndssystem för handel med aktivt kol ter sig också tveksamt från EG-rättslig synpunkt. Att återinföra det förbud som fanns mot försäljning av aktivt kol är knappast heller en framkomlig väg. Det förekom att säljarna gick fria om de hade försett förpackningarna med aktivt kol med en varningstext, där det framgick att kolet inte fick användas vid olovlig sprittillverkning. Den privata handeln med aktivt kol kunde därför fortsätta, och t.o.m. utvecklas, trots förbudet. Den s.k. Svartspritsgruppen under ledning anvisade två andra vägar, se promemorian Svartsprit och ungdomar (Ds 1997:8). Den ena var att införa en skyldighet att föra bok för dem som säljer aktivt kol. Bokföringsplikten skulle omfatta förteckning över till vem försäljning har skett, hur mycket, och när. kunde genom bokföringsplikten få en överblick över handeln med aktivt kol och därigenom kunna initiera åtal för förberedelse eller medverkan till olovlig sprittillverkning. Någon slags kontroll av bokföringsplikten måste emellertid göras för att inte bestämmelsen skall bli meningslös. Ett sådant system påminner starkt om tillståndsplikt, och skulle även drabba den legitima handeln. Med tanke på hur omfattande den totala handeln med aktivt kol i är skulle även skyldighet att föra bok leda till en relativt omfattande byråkrati, vars alkoholpolitiska effekt kan diskuteras. Den andra väg som har föreslagits av Svartspritsgruppen är att polis och åklagare använder sig av ansvarsbestämmelsen i 10 kap. 9 § alkohollagen som handlar om förberedelse till olovlig sprittillverkning. Inte heller Riksåklagaren anser att den av föreslagna straffbestämmelsen behövs eftersom innehav av aktivt kol i uppenbart syfte att olovligen tillverka sprit är förberedelse till olovlig sprittillverkning. Enligt regeringens uppfattning borde ansvar för förberedelse till olovlig sprittillverkning komma i fråga vid innehav av stora mängder aktivt kol utan annat rimligt användningsområde, framför allt om den misstänkte dessutom innehar såväl destillationsapparat som aktivt kol och olika ingredienser för sprittillverkning. Även mängden aktivt kol har betydelse, eftersom privatpersoner sällan har legitimt behov av annat än små kvantiteter. När det gäller försäljning av aktivt kol vill regeringen framhålla att medverkansbestämmelserna i 23 kap. synes kunna bli tillämpliga om den som säljer kolet vet om eller inser att kolet skall användas för olovlig tillverkning av sprit eller alkoholdrycker. Privatpersoner har i princip inte anledning att köpa större mängder aktivt kol. Sker dessutom inköp av andra tillbehör eller ingredienser med anknytning till sprittillverkning står syftet tämligen klart. I detta sammanhang aktualiseras dessutom frågan om möjligheterna att ingripa mot marknadsföring och försäljning av aktivt kol tillsammans med andra produkter som ofta förknippas med tillverkning av spritdrycker. avstyrker dock lagförslag om att försäljning och marknadsföring av aktivt kol inte får ske på sådant sätt att det kan förknippas med olovlig tillverkning av sprit eller spritdrycker. Verket menar att det numera är ovanligt med annonser för aktivt kol och att det är mycket svårt att avgöra till vem företagaren riktar sin marknadsföring och försäljning och vad det aktiva kolet skall användas till. Rekvisitet "förknippas med olovlig tillverkning" är heller inte tillräckligt tydligt för att det skall kunna anknytas till eller ha ett direkt samband med försäljning och marknadsföring av produkter för olovlig tillverkning. Med hänsyn till den kritik som har framförts vid remissbehandlingen är regeringen inte beredd att nu föreslå några lagförändringar när det gäller hanteringen av aktivt kol. 8 Register m.m. Regeringens förslag: Centralt skall det finnas endast ett register över innehavare av serveringstillstånd m.fl. jämte försäljningsvolymer m.m., vilket är avsett för uppföljning och utvärdering samt statistik. Kommunerna ges ökade möjligheter att själva ta in uppgifter, bl.a. om domar i brottmål. förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Alkoholinspektionen anser att ett tillägg måste göras i 12 kap. 3 § alkohollagen, så att det finns ett tydligt stöd för att registrera uppgifter i de fall tillstånd, medgivande eller registrering upphört. 