mot · GP02U332 · 2001-10-05 00:00:00 — Sådan förmåga är av mycket stor betydelse för hur vi skall utforma vårt försvar mot nya hot och vårt samarbete med andra stater. Enligt Underrättelsekommitténs betänkande, Underrättelsetjänsten en översyn (SOU 1999:37), sker en gradvis tyngdpunktsförskjutning inom det militära underrättelseväsendet, från traditionell militär förvarning om invasionsangrepp mot strategiska, icke-militära underrättelser med hjälp av förändrade metoder för inhämtning av information. Den säkerhetspolitiska analysen utformas också allt mer långsiktigt. Även för nationell och internationell krishantering och för internationellt konfliktförebyggande arbete är detta givetvis en fundamental kunskap. Utan information och korrekta analyser kommer sådan förebyggande verksamhet aldrig att leda till tillfredsställande resultat. 2.6 Framtida konflikters karaktär Säkerhetspolitiska dogmer och tankesätt tar att förändra. Forskare har talat om en förskjutning från traditionella hot mot de mer diffusa hot som livligt diskuteras i den säkerhetspolitiska debatten . Varefter kommer sådant säkerhetspolitiskt tänkande att omsättas i praktisk planering och handling. Skyddet av territorium mot angrepp från andra stater är dock fortfarande det som huvudsakligen styr utformningen av det militära försvaret. Morgondagens angripare däremot kommer allt oftare att nyttja andra slagfält än det militära. Man brukar i sammanhanget tala om olika typer av asymmetri. Ett ofta använt och belysande exempel är att en militärt svag stat eller aktör inte gärna väljer att angripa en militärt överlägsen stat eller aktör på den militära arenan. Krig är en mycket kostsam process, givetvis främst för dem som utsätts, men också för angriparen. Kan angriparens mål förverkligas genom andra typer av påverkan än rent militär så kan detta vara att föredra. Som tidigare nämnts har exempelvis den informationstekniska utvecklingen ökat kriminella gruppers, terroristers och svagare staters möjligheter att utöva påverkan. kan dessa grupper sabotera vitala samhällsfunktioner såsom elförsörjning och telekommunikationer, datasystem och annat. Man talar om en ökad teknisk sårbarhet som går hand i hand med den tekniska utvecklingen och utbredningen. Denna typ av påverkan kan givetvis nyttjas även av demokratiska stater. 2.6.1 Gråzon mellan civilt och militärt och krig och fred Den militära kapaciteten är ofta beroende av samhällets infrastruktur och civila kompetens. Gränsen mellan till exempel civil och militär informationsteknik blir allt otydligare. Det ökar risken för att angripare, i syfte att förstöra elförsörjning och kommunikationer, inriktar sina attacker mot civila mål och den civila infrastrukturen. Risken ökar således ytterligare för att civila medborgare drabbas av väpnade angrepp och konflikter. är nio av tio offer i väpnade konflikter civila. Distinktionen mellan det som tillhör det militära och det som är civilt i samhället har liten betydelse för inte så få säkerhetspolitiska aktörer. Litet talar för att detta kommer att förändras. Åtgärder med målet att knäcka motståndarens moral och stridsvilja är förvisso inte något nytt. Men samtida terroristattacker och etniskt grundade konflikter pekar ändå på en total och utbredd brist på respekt för krigets lagar, skrivna såväl som oskrivna. I motsats till historiska erfarenheter så kommer det även att bli allt svårare att särskilja krig och fred. Exempelvis kommer framtidens väpnade konflikter troligtvis inte att regelmässigt utvecklas steg för steg från ett fredligt läge till motsättningar, eskalering av våld, vidare till öppen väpnad strid som förhoppningsvis kan hanteras och lösas för att sluta i en allmän återuppbyggnad av det drabbade området. Erfarenheter visar att konflikter istället tenderar att bölja fram och tillbaka mellan olika hotnivåer som var för sig kräver olika typer av insatsförmågor. För militära förband som deltar i krishanteringsinsatser medför detta nya krav på flexibilitet. De måste