prop · GO0379 · 2001-01-01 00:00:00 — I metodhandboken skall bland annat tydligare framgå att en åklagare som huvudregel alltid bör vara tillmötesgående när det gäller önskemål från målsäganden om att få träffa eller tala med honom eller henne innan huvudförhandling. Det skall också framgå att åklagarna, under iakttagande av sitt objektivitetskrav, skall vinnlägga sig om en god kontakt med målsäganden under själva huvudförhandlingen. tillsatte Riksåklagaren dessutom en arbetsgrupp med uppgift att ta fram material som kan ligga till grund för en utbildning i frågor om jäv och åklagaretik. Mot denna bakgrund finns enligt regeringen inte skäl att nu föreslå att åklagares kontakt med målsägande skall författningsregleras. har vidare föreslagit att åklagarnas arbete bör fördelas så att det i möjligaste mån är samma åklagare som handlägger målet från förundersökningen till huvudförhandlingen. Utredningen menar att det enligt nuvarande ordning inte är ovanligt att en åklagare handlägger målet under förundersökningen och väcker åtal, och att det sedan är en annan åklagare som har målet vid huvudförhandling. Riksåklagaren har i denna del av sitt remissyttrande framhållit att åklagarna, i de fall de kan förutse att det är av vikt att samma åklagare har målet från förundersökning till huvudförhandling, som regel kontaktar domstolen med detta önskemål. Åklagarna har dock svårt att styra över vilka mål de får i domstolen, eftersom domstolarna på många håll inte tar hänsyn till deras önskemål i detta hänseende. Riksåklagaren framhåller också att den föreslagna ordningen skulle få till följd att flera åklagare måste uppträda i rätten under en och samma förhandlingsdag. Riksåklagaren har emellertid i sina planeringsdirektiv för slagit fast att andelen åklagarbundna mål skall öka. Fördelningen av åklagarnas arbete och schemaläggning av domstolsförhandlingar är en fråga för berörda myndigheter att själva ta ställning till. En rimlig strävan bör emellertid vara att det är en och samma åklagare i mål, där det kan antas att detta är till fördel för målsäganden. Målsägandens uppfattning bör i detta sammanhang tillmätas stor betydelse. Det bör ankomma på åklagaren att försöka komma överens med domstolen så att detta i möjligaste mån uppnås. Regeringen vill i detta sammanhang även påminna om det arbete som pågår inom rättsväsendet med att förstärka medborgarperspektivet och rättskedjeperspektivet. 7.3 Domstolarna och brottsoffren Sammanfattning: Regeringen uppdrog i regleringsbrevet för åt att efter samråd med och utarbeta ett åtgärdsprogram med förslag till åtgärder för att förbättra domstolarnas bemötande av parter, vittnen, målsägande och andra som kommer i kontakt med domstolarna. har redovisat uppdraget och arbetar med att genomföra de åtgärder som föreslagits i åtgärdsprogrammet. Regeringens bedömning: Någon ytterligare åtgärd från regeringens sida är inte motiverad. Utredningens förslag: Utredningen har inte några författningsförslag i denna del. Utredningen har däremot föreslagit att - det vid varje domstol bör utses någon eller några personer som skall vara ansvariga för att besvara frågor från målsäganden och vittnen, - det med domstolarnas kallelser bör fogas information om bland annat hur en rättegång går till, - domstolslokalerna bör utformas så att målsäganden och vittnen inte behöver konfronteras med den tilltalade, - domstolarna bör se till att det finns personal i eller i anslutning till väntrummen och i större utsträckning ge expeditionsvakterna arbetsuppgifter som rör bemötande av målsägande och vittnen. Utredningen anser vidare att ideellt anordnad vittnesstödsverksamhet bör uppmuntras på olika sätt. Remissinstanserna: Utredningens förslag stöds i allt väsentligt av remissinstanserna. Bakgrund Regeringen uppdrog regleringsbrev åt att utarbeta ett program med förslag till åtgärder för att förbättra domstolarnas bemötande av parter, vittnen, målsägande och andra som kommer i kontakt med domstolarna. Åtgärdsprogrammet