6 § bör av integritetsskäl regleras på sätt liknande det i nuvarande 12 kap. 4 § i alkohollagen och 7 § i alkoholförordningen. anför att det bör finnas ett centralt register som bl.a. kan förse tillståndsmyndigheten med uppgifter om personer som tidigare haft tillstånd och om tillstånd finns beviljade för samma person i flera kommuner. anför att kronofogdemyndighetens skyldighet att agera självmant enligt 8 kap. 2 § hänger i luften. har ingen vetskap om vilka som har tillstånd såvida inte kommunerna upplyser om det. I praktiken löses det i vissa fall genom att kommunen begär in uppgifter från kronofogdemyndigheten. Frågan kan lösas genom att skyldigheten för kronofogdemyndigheten att agera självmant slopas och den kommunala myndigheten utnyttjar sin möjlighet att inhämta uppgifter. Länsrätten i anför att det är tveksamt att låta kommunerna få direktåtkomst till belastnings- och misstankeregistren. Behovet kan tillgodoses genom inhämtande av polismyndighetens yttrande. i anför att kommunerna bör åläggas att hålla ett register över vilka som erhållit serveringstillstånd. anser att det centrala alkoholregistret över serveringstillstånd bör få användas för skattemyndighetens alkoholrättsligt betingade tillsyn över upplagshavarnas partihandelsverksamhet. Det är viktigt att ändamålsbestämmelsen rörande skattemyndigheternas tillsyn får rätt utformning. Skattemyndigheternas tillsyn utgörs inte av tillsyn över tillståndshavares verksamhet. Registret får lämnas ut på ADB för beskattningsändamål, och så bör vara fallet även för alkoholtillsyn. bör också få rätt att samköra uppgifterna med uppgifter i andra register. Det bör finnas en samsyn med punktskatteutredningen. Det kan ifrågasättas om uppgifter som inte behövs för skattekontroll skall inhämtas av RSV. Med vilken frekvens upplysningarna skall lämnas är värt att analysera ytterligare. Riksåklagaren avstyrker med bestämdhet att kommunerna får tillgång till misstankeregistret. Det är mycket viktigt för det brottsförebyggande arbetet att uppgifter därifrån inte sprids. Riksåklagaren är heller inte övertygad om att kommunens behov av uppgifter ur belastnings- och misstankeregistren är sådant att hänsynen till den enskildes integritet skall få vika. uppgiftsskyldighet gör att kommunerna ändå har utförlig information. anför att ett centralt register är ett större problem än utredningen ger vid handen. Det är särskilt viktigt att registret alltid är uppdaterat, då det åligger partihandlarna att kontrollera att deras kunder har tillstånd. Statskontoret anser att det är tveksamt från integritetssynpunkt att låta 289 kommuner i stället för en myndighet få tillgång till polisens sekretessbelagda register. Spridningsrisken för känsliga uppgifter ökar som kontrollmöjligheterna avseende sekretessen minskar. I stället borde polismyndighetens yttrande i ärendet vara tillräckligt. Även effektivitetsskäl talar för en sådan lösning. landsråd för alkohol- och narkotikafrågor anser att det bör finnas ett kommunalt register också över alla som serverar folköl. kommun anser att kommunen skall ha samma rätt som Alkoholinspektionen har att ta del av kriminal- och misstankeregister. Skälen för regeringens förslag: Med stöd av regleringen i 12 kap. alkohollagen har Alkoholinspektionen byggt upp ett omfattande register över innehavare av tillverknings- och partihandelstillstånd. Parallellt med detta utvecklar man också ett register med motsvarande uppgifter om innehavare av serveringstillstånd. Registret är i denna del komplett avseende serveringsställets belägenhet (kommuntillhörighet), tillståndets omfattning, tillståndshavare samt uppgifter om försäljningen av alkoholdrycker. När det gäller tillståndshavare är det den juridiska personen (registreringsnumret för aktie-, handels-, kommanditbolag eller enskild firma) som avses och försäljningssiffrorna är hämtade från uppgifterna i den s.k. restaurangrapporten. För vissa kommuner finns dessutom personuppgifter