mot · GP02Bo325 · 2001-10-05 00:00:00 — Därför måste fastighetsskatten på småhus sänkas. Dagens beskattning av småhus är närmast att betrakta som ett lotteri. Det hjälper inte med begränsningsregler, när taxeringsförfarandet inte ger någon rättssäkerhet. Den viktigaste åtgärden är därför att frysa taxeringsvärdena nivå. bör skattesatsen för småhus sänkas till . I kombination med frysta taxeringsvärden innebär det att alla småhusägare får sänkt fastighetsskatt. Förslag om frysning av taxeringsvärden och sänkt skattesats finns i skattemotion (2001/02:Sk489). 9.1.4 Reformera taxeringsförfarandet Det är viktigt att åstadkomma ett taxeringsförfarande som ger rättvisa och rimliga taxeringsvärden. Detta är en viktig utgångspunkt eftersom taxeringsvärdena inte bara har betydelse för fastighets- och förmögenhetsskatt utan också för arvs- och gåvoskatt. Om staten genom får fram mera rättvisa och rimliga taxeringsvärden borde detta göra att bankerna skulle kunna upphöra med sina för kunden kostsamma värderingar. Rättvisa och rimliga taxeringsvärden är därför, alldeles oavsett om de ligger till grund för beräkning av olika skatter, viktiga som underlag vid långivning. Dagens system för fastighetstaxering ger inte rättvisa och rimliga taxeringsvärden. Problematiken har kommit till ytan när frysningen av taxeringsvärdena upphörde . Vid sidan av det allvarliga i att många människor drabbas av kraftigt höjda boendekostnader är det synnerligen allvarligt att regeringen verkar blunda för att de uppenbara orimligheter i fastighetstaxeringen, som låg till grund för beslutet att frysa taxeringsvärdena, på intet sätt har förändrats. Det handlar bland annat om bristfälliga eller icke representativa urval som ligger till grund för bestämningen av taxeringsvärden och om de särskilda problem som uppkommer i många attraktiva kustkommuner, där enstaka mycket höga köpesummor för sommarhus driver upp taxeringsvärdena för de fastboende. 9.1.4.1 Minska antalet värdeområden En väldigt enkel åtgärd som bör genomföras är att minska antalet värdeområden. finns 7 300 värdeområden. Detta stora antal leder till att få värdeområden uppnår det antal referensförvärv som behövs för att utgöra ett rimligt underlag för att fastställa ett marknadsvärde. I fanns exempelvis cirka 2 000 referensförvärv fördelade på 153 värdeområden vid den taxering som genomfördes . Det motsvarar i genomsnitt 13 förvärv per värdeområde. I många värdeområden landet över fanns inga referensförvärv alls. Det stora antalet värdeområden gör att tvingas låna ihop referensförvärv från olika värdeområden för att få ihop ett tillräckligt statistiskt underlag. Dessa så kallade prisutvecklingsområden är inte geografiskt sammanhängande, vilket leder till riktvärden som saknar förankring i verkligheten. Resultatet kan bli trappstegseffekter, där taxeringsvärdena för hus som ligger på olika sidor av en gata räknas upp med olika procentsatser. Detta förfaringssätt främjar godtycke och fiskala intressen på rättvisans bekostnad. Till saken hör att beräkningen av ett värdeområdes riktvärde inte kan kontrolleras eller överklagas eftersom det inte är officiellt hur beräkningen gått till. anser att antalet värdeområden bör minskas till cirka 2 000 geografiskt sammanhängande värdeområden. Denna åtgärd skulle dramatiskt minska antalet orimliga trappstegseffekter. Därutöver bör lokala taxeringsnämnder införas för att garantera lokalkännedom när skattemyndigheten ska pröva inkomna besvär i samband med fastighetstaxeringen. 