mot · GP02Ub458 · 2001-10-05 00:00:00 — Ett problem som inte lösts i nuvarande bestämmelser är de ur elevsynpunkt artificiella effekterna av bostadens läge relativt kommungränsen. Möjligheterna att välja den närmast belägna skolan bör ses över, gärna i anslutning till en översyn av reglerna för kommunavgifter för elever vid ett gymnasium i annan kommun. Antalet fristående gymnasieskolor har ökat kraftigt , och detta har på sina håll vållat problem inom skolväsendet som helhet. Orsakerna till problemen är skiftande. Ett problem utgör den så kallade riksprislistan, som bör ses över. En utredning är tillsatt för att belysa utvecklingen av gymnasieskolor i landet och kommer att lämna ett underlag för en förbättring av den övergripande organisationen av gymnasieskolor, program och inriktningar. Betygssystemet När betygssystemet infördes motiverades det med att betyg skulle ha två viktiga funktioner, dels som motivationshöjande pedagogiskt inslag, dels som urvalsinstrument för antagning till högre studier. Betyg som belöning vid inlärning är en indirekt, sekundär, belöning. Den är, om man ser till hastighet och kvalitet i studierna, helt underlägsen den motivation som kommer av personens direkta intresse för det som skall studeras. Nyfikenhet, upptäckarglädje och lyckan av att förstå eller kunna något nytt är den drivkraft som mångfalt överglänser sanktioner och indirekta belöningar i nästan alla studiesituationer. Visst kan det vara roligt att få bra betyg och sorgligt att få dåliga betyg. I viss mån kan betyg stärka självförtroendet för de elever som av läraren förklaras duktiga i form av ett bra betyg, men det är långt ifrån självklart att det är den sortens självförtroende som den svenska skolan skall utveckla och uppmuntra. Och på motsvarande sätt kan självförtroendet naturligtvis sjunka hos den elev som får ett dåligt betyg. Att höra till dem som förklaras Icke godkänd kan lätt föda känslan av att inte duga med det mått mätt som samhället använder, dvs. ett första steg på vägen till det utanförskap som sedan i vissa fall också leder vidare till en mot samhället negativ grundinställning. Vissa negativa effekter av betygssystemet är redan påtagliga och väl kända. Betygshetsen på de teoretiska programmen försämrar studiemiljön, elever väljer ibland kurser efter hur lätt det är att få konkurrenskraftiga betyg i stället för efter intresse och på andra program ser vi en direkt utslagning av grupper av elever som inte klarar den betygsfixerade studiesituationen. Ser man till betygen som urvalsinstrument för fortsatt utbildning så förvånas man över hur dåliga mätinstrument betygen vid tidigare undersökningar visat sig vara. De har för det första låg reliabilitet, d v s de fungerar ungefär som en måttstock gjord av gummiband. Olika lärare sätter olika betyg på samma prestation och samma lärare sätter dessutom olika betyg vid olika tillfällen på en och samma prestation. Betyg har en mycket stor felmarginal. Gymnasiebetyg har visat sig vara dåliga när det gäller att förutsäga en individs framtida yrkes- eller studieframgång. Dessa erfarenheter gäller de gamla betygssystemen med bokstavsbetyg eller sifferbetyg. Några studier av reliabilitet eller prognosvärde har inte utförts på det nya betygssystemet. De betygskriterier som används i det nya systemet är emellertid så vaga och svepande jämfört med tidigare kriterier att allt talar för att situationen med det nya systemet i varje fall inte förbättrats. En arbetsgrupp tillsatt av departementet med uppgift att utvärdera det nya betygssystemet har just avgivit en rapport. Där finns tyvärr inte redovisat några som helst försök att studera vare sig betygens reliabiltet eller prognosvärde. Betyg används fortfarande för antagning till högre studier. På vissa utbildningar är konkurrensen om platser hård och ett betygssteg i ett ämne kan vara helt avgörande för om man kommer in eller ej. Med tanke på bristerna i betyg som mätinstrument så innebär det att den enskilde individen utsätts för ett stort