avseende ägare, styrelseledamöter, bolagsmän m.fl. Registret består med andra ord av en fullt utbyggd statistikdel och en personuppgiftsdel under uppbyggnad. Som en följd av att de särskilda tillstånden för partihandel med spritdrycker, vin och starköl togs bort /2000 har Alkoholinspektionen i princip inte längre något tillstånds- eller tillsynsansvar över enskilda aktörer på detta område. Alkoholinspektionens uppgifter i övrigt kommer att övertas av . Behovet av ett register med fullständiga personuppgifter avseende tillverkning m.m. kan enligt regeringen ifrågasättas. Registret bör innehålla uppgifter om den som har tillverknings- eller inköpstillstånd samt om den som har rätt att bedriva partihandel. Ändamålet med registret bör begränsas till tillsyn, uppföljning och utvärdering av lagens tillämpning samt framställning av statistik. När det gäller registret över serveringstillstånd har ett sådant funnits för forsknings- och statistikändamål. Alkoholinspektionen arbetar f.n. med att komplettera detta register med personuppgifter för tillståndshavare och personer med betydande inflytande i rörelsen. Den nya myndigheten har för egen del ingen användning för sådana uppgifter, eftersom det inte ingår i den framtida myndighetens huvudsakliga ansvarsområde att arbeta med enskilda tillstånds- eller tillsynsärenden. Den ursprungliga tanken var emellertid att personregistret skulle kunna samköras med andra register, framför allt med polisens register. Denna fråga aktualiserades också av i betänkandet Branschsanering och andra metoder mot ekobrott (SOU 1997:111) och togs upp i regleringsbrevet till Alkoholinspektionen inför . Resultatet av samkörningen skulle efter bearbetning av inspektionen sändas ut till berörda kommuner för kännedom och eventuella åtgärder. Personuppgiftsdelen av restaurangregistret är dock långt ifrån komplett. Registret omfattar f.n. ca 10 000 tillståndshavare avseende stadigvarande tillstånd. Antalet berörda personer kan uppskattas till ca fyra stycken i genomsnitt per tillstånd, dvs. totalt ca 40 000 namn och personnummer, varav endast ca en tiondel har registrerats av inspektionen. Dessa personer byts dessutom kontinuerligt ut mot andra och registret behöver därför ständigt uppdateras för att vara aktuellt. Ett nationellt tillstånds- och statistikregister behövs för att man skall kunna följa alkoholkonsumtionens utveckling, nationellt, regionalt och lokalt samt för forsknings- och statistikändamål. Det kommer också att ligga i Statens folkhälsoinstituts övergripande uppgifter att ha ett statistik- och uppföljningsansvar över alkoholflödet i landet. Med de tillståndsuppgifter från kommuner och försäljningssiffror från tillståndshavare och leverantörer, som lämnas , har dessutom Alkoholinspektionen ett fullt utbyggt register för dessa ändamål. Därigenom kan man följa såväl serveringstillståndens utbredning som restaurangkonsumtionens utveckling samt hur import- och exporthandeln med spritdrycker, vin och starköl utvecklas. Regeringen anser mot denna bakgrund att den del av Alkoholinspektionens register som avser uppgifter om innehavare av serveringstillstånd jämte uppgifter om tillståndets omfattning och villkor för detta, serveringsställets belägenhet samt försäljningsvolymer bör behållas främst för tillsyn, uppföljning och forskning. Ett sådant register fyller också en praktisk funktion genom att det lätt kan kontrolleras t.ex. om någon har tillstånd i mer än en kommun. Registret bör bygga på kommunernas uppgifter om meddelade och återkallade tillstånd samt den s.k. restaurangrapporten. Liksom nu bör dessa uppgifter kompletteras med uppgifter om försäljningsvolymer från bl.a. partihandlare och tillverkare. Det bör bli en uppgift för att i fortsättningen föra detta register. Frågan gäller emellertid om det centrala registret bör begränsas till nu angivna uppgifter eller om ambitionen bör ställas högre, att t.ex. registret kompletteras med uppgifter om personer med betydande inflytande i rörelsen. Syftet härmed skulle vara att göra registret mer användbart som hjälpmedel för kommunerna vid deras löpande tillsyn