mot · GP02Ju449 · 2001-10-05 00:00:00 — 10 Skärpta straff vid brott mot besöksförbud Den som bryter mot ett besöksförbud kan dömas till böter eller fängelse i högst . I ringa fall utdöms inget straff. Vi anser att straff skall kunna dömas ut även i det ringa fallet och att straffmaximum för normalfallet skall höjas till fängelse . Brott mot besöksförbud bör i de allra flesta fall följas av ett fängelsestraff. Vi anser vidare att besöksförbud skall kunna kombineras med elektronisk övervakning. Härigenom tydliggörs att det är mannens rörelsefrihet som skall begränsas, inte kvinnans. I debatten har från vissa hävdats att en sådan ordning riskerar att invagga kvinnan i falsk trygghet eftersom den man som vill bryta mot besöksförbudet bara har att avlägsna elbojan. Vad man då emellertid bortser från är att även den informationen, dvs. registreringen av att fotbojan avlägsnats från den dömdes kropp, kan vara mycket värdefull för kvinnan och för polisen. Dessutom kan vetskapen om ett sådant avlägsnande utgöra ett viktigt moment i bevisningen mot den man som brutit mot besöksförbudet. 11 Tydliggör domarnas påföljder Domstolarnas auktoritet förutsätter att de avkunnade domarna verkställs i enlighet med domarnas lydelse. Till dess att domstolens dom verkställts i sin helhet, skall inga beslut fattas av andra myndigheter i de angelägenheter som domstolen i en laga kraft vunnen dom slutligt reglerat. har en rad reformer i påföljdssystemet lett till att domstolens dom inte blir sista ordet. När domstolen dömer till fängelse kan den tilltalade efter ansökan hos kriminalvården få möjlighet att avtjäna straffet utanför anstalt med s.k. elektronisk fotboja. Likaså kommer det oroväckande signaler från rättsväsendets aktörer som tyder på att de domar som innehåller en fastställd vårdplan inte alltid fullt ut verkställs i enlighet med domens lydelse. En sådan ordning är förödande för domstolarnas auktoritet och regeringen bör omgående undersöka hur verkställigheten av påföljder utanför kriminalvården fungerar. Det kan finnas anledning att inrätta en återrapporteringsskyldighet för t.ex. socialtjänstemän som är ansvariga för vårdplaners genomförande, kombinerad med en övervakningsnämnd där avvikelser från den fastlagda vårdplanen kan tas upp och bli föremål för åtgärder. 12 Tydliggör ungdomsrabatterna Riksåklagaren försökte genom ett överklagande till etablera en praxis som syftade till att på ett tydligare sätt markera de straffnedsättningar som lagöverträdare kan förvänta sig med anledning av bestämmelsen i 29 kap. 7 § , som stadgar att ungdom särskilt skall beaktas vid straffmätningen. Den modell Riksåklagaren föreslog att skulle slå fast var en modell där en viss ålder skulle leda till en viss procentuell nedsättning av straffet. Modellen skulle t.ex. innebära att ett brott med ett straffvärde av fängelse för en 15-åring skulle sättas ned , för en 18-åring och för en 20-åring . biföll inte Riksåklagarens yrkande och därmed är det för överskådlig framtid inte möjligt att driva igenom ett sådant förtydligande genom domstolspraxis. Enligt vår uppfattning är en modell med i förväg fastlagda rabatter för unga lagöverträdare eftersträvansvärda. För såväl de unga berörda som för allmänheten skulle det innebära en förenkling och ett förtydligande av ett komplicerat system. Vi anser att fördelen med att ha fasta tabeller för straffnedsättningen med råge skulle uppväga de problem som i sin dom gav uttryck för. För att förbättra förutsägbarheten och tydligheten anser vi det därför påkallat att införa en sådan schematisk regel där nedsättning av straff görs avhängigt den unges ålder. Regeringen bör återkomma till med förslag om ändring av 29 kap. 7 § och eventuellt andra paragrafer i nämnda kapitel i syfte att etablera en regel om en på levnadsålder grundad procentuell straffnedsättning för ungdomar . 