skulle tas fram i samråd med och . har redovisat uppdraget i rapporten (, dnr Ju 98/2513). åtgärdsprogram I åtgärdsprogrammet redovisar att en samlad översyn av samtliga de kallelser och andra handlingar som domstolarna tillställer enskilda kommer att genomföras. Beträffande utbildning anges att beteendevetenskapliga samt andra moment om brottsofferfrågor och invandrarfrågor skall föras in i den utbildning och fortbildning som ges för samtliga personalkategorier vid domstolarna. Vikten av att det vid alla domstolar finns relevant och aktuellt informationsmaterial tillgängligt i allmänhetens utrymmen poängteras. aviserar dessutom att ett informationsblad skall utarbetas till vittnen. Domstolarna rekommenderas att ge en eller flera personer i uppgift att ansvara för informationsmaterial och för att målsäganden och vittnen tillställs information om rättegångsförfarandet m.m. med kallelsen. Det anges vidare att det vid alla domstolar - om möjligt - bör utses någon eller några personer som är ansvariga för att besvara frågor från i första hand målsägande och vittnen, men även andra enskilda som har frågor om inställelse m.m. Likaså framhålls att domstolarna i större utsträckning än vad som är fallet bör ge personal, företrädesvis expeditionsvakter, arbetsuppgifter rörande bemötandet av målsägande och vittnen m.fl. uppger vidare att det kontinuerligt följer den tekniska utvecklingen. Myndigheten kommer att överväga nya tekniska lösningar för att uppnå en mer effektiv informationsförmedling till besökare i domstol. Domstolarna rekommenderas vidare att fortlöpande överväga om fördelningen av separata rum mellan olika användarkategorier är ändamålsenliga och att därvid särskilt beakta målsägandes och vittnens behov. framhåller också vikten av att de separata rummen är tydligt skyltade och att det av kallelsen till domstolen bör framgå om det finns möjlighet att vänta i separat rum. Slutligen föreslås att en försöksverksamhet, där parter och andra kan medverka i en domstolsförhandling genom användning av videoteknik, inleds. Vad har hänt sedan åtgärdsprogrammet redovisades? Regeringen följer kontinuerligt och domstolarnas arbete med att genomföra ovan redovisade åtgärdsprogram. Vid underhandskontakter med framkom att arbetet med omarbetning av kallelseblanketter blivit fördröjt, men att detta skall påbörjas i projektform. Vad gäller utbildning har såväl före som efter åtgärdsprogrammet i ordinarie utbildning för kanslipersonal funnits särskilda avsnitt om bemötande, brottsoffrens situation, rasism m.m. Domstolarna har även haft lokala aktiviteter om framför allt bemötandefrågor. I kurserna för icke ordinarie domare tas bemötandefrågorna och det mångkulturella samhället upp kontinuerligt. I såväl basutbildningen för nyutnämnda ordinarie domare som i den återkommande utbildningen för ordinarie domare finns avsnitt om bemötande och om etniska frågor. Detta betyder att alla nyutnämnda domare får sådan utbildning och att alla ordinarie domare kommer att ha fått det om . Det tar innan alla ordinarie domare har hunnit gå igenom den återkommande utbildningen som är en obligatorisk kursvecka. har vidare utarbetat informationsblad om att vittna vid domstol, målsägande vid domstol, brottmålsrättegången i tingsrätt, brottmålsdomen och dess följder. Denna information finns tillgänglig på och kan hämtas av domstolarna och bifogas kallelsen. Informationen finns också tillgänglig på myndighetens Internet sida. Materialet uppdateras fortlöpande. När det gäller den muntliga information som skall lämnas till målsäganden, vittnen m.fl. i domstol är detta något som domstolarna själva måste förbättra. uppger sig sträva efter att möjliggöra önskad servicenivå i detta avseende. Domstolslokalernas utformning är föremål för en kontinuerlig översyn och vid ombyggnationer beaktas alltid behovet av särskilda väntrum för målsägande. förslag om en försöksverksamhet där parter och andra kan medverka i en domstolsförhandling genom användning av