godtycke inom ramen för något som offentligt framställs som rättvist och riktigt. Det finns heller inget som talar för att den som har högst betyg är särskilt lämpad som t ex psykolog, läkare eller forskare. Det är förvånande att man inte ägnat antagningen till högre utbildningar ett mycket större intresse. För den enskilde individen betyder antagningen till en utbildning ofta att valet blir avgörande för hans eller hennes hela framtida yrkesliv. Dessutom medför utbildningen en skuldsättning med ett stort och nästan livslångt återbetalningsansvar. Det är, både med hänsyn till den som står inför valet att påbörja en utbildning och med hänsyn till samhällets bästa, viktigt att valet sker med stor omsorg. Den sökande bör ges god information om utbildningens innehåll och yrkets krav och möjligheter. Bedömningen av den sökandes lämplighet borde grundas på tidigare genomgångna utbildningar, samtal, intervjuer, eventuella prov och i vissa fall förberedande kortkurser. För många utbildningar sker detta bäst på den institution som också handhar utbildningen. Liknande system används i flera länder. Så har t ex använt ett sådant mer utvecklat antagningssystem, och erfarenheterna borde kunna läggas till grund för ett genomförande även i . Frågan om ett nytt antagningssystem för högre utbildningar och ett successivt avskaffande av det graderade betygssystemet i gymnasieskolan är komplicerad och bör utredas närmare. Studiernas innehåll och uppläggning Allmänt sett är gymnasiestudierna överbelastade med kunskapsstoff i de traditionella kärnämnena och alltför litet utrymme finns för estetisk verksamhet, studier av livsfilosofiska frågor, etc. Detta är allvarligt med tanke på att gymnasiestudierna gäller en period i människans liv då hon är som mest öppen för konstnärliga upplevelser, sökande och undrande inför de stora livsfrågorna och i färd med att ta det stora klivet in i vuxenvärlden. Det är därför viktigt att innehållet i program och kurser ses över. Inte minst gäller detta de stora kärnämnenas omfattning. Kärnämnena måste också infärgas, d v s anpassas till innehåll och metodik efter de program de skall ingå i. Relevant matematik, engelska etc ser ganska olika ut för den som läser på industriprogrammet, textil, hotell och restaurang eller ett naturvetenskapligt program. Denna infärgning och därmed sammanhängande variationer i betygskriterierna ryms helt inom ramen för gällande läroplaner och kräver inga ändrade lagar eller regler. Det är också tydligt att timplanerna på många håll haft en alltför styrande inverkan. Den av beslutade övergången från beskrivning av kursomfång i timmar till poäng är en bra markering av att studierna skall vara målrelaterade och inte bestämmas i timtal för en viss kurs. Formellt sett är förändringen inte så stor då ju poängen definieras av den tid som krävs för att normalt nå godkänt. Den kan väl ses som ett försök att ta ett steg i rätt riktning men har ännu knappast lämnat några större spår i det pedagogiska vardagsarbetet i gymnasieskolan. Syftet är bra: Studierna skall vara målstyrda, och den tid som en elev behöver för en viss kurs skall kunna anpassas efter den enskilda elevens behov. Ökat elevinflytande och nya undervisningsformer med individualiserad undervisning är två viktiga inslag i gymnasieskolans utveckling. Omställningen ställer stora krav på skolledning och lärare. Särskilda resurser för utvecklingsarbetet har anslagits i budgeten, och det är viktigt att resurserna verkligen når ut till skolorna så att elever med behov av särskilt stöd också får detta och att studiegrupperna kan minskas så att lärarna får en rimlig möjlighet att individualisera undervisningen för alla elever. APU En viktig del i gymnasieutbildningen utgör den arbetsplatsförlagda utbildningen (APU). Den har särskild betydelse för de yrkesförberedande programmen och bör byggas ut ytterligare och gälla alla program. En del gymnasieskolor har haft problem med att bygga upp en bra APU. Svårigheterna gäller speciellt APU inom vissa