13 Obligatorisk häktning vid överfallsvåldtäkter Enligt 24 kap. 1 § andra stycket skall häktning ske om det för brottet inte är stadgat lindrigare straff än fängelse , om det inte är uppenbart att skäl till häktning saknas (s.k. obligatorisk häktning). Vid så grova brott finns det således en presumtion för häktning även om ingen av de i första stycket angivna häktningsgrunderna föreligger. Skälet är att det i stort sett alltid föreligger en risk för flykt eller att den misstänkte försöker undanröja bevis vid sådana brott, samt att det vore stötande för allmänheten att personer som gärningsmannen lämnades på fri fot efter att ha begått så svåra brott. Vid försök till brott som, om det fullbordats, skulle ha ett straffminimum kan regel om obligatorisk häktning inte tillämpas, trots att det i praxis och i doktrinen påpekas att straff för försök till ett grovt brott inte bör sättas under straffminimum för det fullbordade brottet. För våldtäkter får denna brist ytterst olyckliga konsekvenser. Om en man efter ett försök till en överfallsvåldtäkt inte anses uppfylla något av de särskilda häktningsskälen i häktningsparagrafens första stycke kan han inte häktas för det aktuella försöket. För den drabbade kvinnan måste det te sig ytterst obehagligt att en man som inte lyckats i sitt uppsåt tillåts vara på fri fot i väntan på en dom. Det finns heller ingen anledning att från samhällets sida på något sätt privilegiera män som haft uppsåt att begå en våldtäkt, men som dock inte lyckats sätta sitt uppsåt i verket. Reglerna om obligatorisk häktning bör ändras så att häktning skall ske även vid försök till brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . 14 Anhållande av personer har ett antal grova våldshandlingar begåtts av ungdomar . skulle möjligheten till anhållande något eller några dygn kunnat säkra den tekniska bevisföringen. Dessutom skulle ett anhållande ha kunnat förhindra att de inblandade hann prata sig samman så att bevisföringen går om intet. Möjligheten att anhålla hänger ihop med åklagarens syn på möjligheten att efter ett anhållande kunna häkta den misstänkte. Men när det gäller personer skall man också beakta synnerliga skäl för ett sådant ställningstagande. Detta i sin tur får till följd att man ofta förhindras att fatta beslut om ett anhållande. Det är inte alltid man genom ett icke-agerande bäst hjälper en ung lagöverträdare till ett bättre liv. Vi menar därför att dagens lagstiftning vad gäller anhållande av personer där anhållanderegler och häktningsbegränsningen i lagen om unga lagöverträdare samverkar i allt för stor utsträckning hindrar nödvändiga anhållningsbeslut. 15 Utvisning skall vara ett öppet samhälle. En tydligare syn på människors rättigheter, skyldigheter och möjligheter lägger grunden för detta. En grundläggande skyldighet utgörs av att inte bryta mot lagen. För invandrares och flyktingars del och naturligtvis även för svenska medborgare är det viktigt att klart markera att vi inte accepterar ett kriminellt beteende vare sig av svenskar eller av dem som av olika anledningar vill bosätta sig i vårt land. Vår uppfattning är att utvisning skall kunna ske oberoende av risk för fortsatt brottslig verksamhet då en icke svensk medborgare döms för ett brott där fängelse ingår i straffskalan. När en domstol fattat beslut om utvisning av en icke svensk medborgare till följd av brott menar vi att utvisningen skall kunna ske innan det utdömda fängelsestraffet avtjänats, så att en icke svensk medborgare som dömts för brott i får avtjäna straffet i hemlandet. Detta område är kringgärdat av ett antal konventioner och internationella överenskommelser. Det är vår uppfattning att en total kartläggning behöver göras i syfte att åstadkomma internationella överenskommelser som medger överförande av lagföring till de länder där det inte är möjligt. () (m) () () () () () ()