både kunna hantera humanitära insatser med såväl skydd som praktiska spörsmål av civil karaktär och utkämpa intensiv och akut strid mot tungt väpnade motståndare av mer eller mindre reguljär form. 2.6.2 Vad är ett väpnat angrepp? Vissa nya typer av hot komplicerar definitionen av begreppet väpnat angrepp. Är exempelvis ett informationstekniskt angrepp med datavirus att anse som likställt med väpnat angrepp? Otydligheten kring begreppet väpnat angrepp bidrar också till osäkerheten kring skiljelinjen mellan krig och fred. En gråzon uppstår där stater utsätts för ständiga hot men inte alltid vet vad som egentligen gäller och om krigstillstånd råder eller ej. Osäkerhet kommer att föreligga om när eventuella angrepp kommer, på vilket sätt, vem som angriper och kanske till och med om ett angrepp överhuvudtaget pågår. Begreppet väpnat angrepp har en avgörande betydelse för det svenska försvaret. Det reglerar indirekt regeringens möjligheter att aktivera försvarsmakten i strid. Lagutrymmet återfinns i grundlagen. I förarbeten hänvisas bland annat till artikel 51 om rätten till självförsvar. Det stipuleras också att den svenska försvarsmakten inte får föra preventivt krig, dvs. föregå en potentiell angripare med eget angrepp. Vidare kan angreppsmedlet vid informationskrigföring knappast jämföras med bomber, kulor eller soldater. Annorlunda är det om man betänker effekterna snarare än metoden. Informationskrigföringens indirekta effekter kan förorsaka mycket stora risker för omfattande dödsfall och personskador. Om ett samordnat angrepp via informationsteknik riktades mot flygtrafikledningssystem, betalningssystem, vattendammar eller dylikt, anser Försvarsberedningen det som allmänt acceptabelt att den angripna staten anser sig utsatt för något jämförbart med väpnat angrepp. Försvarsberedningen anser att en stat som utsatts för IT-angrepp borde ha rätten att besvara angreppet med liknande medel eller konventionella militära metoder. Ett grundläggande problem i sammanhanget är dock att lokalisera det informationstekniska angreppets kärna. Det vidgade säkerhetsbegreppet leder till att det är nödvändigt att precisera förutsättningarna för att hantera hot som inte är väpnade angrepp i strikt folkrättslig mening. Framtiden kommer att avgöra vår slutliga syn på dessa frågor. Men det är mycket viktigt att behandla dem . 2.7 Folkrätt i förändring är nio krigsoffer av tio civila och en är soldat. Ännu så sent som under var siffrorna de omvända. De samlade Genève- och brukar ofta, slarvigt uttryckt, benämnas krigets lagar. Krigets lagar är den del av folkrätten som, i enlighet med namnet, gäller i krig. reglerar bland annat skydd för dem som inte deltar i strid exempelvis sjukvårdspersonal. anger vissa begränsningar av vapentyper och stridsmetoder i syfte att minska lidandet för dem som deltar i strid. undertecknades en fjärde i syfte att utveckla krigets lagar och reglera de civilas skydd i händelse av krig. En starkt positiv folkrättslig utveckling är ändå upprättandet av permanenta folkrättsliga domstolar. Tribunalerna i och Arusha spelar en mycket viktig roll i utvecklingen av de medel och lagar som behövs i kampen mot krigsförbrytelser, folkmord och brott mot mänskliga rättigheter. Speciellt Haag-tribunalen har kommit att bli en framgång. 2.7.1 Humanitära interventioner Konsekvenserna av väpnade konflikter för civilbefolkning världen över, påvisar behovet av en förskjutning av fokus inom folkrätten, från staters rätt och säkerhet till människors rätt och säkerhet. Folkrätten och staters suveränitet får inte användas som alibi för brott mot mänskliga rättigheter. Denna problematik aktualiserades då Nato ingrep i konflikten i Kosovo utan att förankra operationen i . Risken för att rådsmedlemmar skulle lägga in veto uppfattades uppenbarligen som stor. Normalt sett finns det två allmänt accepterade undantag från förbud mot våld: rätten till självförsvar och ingripanden auktoriserade av . Natos agerande i illustrerar en tredje punkt som vinner