branscher. som skolledning saknar tradition på området, och det behövs information och vägledning om hur ett effektivt samarbete med ortens företag byggs upp. Den nya KY-utbildningen, som ju är en eftergymnasial yrkesutbildning, kan givetvis medföra nya möjligheter att starta APU med knytning till de företag som deltar i ett KY-program och leda till APU av hög kvalitet och särskilt goda framtidsmöjligheter för eleverna. APU skall ses som ett första steg att öppna gymnasieskolan mot det omgivande samhället och ge eleverna större möjlighet till den för denna åldersgrupp så viktiga direktkontakten med vuxenlivet. ser det som önskvärt att denna typ av verksamhet byggs ut och får olika omfattning och former beroende på olika elevers intressen och förutsättningar. Lärlingsutbildning är ett sådant exempel där den arbetsplatsförlagda delen av studierna skulle vara mycket omfattande. Vi gör emellertid bedömningen att man i första skedet bör koncentrera insatserna på att få den redan beslutade APU:n att fungera väl vid alla gymnasieskolor och först därefter utökar omfattningen och alternativen. Modersmål Många elever har ett annat språk än svenska som modersmål. Deras situation bör uppmärksammas speciellt. Mycket av det som anförts om modersmålsundervisning för i denna motion gäller även gymnasieskolan. För den grupp gymnasieelever som ännu ej tillägnat sig svenska språket så väl att de kan följa undervisningen i alla ämnen är det viktigt att stöd kan ges i de ämnen där så behövs. Modersmålsundervisning, som ett av flera ämnen som kan väljas inom ramen för individuellt val, bör också ägnas speciell uppmärksamhet. Det är väl känt att elever med invandrarbakgrund hör till den grupp som har speciella svårigheter att klara gymnasiestudierna. Detta är ett uttryck för att gymnasieskolan ej kan erbjuda tillräckligt stöd och en bra studiemiljö för denna grupp. Bristerna är allvarliga då de utgör en viktig del av de allmänna problem som integrationspolitiken konfronteras med. Det är därför angeläget att och kommunens skolpolitiska instanser särskilt uppmärksammar dessa brister och vidtar åtgärder för att identifiera problemen och via resurstillskott och kompetensutveckling skapar möjligheter för en snabb lösning. Utbildning med funktionshinder Redan under förra mandatperioden påbörjades med medverkan arbetet med att ställa om svenskt utbildningsväsende från den traditionella kunskapsskolan till en flexibel, individinriktad utbildning med fokus på individens olika behov av utbildning under livet det livslånga lärandet. Siktet ställdes in på en utbildningsorganisation som var öppen för alla och där människor med olika förutsättningar och behov fritt skulle kunna välja utbildningsväg, en organisation utan återvändsgränder och med utvecklingsmöjligheter för alla. Denna nya utbildningsorganisation skall självfallet också stå öppen för barn, ungdomar och vuxna med olika funktionshinder. Detta ställer särskilda krav på tillgång till specialpedagogiskt stöd, vissa särskilda vårdinsatser, rehabilitering, etc. Tanken att alla barn, ungdomar och vuxna skall beredas möjligheter att efter förmåga och behov delta i den gemensamma skolan, högskolan eller yrkesutbildningen återspeglas väl i krav på en skola inte bara för alla utan för envar. Det handlar bl a om samhällets ansvar att så långt möjligt bistå varje elev med det stöd som eleven behöver för att kunna delta i skolan. Ingen skall lämnas utanför. skall den grupp människor vars funktionshinder är av den arten och omfattningen att det inte är möjligt att med god livskvalitet delta i den vanliga kommunala skolans arbete, beredas möjlighet till optimala utbildningsmöjligheter i särskilda skolformer där också individens övriga behov av habilitering kan tillgodoses i fullvärdig form. Det ställer stora kvalitetskrav på särskolor och specialskolor. Arbetet med att anpassa utbildningen så att den också är öppen för elever med funktionshinder har intensifierats. Målet är att finna en organisation som ser elevens