mot · GP02K2 · 2001-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen2001/02:K2av ()med anledning av prop. 2001/02:8 1 Sammanfattning I regeringens proposition 2001/02:8 föreslås godkänna . Enligt de regler som gäller inom EU för att godkänna nya avtal krävs att alla medlemsländer skall godkänna detta i enlighet med grundlagsregler som gäller för varje medlemsland. Alla länder måste godkänna avtalet för att detta skall träda i kraft. Det räcker att ett land förkastar avtalet för att detta enligt reglerna skall falla. I enlighet med grundlag krävs att en majoritet av de röstande röstar för ett godkännande. Folkomröstningen är enligt konstitution beslutande. hölls folkomröstning om och folkomröstningen gav en klar majoritet för ett nej till avtalet. har därför fallit och övriga länder inom EU bör avbryta ratificeringen. bör därför avslå propositionen 2001/02:8. I propositionen behandlas också en fråga som inte har med att göra, nämligen behovet att stimulera en seriös debatt om frågor gällande EU och EU:s utveckling. Regeringens viljeförklaring i detta hänseende är bra. I propositionen påpekas dock att en allsidig debatt inte kan komma till stånd, eftersom de grupper och organisationer som är mer euroskeptiskt inriktade har mycket svaga finansiella resurser i jämförelse med det EU-positiva näringslivet och de stora fackliga organisationerna etc. Av denna anledning bör avsätta särskilda medel som riktas till organisationer och projekt som önskar belysa ur andra kritiska och mer ifrågasättande perspektiv. 2 Förslag till riksdagsbeslut beslutar att avslå regeringens proposition 2001/02:8. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om medel till organisationer som stöder en mer EU-kritisk hållning. Under förutsättning av avslag på yrkande 1. tillkännager för regeringen som sin mening att regeringen bör verka för en förändring av med anledning av de synpunkter som anförs om tillkomsten av avtalet, om att rätten att lägga veto reduceras som beslutsregeln om dubbel majoritet införs, om att parlamentsplatser minskar till av antalet mandat, om att ökar överstatligheten, om att det s.k. stegrade samarbetet (enhance cooperation) kommer att driva på utvecklingen mot en centraliserad europeisk stat, om ordförande för kommissionens ställning som EU:s statsminister utan demokratisk legitimitet samt om de nya nominerings- och röstreglerna för att utse kommissionärer och andra högre befattningshavare inom EU. 3 Ratificeringsprocessen I regeringens proposition 2001/02:8 föreslås att skall godkänna om ändring av Fördraget om Europeiska unionen, Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen och vissa akter som hör samman med samt de protokoll som har förtecknats i slutakten till fördraget. Medlemsländernas godkännande skall ske i enlighet med de grundlagsregler som gäller för varje medlemsland. Alla länder måste godkänna avtalet för att detta skall träda i kraft. Det räcker att ett land förkastar avtalet för att detta enligt reglerna skall falla. För att nya eller förändringar i fördrag skall kunna godkännas, krävs enligt den irländska grundlagen folkomröstning. Vid den irländska folkomröstningen 2001.06.07 om förkastades detta av en klar majoritet av de röstande. Resultatet av folkomröstningen borde leda till en enda slutsats, att inte går att genomföra. Detta gäller i alla fall om EU skall följa sina grundläggande regler om hur nya avtal skall godkännas. Det finns visserligen ett slags prejudikat som tillämpades vid godkännandet av (avtalet om Europeiska unionen). I den danska folkomröstningen förkastade en majoritet av de röstande fördraget. Trots detta avbröts inte processen med att ratificera avtalet. beslutade nämligen att behandlingen av avtalet kunde fortsätta i övriga länder. Detta skedde utan hänvisning till några rättsprinciper i Fördraget om Europeiska gemenskapen. Wetherill och konstaterar i boken 1995 att beslutet togs på en ministerrådskonferens och kunde därför inte prövas av , vilket gjorde att rådet i princip kunde besluta utan förankring i rättsliga normer. Bakgrunden till behandlingen av efter den danska folkomröstningen var att den dåvarande danska regeringen ville godkänna avtalet. Detta krävde att fick skrivningar och undantag på några väsentliga punkter, så att en ny folkomröstning kunde ske snabbt och en nej-majoritet skulle kunna vändas till en ja-majoritet. Den teknik som beskrivits går inte att använda på , eftersom avtalet behandlar en annan typ av frågor. I finns nya röstningsbestämmelser, nya regler om antalet kommissionärer och antalet mandat i och hur dessa skall fördelas mellan olika länder. Här finns också förslag om radikala förändringar gällande majoritetsbeslut på bekostnad av enhällighetsbeslut inom rådet. Alla dessa bestämmelser är av den naturen att det inte går att göra särskilda irländska undantag. Att snabbt genomföra en ny folkomröstning utan ändringar i fördraget skulle vara djupt kränkande för väljarna. Det skulle upplevas som ett diktat från de styrande. Medborgarna får rösta dock under förutsättning att de röstar rätt. Detta är motsatsen till demokrati. Kritiken mot ministerrådets beslut att fortsätta godkännandeprocessen har varit betydande i och bör vara ännu hårdare i de nationella parlamenten. är ett litet land. Det är också. Det är särskilt betydelsefullt för små länder att grundläggande regler vid ändringar av fördrag följs och inte ändras eller nonchaleras därför att de anses gå emot den politiska viljan, dvs. i klartext de styrande politikernas maktambitioner och framtidsvisioner. Det är inte förenligt med vår uppgift i att bortse från viktiga grundläggande demokratiska principer, dvs. att inte respektera medborgarnas yttringar i fria val och i folkomröstningar. Att bortse från resultatet från grundlagsfästa folkomröstning om och fortsätta ratificeringen av avtalet, är utomordentligt oklokt. Sådana handlingar skapar och vidgar klyftorna mellan medborgarna i de olika länderna och det politiska etablissemanget på alla nivåer. Främst går dock motståndet ut över EU, dess institutioner och de främsta företrädarna inom dessa. De goda idéerna med den fria rörligheten och ett nära samarbete mellan länder och ett växande samarbete också utanför gränser kan då förstöras och ersättas av nya hinder och motsättningar. Därför kan och bör aldrig det politiska etablissemanget bortse från den ofta kloka konservatism som medborgarna i gemen brukar inta när förändringar initieras ovanifrån i en alltför snabb takt. Att skynda långsamt är i sådana sammanhang en klok strategi. 3.1 inte nödvändigt för utvidgningen När uppfattningar av detta slag framförs brukar de styrande hävda att är absolut nödvändigt för att genomföra EU-utvidgningen till . Detta argument håller inte, möjligen är argumentet endast ett svepskäl. Menar de styrande politikerna allvar med utvidgningen borde först sådana oformligheter inom EU som den gemensamma jordbrukspolitiken (CAP) och lacquis communautaire förändras, vilket är stora och omfattande uppgifter. Dessa två frågor var över huvud taget inte berörda vare sig i eller i . I stället undveks de och de undveks medvetet. De ansågs vara för känsliga. En diskussion hade blottlagt betydande konflikter mellan olika medlemsstater och mellan olika partigrupperingar. Men motsättningar och motsägelser försvinner inte genom att de döljs. Jordbrukspolitiken och lacquis communautaire kräver grundläggande förändringar i fördragen och djupast sett en ändring av inställningen till vad som konstituerar en dynamisk marknadsekonomi, tillväxt och frihet. En utvidgning utan reformer på de nu nämnda punkterna innebär att de fattiga länderna i får acceptera en ny tung börda av tillväxthämmande regleringar, regleringar som är mer omfattande än dem som hämmade deras utveckling under Sovjettiden. Inga finansiella bidrag från de rika EU-länderna kan uppväga de nackdelar som bland annat jordbrukspolitiken och lacquis communautaire skulle skapa för dessa länders utveckling och tillväxt. 