videoteknik har omhändertagits av regeringen (prop. 1998/99:65) och pågår sådan försöksverksamhet vid ett antal domstolar i landet. Skälen för regeringens bedömning: De förslag som lämnat i denna del har samtliga det gemensamt att de inte lämpar sig för lagstiftningsåtgärder. Enligt regeringens mening ligger de åtgärder som aviserade i handlingsplanen och som myndigheten nu arbetar med väl i linje med vad som bör förbättras för att åstadkomma ett bättre omhändertagande av målsäganden, vittnen och andra som kommer i kontakt med domstolarna. Enligt regeringens mening bör dock arbetet med att genomföra åtgärdsprogrammet bedrivas med större intensitet. Det är exempelvis inte acceptabelt att det fortfarande förekommer att kvinnor som utsatts för sexuella övergrepp tvingas möta och vänta tillsammans med den misstänkte gärningsmannen i domstolens gemensamma väntrum. Arbetet med att inrätta särskilda väntrum pågår men vid de tingsrätter och hovrätter där sådana ännu inte finns borde detta enligt regeringens mening rimligtvis kunna lösas på annat sätt, exempelvis genom att målsäganden kan få vänta i ett angränsande kontorsutrymme. Regeringen är övertygad om att den satsning på vittnesstöd som skall inledas vid landets tingsrätter och hovrätter också kommer att bidra till ett bättre omhändertagande. Likaså bör den utbildning som avses genomföras leda till att en ökad förståelse och medvetenhet om brottsoffers behov. 8 och brottsoffren 8.1 Inledning är en viktig del i samhällets välfärdssystem. De övergripande målen och de grundläggande värderingarna för samhällets socialtjänst - demokrati, jämlikhet, solidaritet och trygghet - anges i 1 § socialtjänstlagen (1980:620). De medel som lagen anvisar för att skall nå uppsatta mål utgörs av strukturinriktade insatser som syftar till en god samhällsmiljö, t. ex. genom medverkan i samhällsplanering, uppsökande verksamhet, fält- och grannskapsarbete, allmänt inriktade insatser som gäller generellt utformade socialinsatser för vissa grupper i samhället samt individinriktade insatser som är direkt anpassade till den enskilde individens behov. Socialtjänstlagen har karaktären av målinriktad ramlag och ger kommunen långtgående frihet att anpassa sin verksamhet efter lokala förutsättningar och i samråd med den enskilde. Lagen innehåller allmänna riktlinjer men också mer preciserade mål för vissa grupper. skall till exempel verka för att barn och ungdomar växer upp under trygga och goda förhållanden, att äldre människor kan leva och bo självständigt och att människor som saknar medel för sitt uppehälle får möjlighet att klara sin försörjning. Kommunerna har enligt 3 § socialtjänstlagen det yttersta ansvaret för att de människor som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Men detta innebär inte att andra myndigheter befrias från det ansvar som åvilar dem. En av huvuduppgifterna för är att lämna enskilda människor den hjälp och det stöd som han eller hon behöver och som inte kan tillgodoses på annat sätt. Kommunens ansvar omfattar naturligtvis även människor som är eller har varit utsatta för våld. Under hänsynstagande till människans ansvar för sin situation skall inrikta sig på att frigöra och utveckla enskildas resurser. En vägledande princip för det individinriktade arbetet inom är helhetssynen. Den innebär att man skall utgå från människans totala situation i samhället; i familjen, i arbetet, och i bostadsområdet. Det är således inte bara de symptom den enskilde visar upp som skall vara utgångspunkten för insatserna. En helhetssyn förutsätter samarbete över sektorsgränser, vilket lett till att socialtjänstlagen också betonar strukturella insatser och medverkan i samhällsplaneringen. Andra vägledande principer är frivillighet, självbestämmande, flexibilitet, normalisering samt närhet och kontinuitet. Frågan om ansvar för en särskild grupp brottsoffer -våldsutsatta kvinnor - har relativt varit föremål för regeringens överväganden. avlämnade slutbetänkandet Kvinnofrid (SOU 1995:60). Slutbetänkandet innehöll förslag till olika åtgärder för att förbättra stödet och hjälpen till kvinnor som utsatts för våld och andra övergrepp och åtgärder för att förebygga våld mot kvinnor. Vad gällde konstaterade kommissionen att det fanns brister i arbete med kvinnor som utsätts för våld. Frågan om våld mot kvinnor verkade i bland vara lågt prioriterad. Socialsekreterarna befanns, bland annat på grund av bristande kunskaper i allmänhet, inte vara tillräckligt uppmärksamma på problemet. Detta, tillsammans med det faktum att det inte är ovanligt att våldsutsatta kvinnor av olika anledningar döljer att de är utsatta för våld i sina hem, ledde enligt kommissionens mening till att kvinnor som utsätts för våld sällan erbjöds några insatser och att kvinnorna inte heller efterfrågade dessa. Regeringen delade kommissionens bedömning och föreslog i proposition 1997/98:55 att socialtjänstlagens allmänna riktlinjer skulle kompletteras med en särskild bestämmelse om ansvar för våldsutsatta kvinnor. beslutade i enlighet med regeringens förslag (prop. 1997/98:55, bet. 1997/98:JuU13, rskr. 1997/98:250). Som följd innehåller socialtjänstlagen numera en bestämmelse (8 a §) om att socialnämnden bör verka för att de som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp i hemmet får stöd och hjälp för att förändra sin situation. I samband med nämnda proposition gav regeringen dessutom i uppdrag att leda ett utvecklingsarbete i frågor om våld mot kvinnor och att utarbeta allmänna råd för hur bör arbeta med dessa frågor. Arbetet syftar till att stödja kompetensuppbyggnad och metodutveckling inom och hälso- och sjukvården för att dessa frågor på ett bättre sätt skall kunna införlivas i den ordinarie verksamheten. Regeringen fattade också beslut om fortbildningsinsatser för personal inom bland annat . 8.2 ansvar Regeringens förslag: Socialtjänstlagen (1980:620) kompletteras så att det framgår att socialnämndens ansvar omfattar alla brottsoffer. Regeringens bedömning: bör ges i uppdrag att bedriva ett utvecklingsarbete till stöd för i dess arbete med brottsofferfrågor. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att socialtjänstlagen kompletteras så att det av lagtexten framgår att ansvar omfattar alla som har utsatts för brott. Utredningen har vidare föreslagit att regeringsuppdrag att leda ett utvecklingsarbete i frågor om våld mot kvinnor även skall gälla utarbetandet av handlingsprogram och/eller rutiner inom för omhändertagande av brottsoffer. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser är positiva till förslagen. och avstyrker dock förslaget om ett tillägg till socialtjänstlagen (1980:620) om ansvar för brottsoffer. Ett flertal remissinstanser poängterar vikten av att särskilt uppmärksamma barn. betonar att brottsoffer inte bör beskrivas som en enhetlig kategori människor. Inom begreppet brottsoffer ryms personer i många olika livssituationer. Ett par remissinstanser, däribland Socialchefer, varnar för att en vidgad ansats vad gäller allmänna frågor om brottsofferproblematik kan få till följd att frågor som rör familjevåld och kvinnomisshandel får minskad uppmärksamhet. Skälen för regeringens förslag och bedömning: En allmän regel i socialtjänstlagen om ansvar för och skyldigheter gentemot brottsoffer har föreslagit att socialtjänstlagen kompletteras med en allmän bestämmelse om ansvar för och skyldigheter gentemot brottsoffer. Som anförts ovan är socialtjänstlagen en ramlag och kommunens ansvar omfattar alla dem som utsatts för våld. Den som drabbats av brott kan alltid vända sig till de sociala myndigheterna för att få stöd och hjälp. Det kan handla om såväl materiellt som psykologiskt stöd. Att komplettera lagen med en särskild regel om ansvar för dem som utsatts för brott medför således i och för sig ingen förändring i rättsligt hänseende. Detta är också något som framhållits av såväl som , som båda har avstyrkt förslaget med hänvisning till att kommunerna har detta ansvar och att