situation i ett helhetsperspektiv. Så är t ex elevens sociala nätverk såväl i skolan som av stor betydelse liksom förståelsen av hur skolan under barn- och ungdomsåren skall grundlägga goda förhållanden när eleven lämnar skolan och går in i vuxenlivet. Helhetsperspektiv och långsiktighet med målet att skapa goda betingelser för en hög livskvalitet skall vara tongivande i utformandet av goda valmöjligheter för den enskilde. Flera av de propositioner som regeringen i samverkan med och har lagt fram under innevarande mandatperiod innebär viktiga steg i rätt riktning. I propositionen Elever med funktionshinder ansvar för utbildning och stöd, 1998/99:105, finns ett organisationsförslag som kan lösa det stora problemet med den tidigare splittringen av ansvar på olika myndigheter. Ansvaret för skolverksamheten ligger på kommunen, medan ansvarar för vård, habilitering och rehabilitering, och utbildning av specialpedagoger, lärare och andra specialister ligger på staten. Den nya organisationen med en ny myndighet, , som gäller barn och ungdomar med funktionshinder, innebär att de tre huvudmännen samverkar i utformningen av lämpliga resursanvändningar i särskilda regioncentrum. Dessa skall också vara rådgivande till kommunerna, vilkas kompetens i frågorna är mycket varierande. Andra exempel på åtgärder är att lagstiftningen rörande den kommunala skolans skyldigheter att lämna särskilt stöd har förtydligats. Föräldrars rätt att välja skola har utökats. Det för , och regeringen gemensamma budgetarbetet har inneburit att fleråriga krav på stora resursförstärkningar till skolan i stort sett har tillgodosetts, om än i senaste laget. Det har också tydligt uttalats att de nya tillskotten i första hand skall användas för att öka skolans möjligheter att ge elever med behov av särskilt stöd det stöd som de enligt skollagen är berättigade till. Det kommer att innebära att grupper av elever som lämnats utan adekvat stöd, t ex elever med specifika läs- och skrivsvårigheter, kan få specialpedagogisk hjälp. Den nya lärarutbildningen innebär också att kompetensen hos lärare vad gäller elever med behov av särskilt stöd ökar. En ökad mångfald av skolor, inte minst genom många nya fristående skolor, har också medfört att föräldrar kan finna skolor som har en pedagogisk metodik som lämpar sig särskilt bra för deras barn. Hela frågan om ett fullvärdigt stöd för elever med funktionshinder har under innevarande mandatperiod alltså förts upp i ljuset, med åtföljande genomgripande organisatoriska förbättringar liksom resursförstärkningar enligt riktlinjer som länge förordat. Det tar emellertid tid innan besluten får tydliga genomslag i konkreta åtgärder. Det är därför mycket viktigt att utvecklingen noga följs och eventuella brister snabbt åtgärdas. Kontinuerliga uppföljningar och utvärderingar får därvid inte inskränkas till att enbart gälla den genomsnittliga standarden utan måste gälla på individnivå. Det är i detta fall särskilt angeläget att inte brister under en utvecklingsfas drabbar enskilda elever. föreslår därför att uppföljning och snabba korrigeringsåtgärder skall utföras och att rapportering också sker snabbt och effektivt till berörda myndigheter och . Det finns emellertid problem som kommer att kvarstå även med den nya organisationen och resursförstärkningen. Det allt överskuggande problemet är bristen på kompetent personal. Det gäller såväl tillgången på specialpedagoger i landet som andra specialister inom skolan, särskolan och specialskolan och vård- och rehabiliteringsgrupper. Ett alarmerande uttryck för detta är att allt fler elever mottagits i särskolan i stället för i . Det är därför viktigt att de åtgärder som vidtagits för att utöka antalet utbildningsplatser och få dem attraktiva följs upp och förstärks ytterligare . Tanken om det livslånga lärandet har endast delvis fått genomslag i utvecklingen av stöd för funktionshindrade i utbildningen. När steget tas från skolan till vuxenlivet så ramlar individen ur den organisation som ansvarar