och vandelsprövning. Ett sätt att förenkla inhämtandet av personuppgifter till det centrala registret skulle vara att via datamedium överföra dessa från Patent- och registreringsverkets (PRV) aktiebolags- och handelsbolagsregister. Därmed fångar man upp styrelseledamöter och bolagsmän men inte delägare eller andra personer med betydande inflytande i rörelsen. Även en sådan registerhållning kräver dock kontinuerlig uppföljning. Det finns dessutom inget hinder för kommunerna att själva ta in dessa uppgifter. Många kommuner gör det redan genom att de via datakommunikation är uppkopplade mot PRV:s register. Så gott som alla kommuner har lagt upp egna register över serveringstillstånden i kommunen. Detta är nödvändigt bl.a. för att kunna hålla reda på vilka tillståndshavare man enligt alkohollagen är skyldig att utöva tillsyn över. Det behövs även för vissa lokala statistikbehov m.m. Det finns inget gemensamt registersystem för kommunerna och vilka uppgifter som registreras styrs ofta av lokala behov. Sedan personuppgiftslagens tillkomst är det bestämmelserna i denna som styr vad kommunen får registrera. Enligt regeringens mening ter det sig högst tveksamt om den förhållandevis stora arbetsinsats som det skulle innebära för det nya att hålla registret aktuellt på nu angivet sätt är motiverad med hänsyn till kommunernas löpande lämplighetsprövning. Kommunernas strategier för tillsyn varierar men synes sällan grunda sig på regelbunden uppföljning av alla förändringar av styrelseledamöter m.fl. Risken är dessutom stor för fortsatta problem med en registerhållning av denna omfattning med det ansvar den innebär för . Regeringen anser därför att det centrala registret bör begränsas till de uppgifter som nämns i det föregående. Med denna bedömning uppkommer frågan om det finns behov av att stärka kommunernas möjligheter att själva ta in de uppgifter de behöver för tillståndsprövning och löpande lämplighetsprövning. Frågan uppkommer främst beträffande de belastningsuppgifter avseende tillståndshavare som f.n. registreras av Alkoholinspektionen. Uppgifter i de register som förs av är sekretessbelagda och kommunerna har ingen möjlighet att begära sådana uppgifter. Regeringen vill i denna del framhålla att kommunerna har det fulla ansvaret för tillståndsgivning, löpande lämplighetsprövning och tillsyn när det gäller servering av spritdrycker, vin och starköl. Det vore inte rimligt om dessa beslut skulle fattas på ett ofullständigt underlag och därmed riskera att komma i strid med lagstiftarens intentioner. Att vissa brott anses vara av betydelse för lämplighetsprövningen enligt alkohollagen framgår indirekt av alkoholförordningens bestämmelser om registrering. Enligt regeringens uppfattning måste därför säkerställas att kommunerna, om de inte kan få uppgifterna från det centrala registret, kan få dessa uppgifter på annat sätt. Detta kan ske genom en ändring i förordningen om belastningsregister. Regeringen anser att en sådan ändring bör genomföras. Det finns i det sammanhanget skäl att erinra om att det enligt 9 kap. 24 § sekretesslagen (1980:100) gäller sekretess till skydd för enskild i sådana ärenden hos kommunen. Dock bör kommunen inte som utredningen föreslår få tillgång till polisens misstankeregister. Det är mycket viktigt för det brottsförebyggande arbetet att uppgifter därifrån inte sprids. Kommunens rätt att från polismyndigheten få vissa uppgifter som behövs för tillstånds- och lämplighetsprövning samt tillsyn bör dessutom utvidgas. Visserligen gäller redan enligt 8 kap. 2 § alkohollagen att polismyndigheten skall underrätta bl.a. kommunen om förhållanden som är av betydelse för dess tillsyn. Genom ett tillägg i fjärde stycket i samma paragraf klargörs dock att polismyndigheten också skall lämna behövliga uppgifter på begäran av kommunen. Det kan röra sig om polisens iakttagelser angående t.ex. missbruk eller oegentligheter av olika slag. Regeringen vill avslutningsvis betona att förändringen av det centrala registret inte får innebära någon ambitionssänkning när det gäller den s.k. vandelsprövningen av innehavarna av