ökat gillande: rätten att med militärt våld ingripa i humanitära nödlägen. Om detta är ett undantag från internationell rättspraxis eller ej återstår att se. Det är dock ett instrument som måste hanteras med yttersta försiktighet och endast i mycket kritiska lägen. En humanitär intervention måste för att ses som legitim uppfylla minst fyra krav som delvis överensstämmer med de krav som ställs på rätten till försvar. För det första måste det röra sig om en humanitär katastrof som folkmord eller andra brott mot mänskligheten eller en stats sammanbrott och brutalisering. För det andra måste brukandet av våld vara en absolut sista utväg och det enda medel som kan avbryta kränkningarna efter att alla fredliga metoder att lösa konflikten prövats. För det tredje måste den potentiella skada interventionen är tänkt att förhindra överstiga den potentiella skada som kan åstadkommas genom interventionen. Slutligen måste sannolikheten vara hög för att interventionens humanitära syften skall uppnås. 2.7.2 Terrorism och folkrätt Terrorismen har en mycket lång historia. Vanligtvis har terror till stor del använts som ett medel för att uppnå politiska eller andra mål. Efter attackerna i och står vi inför en helt ny situation. När terror är både medel och mål och saknar tydligt uttalade budskap så blir den om möjligt än mer obehaglig. Attackerna i handlar troligtvis lika mycket om angrepp mot kollektiva värden och värderingar som mot själva staten . Enligt artikel 51 har stater rätt till självförsvar mot väpnade angrepp. Det står inte uttryckligen att det enbart gäller angrepp från andra stater, men när skrevs var den typ av storskaliga terrordåd vi nu bevittnat inte en realitet. De tolv anti-terrorkonventioner som redan finns i kan inte hantera omfattningen i det senaste fallet. Folkrätten kommer därför att förändras i både traktats- och sedvanerättsligt hänseende. Vilka konsekvenser terrordåden i kommer att få för samhällens säkerhet och säkerhetspolitiken i sig är omöjligt att fullt överblicka. Utöver en kommande förändring av folkrätten så kan två intressanta och i sig unika händelser noteras . Dels har Nato åberopat artikel 5 i alliansens stadgar som stipulerar att ett angrepp på en medlemsstat är ett angrepp på samtliga medlemsstater och att alla medlemmar därmed är skyldiga att bistå den angripna staten. Dels har enhälligt fördömt terroristattacken och deklarerat att den utgör ett hot mot internationell fred och säkerhet. finns det nu i en skrivelse från säkerhetsrådet ett klart uttryckt samband mellan rätten till självförsvar och storskaliga terroristattacker. Kampen mot terrorismen blir genom dessa ställningstaganden en internationell angelägenhet på ett helt annat sätt . Det kan inte uteslutas att bekämpningen av terrorism kan komma att innefatta militärt våld. Å andra sidan är rätten till självförsvar enligt artikel 51 inte obegränsad. Samtliga eventuella insatser mot terrorism måste följa de allmänna folkrättsliga krav som ställs. Vi kristdemokrater anser att internationellt samarbete är helt nödvändigt för att bekämpa terrorism. Den agerar ofta i gränsöverskridande nätverk och är därför mycket svår att komma åt för enskilda länder. Ej heller bör, eller kan, något land vara neutralt i situationer som dessa. måste därför intensifiera samarbetet med de länder som delar våra demokratiska värderingar. Det är positivt och riktigt att världssamfundet enas om att bekämpa terrorismen. På både kort och lång sikt är vikten av underrättelser och informationsverksamhet betydande i denna kamp. På bör arbetet mot globala orättvisor och spridningen av demokrati placeras i förgrunden. syn på internationellt samarbete mot terrorism ges i en särskild motion. 