man inte bör införa en detaljreglering i socialtjänstlagen. Samma resonemang gällde naturligtvis även för den införda bestämmelsen i 8 a § socialtjänstlagen. Av denna följer att socialnämnden bör verka för att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp i hemmet bör få stöd och hjälp för att förändra sin situation. Inte heller införandet av den bestämmelsen innebar någon egentlig förändring i förhållande till vad som tidigare gällde. Bestämmelsen motiverades dock av att funnit så stora brister i arbete med frågor som rörde våld mot kvinnor att det bedömdes som nödvändigt att klargöra kommunens ansvar i detta hänseende. Enligt regeringens mening gör sig samma argument lika starkt gällande vad gäller behovet av en allmän regel om ansvar för och skyldigheter gentemot alla som har utsatts för brott. Regeringen delar således bedömning i denna fråga. Genom en sådan bestämmelse klargörs att har ett ansvar för att stödja och hjälpa alla dem som utsatts för brott och att det bör bedrivas ett aktivt arbete i detta hänseende. En viktig uppgift för i detta sammanhang är att inom ramen för grannskapsarbetet verka för att samarbete med andra myndigheter och med ideella organisationer kommer till stånd. Samverkansgrupper kan leda till en ökad kännedom om vilka möjligheter till hjälp och stöd för brottsoffer som kan erbjudas och till ett effektivare resursutnyttjande. Även anhöriga till den som har utsatts för brott kan vara i behov av stöd och hjälp. I uppföljningen av lagändringen har konstaterats att det fortfarande finns brister när det gäller stöd till våldsutsatta kvinnor. Regeringen vill därför påtala vikten av att fortsätter att utveckla metoder för det förebyggande arbetet och för stöd till våldsutsatta kvinnor. Här bör särskilt uppmärksamma barns utsatta situation när det förekommer våld i familjen. Invändningen från Socialchefer, att en vidgad ansats vad gäller allmänna frågor om brottsofferproblematik skulle kunna få till följd att frågor som rör familjevåld och kvinnomisshandel får minskad uppmärksamhet, kan i och för sig haft fog för sig när betänkande kom . Det har dock gått dess och arbetet med frågor som rör våld mot kvinnor har bland annat genom och andra myndigheters stöd stimulerat det lokala arbetet. Detta utvecklingsarbete bör fortsätta i en vidare form. Det har vidare skapats ett Nationellt råd för kvinnofrid. Rådets arbete samt ett fortsatt utvecklingsarbete för ett fortsatt fokus på dessa viktiga frågor. Uppdrag att bedriva ett utvecklingsarbete Såväl som har förklarat sig positiva till förslag om att regeringsuppdrag att leda ett utvecklingsarbete i frågor om våld mot kvinnor utvidgas till att omfatta mer allmänna frågor om brottsoffer. Regeringen delar bedömning. Förutom allmänna ansvar för att utveckla har myndigheten en central roll i det pågående arbetet med frågor som rör mäns våld mot kvinnor. Den kunskap som finns upparbetad inom myndigheten beträffande dessa frågor kan till stora delar antas vara tillämplig också på frågor som rör andra brottsoffer än kvinnor som har blivit utsatta för våld i hemmet. Det är viktigt att ger uttryck för sin uppfattning om hur mer allmänt bör arbeta med brottsofferfrågor. Regeringen har därför för avsikt att uppdra åt att bedriva ett utvecklingsarbete till stöd för i dess arbete med brottsofferfrågor. vägledning av arbete har ofta skett genom allmänna råd. I detta arbete kan emellertid andra former än allmänna råd vara mer lämpliga för att stödja och vägleda . Det är angeläget att utvecklingsarbetet bedrivs utåtriktat och att olika sätt att sprida kunskapen eftersträvas så att det når ut till samtliga kommuner i landet. Samråd bör ske med som har kompetens på området och bred erfarenhet av brottsofferarbete. Uppdraget bör redovisas i årsredovisningen för . Som framhållits av är gruppen brottsoffer inte en enhetlig kategori människor. Inom begreppet brottsoffer ryms både barn och vuxna personer i många olika livssituationer. Enligt regeringens mening bör detta beaktas inom ramen för utvecklingsarbete. 