för stöd i utbildning för funktionshindrade elever. Det gäller t ex synskadade som har behov av utbildning för hjälpmedel och träning för olika uppgifter, äldre hörselskadade med behov av utbildning på hörselhjälpmedel och många andra grupper. Steget att samordna resurserna så att de kan utnyttjas för stöd under hela livet bör tas så snart den nya organisationen satt sig. En utveckling i denna riktning har påbörjats genom t ex förstärkning av utvecklingen av läromedel för vuxna med funktionshinder vid enligt förslag i propositionen Vuxnas lärande och utvecklingen av vuxenutbildningen, 2000/01:72, vilken framtagits i samverkan med och . föreslår att en utredning tillsätts redan nu med uppdrag att ytterligare inventera tillgängliga resurser och föreslå riktlinjer för vilka former en sådan kraftsamling bör ta. Folkbildningen Folkbildningen har i en lång tradition och en fast förankring i våra många folkrörelser. Den har spelat en stor roll i utvecklingen av den svenska demokratin och har genom sin fria form och självständighet en viktig plats i det livslånga lärandet. Den styrs i hög grad av deltagarna själva och är fri från styrning genom läroplaner och betygssystem. Folkbildningen rymmer en mångfald av inriktningar och ideologiska särdrag. Den oberoende och fria utbildning med starkt deltagarengagemang som folkbildningen står för är en viktig del för bevarande av en livskraftig demokrati i landet. Den öppnar upp för möjligheter till personlig utveckling som de offentliga skolorna inte kan erbjuda, särskilt genom de längre utbildningar som folkhögskolorna har och svarar dessutom för en stor del av utbildningarna inom kultursektorn. Utbildningarna är ett viktigt komplement till de offentliga skolorna. Folkbildningen är uppdelad på i huvudsak tre olika former: Folkhögskolor, studieförbund och kompletterande skolor, varav de två första har en självständig övergripande organisation under medan kompletterande utbildningar finansieras via . Folkbildningsidén och de fria verksamhetsformerna för dessa skolor och studiecirklar ligger helt i linje med grön ideologi. anser att verksamheterna måste få möjligheter att arbeta med goda ekonomiska villkor och med bibehållen frihet och självständighet. Folkbildningen, inte minst folkhögskolorna, har i perioden med hög arbetslöshet utökat sin verksamhet för att bereda plats för arbetslösa i olika utbildningar inom ramen för . För många folkhögskolor har denna insats inneburit en stor påfrestning i form av en snabb expansion av kurser som inte alltid legat inom ramen för deras gängse verksamhet. När nu extraordinära åtgärder kan trappas ner och utbildningsväsendet återgår i ett långsiktigt mer normalt utbildningsutbud, medför detta också en minskning av utbudet för folkhögskolorna. Denna omställning innebär emellertid också den problem, t ex med friställande av personal som inte längre ryms inom den minskade budgeten. Det är därför viktigt att resurserna till ställs om i rimlig takt, vilket delvis också skett genom att folkhögskolorna fått en något mindre avtrappning i budgeten i relation till de tillfälliga förstärkningarnas storlek. Det är emellertid viktigt att verksamheterna inom folkbildningen följs och att effekterna av omställningen utvärderas så att inte väsentliga delar i versamheten skadas. En särskild utredning av folkbildningens verksamhet pågår och bör kunna ge ett bra underlag för en bedömning. Att folkhögskolor och studieförbund finansieras via är naturligt och bör fortsätta. Finansieringen av de kompletterande utbildningarna via medför emellertid vissa problem. Att de ligger under kan motiveras med att de ofta har karaktären av förberedande utbildning för högre studier, framför allt då konstnärliga högskoleutbildningar, och i det avseendet liknar övriga utbildningar inom skolväsendet som denna myndighet ansvarar för. Det är emellertid tveksamt om har beretts möjligheter att hantera godkännande för bidragsrätt till kompletterande utbildningar på ett fullgott sätt. Anslaget för