3 Säkerhetspolitikens medel De medel en stat använder för att nå uppsatta nationella säkerhetspolitiska mål kan vara, bland annat, militära, utrikespolitiska, ekonomiska, handelspolitiska, teknologiska och psykologiska till sin natur. I förlängningen är nästan allt en stats representanter och medborgare företar sig på ett eller annat sätt av betydelse för den nationella säkerhetspolitiken. Ur förklaringssynpunkt är detta svårbemästrat och därför brukar man nöja sig med att säga att säkerhetspolitiken står på två ben: det utrikespolitiska och det försvarspolitiska, eller diplomati och försvar, eller civila och militära medel. Inom utrikespolitiken är frågan om samverkande insatser mycket betydelsefull. Avsikten är att långsiktigt söka påverka förhållanden i omvärlden och minska de säkerhetspolitiska riskerna. Det kan, till exempel, ske genom aktivt deltagande i konfliktförebyggande åtgärder, genom insatser för mänskliga rättigheter och internationell rättsordning, bistånd och förstärkning av global demokratisering. Inom försvarspolitiken handlar det om ett effektivt, och i dess vidaste bemärkelse, samordnat försvar, där även krishantering och andra förebyggande åtgärder ingår. I arbetet för fred och trygghet måste både civila och militära medel finnas till hands. Därför måste utrikes- och försvarspolitiken vara i god samklang. 3.1 Internationell krishantering och fredsfrämjande verksamhet I då territoriella gränser förlorar i betydelse för spridningen av konflikter är det allt svårare att upprätthålla en stats säkerhet enbart genom avskräckning. Säkerhet byggs i ökad utsträckning genom avtalsbunden samverkan med andra stater. Häri blir deltagande i fredsfrämjande arbete allt viktigare. Detta är också att anse som en högst solidarisk handling genom vilken en stat har tillfälle att bistå utsatta grannar i såväl när som fjärran. Svenska förband ingår och har ingått i internationell fredsfrämjande verksamhet i flera omgångar senast på . Det skall vi fortsätta med. Efter det slut växte antalet krishanteringsinsatser och fredsfrämjande verksamheter kraftigt framför allt i FN:s regi. Nyttan av dessa stod dessvärre inte i proportion till deras antal och omfattning. Å andra sidan har avsaknaden av samlad politisk vilja och nödvändiga resurser gjort att förväntningarna på FN och andra så kallade multilaterala organisationer inte sällan varit orealistiska. Det finns ändå en utbredd samsyn när det gäller behovet av internationell krishantering och fredsfrämjande verksamhet. Efter den bipolära maktstrukturens bortfall så finns generellt sett större möjligheter att påverka de otaliga orsaker som kan leda till våld, väpnade konflikter och krig. är detta även förknippat med många svåra praktiska problem. Frågor om, var, när och hur det internationella samfundet skall ingripa i konflikter har visat sig vara mycket svårbesvarade. 3.1.1 Olika begrepp Den begreppsdjungel som präglar internationellt fredsarbete påbjuder några förtydliganden. Begreppen betyder ibland samma sak, överlappar varandra ofta och kan tolkas på mer än ett sätt. Diskrepansen mellan olika språk försämrar tydligheten ytterligare. Det finns således ett stort behov av att definiera och förklara de centrala begreppen i internationell krishantering, var för sig och sinsemellan. Begreppet krishantering (crisis management) har inom både EU och det vidare internationella samfundet kommit att beteckna alla de åtgärder som vidtas i syfte att förebygga, hantera och skapa skydd mot befintliga såväl som potentiella kriser och konflikter. I används också begreppet fredsfrämjande verksamhet (peace-keeping operations). Det omfattar en lång rad förebyggande aktiviteter som syftar till att nå en fredlig lösning av konflikter. Fredsfrämjande verksamhet innefattar i sig alla faser av en konfliktcykel. Konfliktförebyggande aktiviteter på både kort och lång sikt, fredsskapande i syfte att begränsa eller få till en fredlig lösning av en pågående konflikt, fredsbevarande genom övervakning och bevakning av ingångna freds- eller eldupphörsavtal, fredsframtvingande där rätten att bruka väpnat våld föreligger för att exempelvis kunna skydda humanitära insatser och civilbefolkning samt fredsbyggande och förtroendeskapande åtgärder och rekonstruktion av samhällen genom exempelvis stöd till uppbyggnad av infrastruktur och samhällsinstitutioner. Vi kristdemokrater anser att varaktig och stabil fred och säkerhet kräver långsiktigt tänkande. Därför bör de förebyggande åtgärderna betonas i arbetet för en fredligare värld. 