3.2 verkliga syfte Syftet med är inte utvidgningen utan att ta ytterligare steg mot en sammanhållen centraliserad stat, en union. Utvidgningen har använts som en förevändning för att uppnå målet en union, en stat. Detta påstående bygger inte på lösa spekulationer. Kommissionens ordförande, , har själv framhållit att det är så efter toppmötet i . I en intervju i the , konstaterade han: Rent legalt behövs ingen ratificering av för att genomföra utvidgning. (När den irländska regeringen tog kontakt med kommissionen bekräftades Prodis uttalande.) efter tidningsintervjun försökte vid ett tal i ytterligare klargöra sina uttalanden: Juridiska experter säger att vi kan genomföra utvidgning utan . Politiskt behöver vi dock utvidgningen. I uttalade han sig för pressen på följande sätt: Reformerna i är nödvändiga för att förhindra en förlamning i ett större EU. Juridiskt är dock inte nödvändigt, men politiskt måste vi ha det. Den avgörande frågan som måste ställas är om politiker kan och har rätt att bortse från grundläggande rättsregler i fundamentala författningsfrågor för att driva politiken åt ett visst håll. Svaret måste bli ett klart nej, eftersom de grundläggande konstitutionella regler som avses just kommit till för att begränsa politikernas handlingsfrihet. De är till för att skapa en maktbalans mellan medborgarna och de styrande politikerna. Eftersom kommissionens ordförande tillstår att inte är juridiskt nödvändigt för att genomföra utvidgningen av EU, blir det än märkligare att fortsätta processen att godkänna . Ett sådant handlingssätt visar förakt för fasta spelregler och konstitutionella bestämmelser. Det är inte förvånande att EU tappar i popularitet bland EU:s medborgare, dock inte bland det styrande skiktet, vilket speglas i remissinstansernas yttrande om . är bekymrad över medborgarnas växande EU-motstånd inom EU och avser att höja insatserna vad gäller PR-åtgärder. Det finns dock bättre sätt att göra EU mera omtyckt, nämligen att respektera medlemsländernas grundlagar. riksdag bör uppträda som ett gott föredöme och inte nu inleda godkännandeprocessen gällande . Propositionen om bör avvisas. 3.3 Vad innebär Dessvärre kommer med all sannolikhet att ratificera trots de tunga invändningar som anförts. 3.4 Tillkomsten kom till under stor vånda och oenighet. meddelades att avtalet nu var helt klart och att regeringscheferna kunde åka hem. Så var det inte. innehöll besvärande oklarheter och räknefel. Oklarheterna gällde kravet på kvalificerad majoritet och antalet parlamentsplatser. Rådet hade beslutat att de senare skulle vara 728 men i slutändan blev det 732. (Ursprungligen arbetade man med 700.) Under slutskedet av förhandlingarna i ändrades antalet mandat i parlamentet för vissa medlemsländer. Men man glömde justera hur många platser som skulle krävas om EU får 27 medlemmar. EU-regeringarnas ambassadörer (Coreper) försökte i en veckas tid tolka vad statscheferna kommit överens om. Resultatet blev reservationer och förhandlingarna fick fortsätta. kunde först slutligt undertecknas och det berodde inte enbart på redaktionella ändringar. Ett avtal som kommit till under stor oenighet, oerhörd brådska och många kompromisser är i de allra flesta fall behäftat med betydande brister. är dessutom inte vilket avtal som helst. Det är ett avtal som utgör början till en radikal ändring av vårt styrelseskick, av suveränitet. Den politiska strategin bygger på radikala förändringar genom små, successiva steg. Medborgarnas möjligheter till opposition begränsas väsentligen genom detta arbetssätt. Brådskan vid beslutsfattandet är dessutom till hjälp. De skyddsregler som finns i grundlagen för att skapa tröghet vid förändringar sätts helt ur spel. ändras det som blir vår nya grundlag genom stressade, tidsbegränsade förhandlingar. Detta är inte acceptabelt. 