bidrag är i underkant, och ansökningsförfarandet kräver både god information till de sökande och en relativt omfattande kunskap om de sökandes verksamhet. Dessutom kan systemet med två olika finansiärer som båda stöder folkbildningen skapa konkurrens mellan finansiärerna, vilket t ex kan försvåra möjligheterna för vissa kompletterande utbildningar att godkännas som folkhögskolor och kunna komma in under ansvarsområde. föreslår att den framtida finansieringen av de komplettarande utbildningarna ses över av en särskild utredning varvid särskilt beaktas frågan om hur finansieringssystemet skall gagna utvecklingen av folkhögskolorna och hur bidragsrätter skall prövas så att garantier både för god träffsäkerhet och rörlighet skall erhållas. De nya studiemedelssystem som antagits av innebär väsentliga förbättringar för studerande vid folkhögskolor och kompletterande utbildningar. Det kvarstår dock vissa problem för de studerande som studerat vid folkhögskolor eller kompletterande utbildningar med studiemedel. Det är med nuvarande regler risk för att dessa studerande vid fortsatta högre studier med gällande studiemedelssystem antingen hamnar i den situationen att den återstående studiemedelstiden inte räcker för att fullfölja hela utbildningen eller att de, om dispens ges, drar på sig en samlad låneskuld som är orimligt stor. föreslår att reglerna för studiebidrag och studiemedel för studerande vid folkhögskolor och kompletterande utbildning ses över med hänsyn både till bidragens storlek och till eventuella effekter på studiemedelstillgången vid fortsatta högre studier. Högre utbildning och forskning Allmänna mål Forskning och utbildning är universitetens och högskolornas huvuduppgift. Utbildningen skall tillgodose fyra olika behov som vart och ett ställer speciella krav på tyngdpunkten i undervisningen. Det gäller följande behov: Bildning. Det moderna samhället ställer ökade krav på den allmänna bildningsnivån. Många arbeten i samhället kräver god allmänbildning inom vissa för arbetet centrala kunskapsområden. Dessutom blir utrymmet för en ökad livskvalitet i form av tillgång till studier och kunskap tillgängligt för allt fler människor. En god allmänbildning är också en viktig förutsättning för en fungerande demokrati i ett samhälle där de nya kunskaper och upptäckter kraftigt påverkar samhällets utveckling. Universitet och högskolor svarar för huvuddelen av den kvalificerade yrkesutbildningen. Efterfrågan på högutbildad arbetskraft inom olika yrken ökar starkt såväl inom näringslivet som inom den offentliga sektorn. Ny kunskap genereras i allt snabbare takt, och människor inom såväl näringsliv som samhället i övrigt har ett behov av att återkomma till universitet och högskolor för att uppdatera sina kunskaper och ta del av nya metoder och kunskaper. Fortbildning ingår också som viktig del i det livslånga lärande som utgör en tillgång för allt fler människor. Den har ett värde i sig som en faktor i ökad livskvalitet. En annan viktig aspekt på det livslånga lärandet är att människor behöver god kunskap och information för att kunna deltaga fullt ut i den demokratiska processen. Utbildningen av forskare inom olika ämnesområden är en av universitetens och vissa högskolors huvuduppgifter. Forskarutbildningen är naturligtvis också en yrkesutbildning men leder till många arbetsuppgifter i samhället utöver ren forskningsverksamhet. Behovet av forskare i universitetens egen grundforskning är stort liksom behovet av forskare inom näringsliv och den offentliga sektorn. Forskarutbildad personal behövs också inom företag och myndigheter för andra arbetsuppgifter som t ex sakkunniga, utredare och lärare. Det råder stor brist på forskarutbildade inom många sektorer. Målet är att högre utbildning skall vara öppen för alla människor. Riksdag och regering har satt det kortsiktiga målet att skall hälften av alla 25-åringar ha påbörjat högre studier. Den sociala snedrekryteringen skall arbetas bort och de ekonomiska hindren i görligaste mån undanröjas.