serveringstillstånd. Liksom tidigare gäller att kontroll skall ske inte endast då tillstånd beviljas utan också fortlöpande. Vilka som ingår i kretsen personer med betydande inflytande i rörelsen liksom belastningsuppgifter rörande dessa bör sålunda följas upp vid regelbundet återkommande tillfällen. Enligt regeringens mening kan det vara lämpligt att göra en sådan kontroll åtminstone en gång . Det är en angelägen uppgift för att i allmänna råd närmare ta upp frågan om formerna för kommunernas tillsyn över innehavare av serveringstillstånd. Regeringen vill dessutom framhålla vikten av att länsstyrelserna i sin tillsyn uppmärksammar eventuella problem på området och gör de påpekanden som erfordras till kommunerna. I det centrala registret kommer fortsättningsvis endast uppgifter om tillståndshavares namn eller firma, adressuppgifter samt den verksamhet som tillståndet avser att behandlas. Registret kommer inte att innehålla integritetskänsliga uppgifter. Det finns därför inte skäl att ha särskilda gallringsbestämmelser för registret i dess nya form. I stället blir bestämmelserna om bevarande och gallring i arkivlagen (1990:782) och i arkivförordningen (1991:446) tillämpliga. Personuppgiftslagens (1998:204) bestämmelser om rättelse och skadestånd skall tillämpas också vad gäller det centrala registret. Som nämnts tidigare behandlar kommunerna personuppgifter i sin tillstånds- och tillsynsverksamhet. För denna behandling gäller personuppgiftslagen (1998:204) i den mån inte Datainspektionen meddelat ett tillstånd som fortfarande gäller eller det i en lag eller förordning finns avvikande bestämmelser. Datainspektionens tillstånd förfaller varvid personuppgiftslagen blir tillämplig också avseende den behandling av personuppgifter som tidigare omfattades av tillståndet. Fråga är om det finns skäl att särreglera kommunernas personuppgiftsbehandling inom detta område. Regeringen har i tidigare sammanhang uttalat att en målsättning bör vara att, i de fall myndighetsregister med ett stort antal registrerade och ett särskilt känsligt innehåll inrättas, bestämmelser skall meddelas i lag (prop. 1990/91:60 s. 58). Regeringen tillade att detta gäller särskilt i de fall uppgifterna sprids externt i en icke obetydlig omfattning. har instämt i regeringens uttalanden (KU 1990:91:11 s. 11). I förarbetena till personuppgiftslagen upprepade regeringen sin inställning (prop. 1997/98:44 s. 41), liksom också i förarbetena till lagen om fastighetsregister (prop. 1999/2000:39 s. 79). Den behandling av personuppgifter som kommunerna utför i sin tillstånds- och tillsynsverksamhet kan enligt regeringens mening inte anses omfatta ett stort antal registrerade. Som mest rör det sig om drygt 1 500 serveringstillstånd i en kommun. Uppskattningsvis är i genomsnitt fyra personer registrerade per tillstånd. Några exakta uppgifter om hur många som säljer eller serverar öl utan att ha tillstånd att servera spritdrycker, vin eller starköl finns inte. Antalet registrerade på grund av sådan försäljning eller servering torde dock i vart fall inte nämnvärt överstiga det antal personer som registrerats på grund av innehav av serveringstillstånd. Som mest torde det röra sig om omkring 2 500 ölförsäljare i en kommun. I de register kommunerna för över personer som har serveringstillstånd finns enligt vad regeringen erfarit endast uppgifter om tillståndshavarens namn och person- eller organisationsnummer samt adress. I de fall tillståndshavaren är ett företag förekommer också att kommunerna i sina register för in uppgifter om företagets ägares namn. En del kommuner för också in uppgifter om datum för det senaste tillsynsbesöket i registret. Sådana uppgifter är inte särskilt känsliga. Extern spridning av dem sker i viss mån till andra tillsynsmyndigheter enligt alkohollagen. Övriga uppgifter av betydelse för tillstånds- och tillsynsverksamheten finns endast i de akter som upprättats över tillståndshavarna. Sammanfattningsvis anser regeringen att personuppgiftslagen ger ett fullgott integritetsskydd i kommunernas verksamhet såvitt avser tillsyn och tillståndsgivning inom alkoholområdet.