3.5 en omförhandling av är i princip en omförhandling av . Det går dock längre än vad gäller en sammanhållen union. Vi ser här ytterligare ett steg på vägen till en alltmer sammanhållen union. Följande större grundläggande förändringar föreslås: Rätten att lägga veto minskar högst betydligt. Enighetsbeslut ersätts med alltfler beslut med kvalificerade majoriteter. Detta innebär att små länder blir alltmer marginaliserade. Som redan påpekats handlar inte om utvidgning. De väsentliga frågorna för utvidgningen, t.ex. jordbrukspolitiken, har inte berörts. inflytande både i kommissionen och i parlamentet ökas väsentligen. liksom andra småländer (med vissa undantag) får ännu mindre möjligheter att påverka besluten än . Folkrika länder som har dessutom stärkt sitt inflytande genom reglerna om den s.k. dubbla majoriteten. Avtalet skapar risk för nya maktkonflikter mellan , kommissionen och rådet. Kommissionen får en ställning som alltmer liknar en regerings, dock helt utan demokratisk förankring som i vissa hänseenden ministerrådets ställning stärks. Parlamentet får ökat inflytande genom tre olika typer av förändringar. För det första ökar antalet beslut som skall ske med parlamentets medbestämmande. Se artiklarna 11, 13, 67, 157, 159, 175 (2) och 191 i Om ändringar av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen och vissa akter som hör samman med dem, i fortsättningen förkortat TEC. För det andra fordras parlamentets godkännande för beslut enligt artikel 161 i TEC. För det tredje krävs parlamentets godkännande enligt 190.5 och 214.2 TEC. Kommissionens ordförande får ställning som EU:s statsminister och får betydligt ökat inflytande över kommissionärerna, både vad gäller arbetsuppgifter och utnämningar. Enligt får EU utvecklas med två hastigheter. Detta kallades numera stegrat samarbete (eng. enhanced cooperation) och anses leda till ett mer flexibelt EU. Detta är sannolikt en felsyn. EU:s utveckling går enbart i riktning mot mer centralisering. Det stegrade samarbetet kommer i praktiken att reducera de mer EU-skeptiska ländernas inflytande. Vinnarna i är kommissionen, , och rådet, och dessutom de tyska eliterna. Förlorarna är först och främst medborgarna (även de tyska) genom marginaliseringen av de nationella parlamenten, de nationella valförsamlingarna (väljarna) och det demokratiska inflytandet. Punkten 7 ovan berör en av de verkligt betydelsefulla nyheterna i , nämligen att tillåta ett EU som utvecklas med två hastigheter, s.k. flexibilitet. Det kommer i praktiken att innebära att , och mindre grannländer samt kanske något av kommer att utvecklas allt snabbare till en sammanhållen union. Detta innebär att enhetstanken kommer att bli ännu mer framträdande under den regeringskonferens som redan är bestämd till 2004. , som tillsammans med och har de mest EU-skeptiska medborgarna, bör noga bevaka utvecklingen, inte minst gällande en gemensam konstitution. Problemen är stora och många. I detta sammanhang bör balanserade och ansedda analys i Democracy in Europe (2000, 2001) beaktas. Tillträdet till innebär, trots framställningen i propositionen, en inte oväsentlig maktförskjutning från svensk nivå till gemenskapsnivå. Förskjutningen härvidlag kommer att beröras nedan. Först några ord om hur ställning förändrats genom ändrade antal mandat i parlamentet m.m. 3.6 Fler men färre parlamentariker är den enda av EU:s institutioner som är direktvald. består parlamentet av 626 ledamöter för 15 medlemsländer. har 22 platser. De små länderna har fler representanter proportionellt sett än de folkrikare staterna. Om EU utökas till 27 länder skulle med samma fördelning av ledamöter behöva utökas till 881 platser. I Amsterdamfördraget sattes en gräns vid 700. I slutskedet av mötet i ökades de tidigare 728 platserna till 732 på grund av skarp kritik från ett antal mindre stater, , , och , under den sista kvällens och nattens förhandlingar. Detta ledde till att vissa medelstora länder fick bättre mandatutdelning samt att antalet platser i parlamentet utökades med 4. Resultatet blev inkonsekvent om man tar hänsyn till att vissa nya stater som och endast skulle få 20 platser, medan och som har färre invånare fick 22. fick 18 platser, vilket motsvarar av platserna mot tidigare . De mindre svenska partierna lär inte representeras i . har ställning stärkts, se punkt 5 ovan. Det innebär att fler beslut påverkas av som den svenska representationen minskar med nästan en tredjedel. Andra beslut som ytterligare marginaliserar inflytande inom EU är en accelererad övergång till kvalificerade majoriteter i rådet samt den dubbla majoritetsregeln. 