3.1.2 Konfliktförebyggande verksamhet Det internationella samfundet i sig, men även regionala organisationer och enskilda stater, måste sträva efter att i högre grad agera innan konflikter bryter ut istället för att reagera först när konflikten redan övergått i våld. Konfliktförebyggande verksamhet bygger i stor utsträckning på fredlig normbildning och övervakning av mänskliga rättigheter. Normsystem anger precist vad omvärlden anser vara godtagbar maktutövning och inte. Här spelar de folkrättsliga domstolarna en mycket viktig roll som en av flera normbildande aktörer, upprätthållare av mänskliga rättigheter och bidragande till balanserat samhällsuppförande. Det finns mycket som talar för att demokratiseringsprocesser och ekonomisk utveckling försvåras av starka krav på vedergällning. Därför är det viktigt att inte stigmatisera en hel folkgrupp efter en konflikt samt att arbeta för försoning. Det sätt på vilket den sydafrikanska gick till väga är ett exempel på det . Konfliktförebyggande verksamhet har ofta likställts med preventiv diplomati. Men eftersom konfliktförebyggande i ökad utsträckning handlar om mer än diplomati så måste begreppet vidgas i samklang med den globala säkerhetspolitiska utvecklingen. Exempelvis kan ses som en konfliktförebyggande åtgärd då kandidatländer inte sällan befinner sig i en känslig ekonomisk och politisk övergångsfas. Detta resonemang kan även appliceras på säkerhetsgemenskaper såsom och Nato med associerade organisationer. Internationella organisationer och allianser möjliggör spridningen av positiva normer och starkare skydd av mänskliga rättigheter. Även åtgärder mot spridning av NBC-stridsmedel och stimulering av lokal konfliktlösningsförmåga bör ses som exempel på konfliktförebyggande arbete. Traditionellt sett skall en konfliktförebyggande åtgärd vara förenlig med kapitel VI om fredlig lösning av tvister för att få kallas konfliktförebyggande. sätt att arbeta som en tredje neutral part är ett exempel som visat sig framgångsrikt när det gäller att komma åt bakomliggande problem innan de bryter ut i våld. Detta tillvägagångssätt fungerar dock inte i konflikter med mycket starka motsättningar. Därför kan även militära insatser ha en betydelsefull förebyggande roll i samband med humanitära interventioner och samhällsrekonstruktion. Freden behöver ibland tänder. Diplomati har i flera kritiska fall marginaliserats i avsaknad av sanktions- och påtryckningsmedel. Exempelvis fanns endast i liten utsträckning någon konkret militär uppbackning av de diplomatiska ansträngningarna i det inledande skedet av konflikterna i före detta . På det hela taget så har samverkan mellan militära och civila insatser blivit allt viktigare i fredsfrämjande och förebyggande verksamhet. Denna utveckling kommer med tiden att förstärkas ytterligare. 3.2 FN Vi kristdemokrater anser att FN är den viktigaste globala säkerhetspolitiska aktören. Efter det slut var den allmänna förhoppningen att FN äntligen skulle komma att mäkta med de uppgifter för fred och säkerhet som dess upphovsmän skrev in i den alltjämt gällande stadgan. Dessvärre kom att präglas av en rad allvarliga misslyckanden. De permanenta stormaktsmedlemmarna i säkerhetsrådet (, , , och ) har genom att lägga in veton allt för låtit maktpolitik försvåra eller till och med omöjliggöra säkerhetsrådets funktion. används vetorätten inte lika ofta och rådets befogenheter har vidgats. börjar delar av det regionala fredsarbetet gradvis övertas i en del områden av andra organisationer såsom . Att FN i dessa fall avlastas är positivt, förutsatt att fredsarbetet är sanktionerat av FN och följer dess principer. FN behöver reformeras, moderniseras och stärkas för att kunna leva upp till de uppsatta målen. Det handlar om att bygga upp nya strategier för att integrera samtliga delar av arbetet för fred. Det krävs också en ökad samordning mellan civila och militära enheter och medel. Resursbristen måste åtgärdas och den politiska viljan inom organisationen såväl som hos dess medlemstater måste i vissa fall uppbådas och i andra fall stärkas. 