9 Målsägandebiträde och stödperson 9.1 Inledning Målsägandens behov av personligt stöd under förundersökningen och själva rättegången har varit föremål för ett flertal överväganden av regeringen . infördes en möjlighet för målsäganden att under vissa förutsättningar få ha med sig ett personligt stöd under huvudförhandling (20 kap. 15 § [RB]). Behovet av personligt och kurativt stöd uppmärksammades även i samband med införandet av lagen (1988:609) om målsägandebiträde. I förarbetena till lagen anges att det ankommer på målsägandebiträdet att lämna ett personligt och kurativt stöd till sin klient (prop. 1987/88:107 s. 24 ff.). Lagen om målsägandebiträde medförde dock ingen förändring vad gäller möjligheten för målsäganden att åtföljas av en stödperson. Tvärtom så framhölls i förarbetena att regeln om stödperson borde kvarstå, även om det kunde förutsättas att behov av stödperson ofta inte kommer att finnas i de fall målsägandebiträde förordnats. utökades målsägandens möjligheter att ha med sig stödperson (prop. 1993/94:143, bet. 1993/94:JuU25, rskr. 1993/94:320). Dels fick målsäganden själv rätt att bestämma om han eller hon skall åtföljas av en stödperson vid förhör under rättegång, dels lagreglerades målsägandens rätt att ha med sig en stödperson vid förhör under förundersökning (20 kap. 15 § och 23 kap. 10 § RB). Lag om målsägandebiträde Lagen (1988:609) om målsägandebiträde trädde i kraft . Den innebar att målsäganden fick rätt till ett eget juridiskt biträde vid förundersökning och rättegång vid vissa typer av brott, i första hand vid grövre sexuella övergrepp. utvidgades möjligheterna att få målsägandebiträde till att gälla samtliga sexualbrott utan begränsning (prop. 1989/90:158, bet. 1990/91:JuU4, rskr 1990/91:16). Dessutom blev reglerna mer generösa även vid andra brott där målsägandebiträde kan komma i fråga, t.ex. i mål om misshandel, olaga hot och rån. utvidgades rätten till målsägandebiträde ytterligare genom att det infördes en möjlighet att förordna målsägandebiträde i samtliga mål om brott enligt för vilka fängelse ingår i straffskalan (prop. 1993/94:26). Förutsättningen för ett förordnande i dessa fall är att det med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och andra omständigheter finns ett särskilt starkt behov av biträde. Utvärdering av lagen om målsägandebiträde () fick i uppdrag av regeringen att undersöka hur bland annat lagen om målsägandebiträde tillämpas. Resultatet av undersökningen har redovisats i en rapport - en utvärdering av tillämpningen av lagen om målsägandebiträde m.m. (DV rapport 1996:2). Resultatet tyder på att lagen om målsägandebiträde i stort sett tillämpas i enlighet med intentionerna vid dess tillkomst och att reformen har haft en viss kvalitetshöjande effekt på rättsprocessen. Rapporten ger dock vid handen att det finns ett antal områden där kritik kan riktas mot lagens utformning och där det kan finnas anledning till att överväga förändringar. Det som anges vara mest angeläget att se över är om lagens tillämpningsområde, främst 1 § första stycket 2, behöver justeras, om förfarandet under förundersökningen bör ges en mer framskjuten position, om det finns behov att förändra eller förtydliga bestämmelserna om målsägandebiträdets uppgifter och om det finns anledning att förändra reglerna om ersättning till målsägandebiträde, t.ex. genom att ersättningen regleras i någon form av taxa. De förändringar som ansåg angelägna att överväga låg mycket nära det uppdrag som givits till beträffande målsägandebiträdesinstitutet, utom frågor som gäller ersättning till målsägandebiträden. Regeringen beslutade därför att överlämna DV:s rapport till utredningen för vidare behandling. 9.2 Utvidgad rätt till målsägandebiträde Regeringens förslag: Rätten till målsägandebiträde utvidgas genom att begränsningen till brott enligt tas bort. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig i frågan är positiva till förslaget.