3.7 Beslutsregler från enighet till kvalificerad majoritet Antalet beslut som skall fattas med kvalificerad majoritet inom rådet har ökat avsevärt. Några av de för de små länderna mest betydelsefulla gäller tillsättning av representanter vid EU:s viktigaste institutioner. Kommissionens ordförande skall utses genom kvalificerad majoritet på stats- och regeringschefsnivå. har vid förhandlingarna tillförsäkrats en kommissionärsplats. Frågan är hur betydelsefull denna vinst är. (Några tidigare förslag byggde på att de mindre länderna inte skulle vara garanterade en kommissionärsplats.) För det första skall kommissionärerna enligt EU-reglerna inte företräda utan enbart EU och EU:s intressen. För det andra blir den möjligheter att påverka vem som blir svensk kommissionär begränsad beroende på två förändringar, nämligen att ordföranden i kommissionen måste godkänna den förslag. Gör han inte det, måste regeringen komma med nya. För det andra utses de föreslagna kommissionärerna genom kvalificerad majoritet i rådet och detta kan innebära att de svenska förslagen kan komma att frångås. Det är inte helt svårt att tänka sig några sådana situationer: om t.ex. partiställningen inom EU markant skiljer sig från den nationella regeringens i ett litet land är det inte otänkbart att vissa påtryckningar kan ske vid nomineringen av kommissionär. Ett annat tänkbart fall är att har en regering med en på viktiga punkter från , och skild agenda. Genom den kvalificerade majoriteten och den dubbla majoritetsröstningen kan dessa tre länder blockera beslut om de kandidater har nominerat. Den svenska kommissionärsposten som framställdes som ett av regeringens stora framgångar kommer i praktiken att betyda mycket litet för att tillgodose svenska intressen. Fler parlamentsplatser hade i längden gett något mer inflytande. 3.8 Resultatet mindre inflytande Vårt inflytande inom EU kommer att bli allt mer marginellt (en anslutning till EMU ändrar ingenting härvidlag). Intresset för EU-valen kommer att bli ännu svagare än . Redan nu har valdeltagandet varit för svenska förhållanden abnormt lågt: . Det kommer sannolikt att bli lägre liksom valdeltagandet vid riksdagsvalen. Varför skall medborgarna bry sig? De vet att deras röst har mycket liten inverkan på besluten, eftersom är ett litet land i ett allt folkrikare EU och att riksdag i växande utsträckning får uppgiften att godkänna de förslag som kommissionen och några stora länder i rådet har lagt fram. leder till ytterligare urholkning av demokratin, trots att den enda folkvalda institutionen, parlamentet, har fått något ökat inflytande. Detta har i praktiken ingen betydelse eftersom avståndet mellan och medborgarna är för stort, inte enbart geografiskt utan också när det gäller språk och traditioner, inklusive politiska. Till detta kommer skiljaktigheter vad gäller rättsuppfattning och rättstraditioner. Alla dessa faktorer gör att demokratin inte kan fungera i EU. Samarbetet mellan alla länder fungerar mycket bättre med självständiga demokratiska stater. Olikheter parade med fredliga kontakter leder till utveckling, tillväxt och dynamik. har aldrig varit en sammanhållen enhet. På s. 26 och 27 i propositionen besvarar regeringen frågan varför bör godkänna det nya med att hävda att då aktivt får vara med och möjliggöra . Den observante läsaren måste fråga sig när blir ett enda rike, en enda nation? Bygger inte denna viktiga motivering på en historisk missuppfattning? Det är allvarligt. 