3.3 Nato Natos fortsatta existens blev föremål för spekulation i och med det slut och upplösning. Lösningen blev en omfattande förändringsprocess. Utöver att etablera nya förhållningssätt till tidigare fiender i öst och att reformera den inre strukturen tog alliansen på sig helt nya uppgifter. Från att ha varit en renodlad försvarsallians, byggd på ömsesidiga försvars- och säkerhetsgarantier, antog Nato en säkerhetsbyggande roll. Krishanteringsinsatserna i kom att bli utgångspunkten för Natos förändringsprocess. I syfte att driva igenom föranledde denna kris alliansens första större engagemang utanför det egna territoriella området. Bosnien-krisen kom att påverka debatten om den europeiska säkerhets- och försvarsförmågan, då det tydligt framstod att den europeiska gemenskapen inte mäktade med att ro i land större militära åtaganden såvida inte det skedde i samarbete med Nato. Insatserna i konflikten mellan och Kosovo gav Nato möjligheten att bekräfta dess roll som central aktör i den nya säkerhetsordningen. Kosovo-krisen ställde också alliansens förhållande till FN på dess spets. beslutade Nato att ingripa i en konflikt utan sedvanligt mandat från . På så sätt var det en helt unik företeelse. Denna händelse bidrog till att intensifiera debatten om folkrätten och krocken mellan staters suveränitet och mänskliga rättigheter. Utan FN-mandat och på bekostnad av bruten jugoslavisk statssuveränitet gick Nato-trupper in i Kosovo för att rädda liv. Förhållandet mellan FN och Nato är fortfarande en delvis öppen fråga. När det gäller folkrätten växer kraven på ökat skydd för människor före stater. Utvidgningen av Nato en av alliansens viktigaste framtidsfrågor manifesterades 1999 då , och blev nya medlemmar i samband med alliansens 50-årsdag . Vi kristdemokrater anser att ett svenskt medlemskap i inte är aktuellt. Dörren skall dock hållas öppen för framtida omvärdering. Ett öppet och nära samarbete med Nato bör ses som en naturlig del av svensk säkerhetspolitik. Vi kristdemokrater ser därför positivt på aktiva medlemskap i det () och Partnerskap för fred (PFF). EAPR och PFF är två viktiga initiativ för att öka säkerhetssamarbetet mellan länderna i och . Alla europeiska länder kan delta, oavsett om de är medlemmar i eller ej. EAPR är ett forum för säkerhetspolitiska konsultationer och den politiska ramen för PFF-samarbetet. PFF är ett samarbetsprogram mellan Nato och där medlemsstaterna själva väljer inom vilka områden och hur de vill samarbeta med Nato. Syftet är bland annat att främja förmågan att delta i internationell fredsfrämjande verksamhet. För del har samarbetet bland annat medfört deltagande i Nato-ledda SFOR i Bosnien och KFOR i Kosovo. Samarbetet inom EAPR och PFF bör fördjupas. Natos närvaro i är mycket viktig för den europeiska säkerheten och det är därför av stor vikt att behålla den transatlantiska länken. 3.4 EU/VEU/Europeiska unionen (EU) präglas av långtgående ekonomiskt, politiskt, socialt, kulturellt och miljömässigt samarbete. Nästa stora principiella steg är att vidareutveckla en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik (GUSP) den andra pelaren i EU-konstruktionen. EU är en mycket betydelsefull utrikespolitisk aktör och utgör även ett av de främsta fora genom vilket kan verka för fred och global utveckling. Dessutom är säkerhet, efter inträdet i unionen , allt svårare att skilja från det övriga . I ljuset av detta är det inte längre möjligt att i svensk säkerhetspolitik göra någon egentlig uppdelning mellan konflikter på regional, mellanstatlig och inomstatlig europeisk nivå. säkerhet är odelbar. har det inom EU funnits aktörer som vill se ett minskat europeiskt beroende av USA- och Nato-resurser.