3.9 Byråkratisk styrning före demokrati Den ursprungliga tanken i , om en utveckling mot en allt starkare union, bottnade i andra bevekelsegrunder. Den främste pådrivaren när det gällde bildandet av det som kallas EU efter var fransmannen . Hans uppfattning var att den europeiska politiken skulle bli effektivare och mindre konfliktfylld om besluten i högre grad fattades av en opolitisk byråkrati och i mindre utsträckning av valda politiker. Problemet är att byråkrati har en inneboende tendens att öka sina maktbefogenheter, vilket i realiteten innebär att allt mer av företagens och individernas beslutsfattande regleras. Resultatet blir att den byråkratisk/politiska sektorn växer alltmer på de enskilda medborgarnas bekostnad genom allt längre gående toppstyrning och en allt mindre frihet för de enskilda att fatta sina egna beslut. Public choice-ekonomerna har klart åskådliggjort mekanismerna bakom en sådan utveckling. Det är förvånande att näringslivet i sina remisser är så snabba att acceptera den utveckling mot centralisering som kännetecknar EU och som förstärks av . Att kraven på harmonisering av skatter avvisades i bör hälsas med tillfredsställelse och att det fortfarande krävs enhällighet vid sådana beslut bör hälsas med tillfredsställelse. Men hur länge kommer motståndet mot kvalificerad majoritet på skatteområdet stå sig? 3.10 av kommer också att leda i samma riktning som de förändringar som berörts. befogenheter omfattar tre huvudsakliga uppgifter, nämligen att kontrollera lagenligheten vad gäller EU-unionens institutioner och deras åtgärder, att kontrollera att medlemsstaterna fullgör sina skyldigheter samt att vara behörig att meddela förhandsavgöranden i rättsärenden. Medlemsländerna måste följa domstolens utslag. Dessa går nämligen inte att överklaga. har ofta liknats vid en författningsdomstol, men problemet är att EU saknar en egentlig författning, vilket gör att får ett oerhört stort politiskt inflytande när domstolen utformar praxis, utan någon som helst balanserande motkraft. Domstolen har i hög grad varit inriktad på att hindra att makt återförs till medlemsländerna från centralmakten. Domstolen har tydligtvis ett eget politiskt mål, att påskynda integrationen. Domstolen berörs i . Ett av syftena med vissa förändringar är att påskynda handläggningen av ärendehanteringen. Domstolen styrs av en stadga som enligt endast kommer att kunna ändras genom enhälliga beslut. Att enhällighet föreskrivs här hänger sannolikt samman med domstolens starka inriktning på att skapa en enhetlig centraliserad union. Mer EU-skeptiska länder som har diskuterat begränsningar i domstolens verksamhet. Kraven på enhällighet försvårar i hög grad sådana reformer, men samma problem skulle sannolikt funnits vid majoritetsbeslut på grund av det dubbla majoritetssystemet. Revisionsrätten kommer fortfarande att bestå av en ledamot från varje land men rådet behöver inte längre enhälligt utse ledamöterna, dvs. samma regler gäller som vid utnämning av kommissionärer. 3.11 Eurojust och Europol Det rättsliga området inom EU är inne i en mycket snabb expansionsfas. Förra årets verksamhet ledde till ett 20-tal rättsakter och ett 30-tal slutsatser och rapporter. Denna verksamhet brukar beskrivas som att EU verkar för ett område av frihet, säkerhet och rättvisa. I 1997 togs ett tredje steg för att påskynda arbetet att skapa en gemensam lagstiftning gällande asyl, invandring och brottsbekämpning. Vid i fattades beslut om ett europeiskt samordningskontor för åklagare, . beslutades att det skulle inrättas ett provisoriskt kontor i för att samarbetet i Eurojust blivit en realitet. Åklagarna skall samordna internationella brottsundersökningar inom EU men också ta fram riktlinjer för Eurojusts framtida arbete. Vid regeringskonferensen i kom dock inget beslut om en oberoende europeisk åklagarmyndighet med vidsträckta befogenheter för att skydda unionens ekonomiska intressen. Främst motsatte sig detta stora nya överstatliga projekt.