9.1.4.2 Låt inte extrema påverka grannarna Dagens system för beräkning av taxeringsvärden baseras på ett genomsnittligt värde av de referensförvärv som finns inom ett eller flera värdeområden. I den beräkningen rensas som är låga i förhållande till det gamla taxeringsvärdet regelmässigt bort. som är väldigt höga i förhållande till det gamla taxeringsvärdet tas dock med utan urskillning. Detta förfaringssätt medför att omräkningstalen och därmed de nya taxeringsvärdena blir för höga. För att få mer rättvisa taxeringsvärden anser att marknadsvärdena borde beräknas med hjälp av ett medianvärde, där i den undre och övre kvartilen regelmässigt räknas bort. Då skulle inte orimligt höga påverka omräkningen av taxeringsvärdet för övriga fastigheter i värdeområdet. Om en stor andel av referensförvärven är fritidsfastigheter bör taxeringen för dessa ske separat, så att högt upptrissade priser på fritidshus inte slår igenom på de fastboendes taxeringsvärden. anser dessutom att det behövs förändringar vad gäller tidsintervall mellan taxeringstillfällena. Att enligt nuvarande regelverk göra en omräkning mellan de allmänna fastighetstaxeringarna gör att småhusägare aldrig får möjlighet att planera sitt boende. Det skapar enbart oro. Vi anser att det är rimligt att göra allmän fastighetstaxering och en enklare kontrollvärdering där emellan. Detta innebär att småhusfastigheter skulle taxeras . Syftet med att bestämma taxeringsvärdena utgående från ett medianvärde är att inte låta extremt höga eller låga slå igenom på övriga fastigheters taxeringsvärden. För att inte heller tillfälliga och kraftiga prisförändringar på bostadsmarknaden som helhet skall slå igenom på taxeringsvärdena, bör basen för de taxeringar som görs var tredje år vara ett medianvärde av de förvärv som skett . Förslag om att reformera taxeringsförfarandet genom att minska antalet värdeområden, skilja på taxeringen för fastboende och fritidsboende samt att beräkna taxeringsvärden som ett medianvärde av de förvärv som skett presenteras i en särskild fastighetstaxeringsmotion (2001/02:Sk490). 9.1.5 Sänk skattesatsen Vid den allmänna fastighetstaxeringen för småhus 2003 anser att nuvarande fastighetsskatt ska slopas och ersättas med en schablonintäkt som beskattas som inkomst av kapital. Genom att ersätta fastighetsskatten med en beskattad schablonintäkt blir fastighetsbeskattningens koppling till avdragsrätten för räntor tydligare, eftersom räntekostnaderna dras av direkt mot schablonintäkten. ska schablonintäkten beräknas som av taxeringsvärdet, vilket med en kapitalskatt på motsvarar en fastighetsbeskattning på av taxeringsvärdet. 2004 behålls taxeringsvärdena på samma nivå som 2003 och schablonintäkten beräknas som av taxeringsvärdet, vilket med en kapitalskatt på motsvarar en fastighetsbeskattning på av taxeringsvärdet. En konsekvens av att införa en schablonintäkt är också att möjligheterna att tillgodogöra sig avdrag för utgiftsräntor ökar. I samband med skattereform begränsades rätten att göra avdrag för räntekostnader. Enligt gällande regler erhålls skattereduktion för underskott i inkomstslaget kapital av den del av underskottet som inte överstiger och för resten. För den som har höga räntekostnader innebär införandet av en schablonintäkt att full skattereduktion kan uppnås för en större del av utgiftsräntorna. Möjligheten att dra av räntekostnader är betydelsefull framför allt för unga, högt belånade barnfamiljer. Därför anser att denna avdragsrätt är viktig att försvara. Fastighetsskatt och ränteavdrag utgör en betydelsefull omfördelning mellan unga familjer med hög belåning och familjer som har en större eget kapital och lägre belåningsgrad på sina hus. Att helt avskaffa beskattningen av småhus anser vi dock inte vara statsfinansiellt rimligt i konkurrens med andra angelägna skattesänkningar. Ett avskaffande av fastighetsskatten innebär rimligen också att rätten till ränteavdrag skulle försvinna. Det är helt enkelt svårt att motivera en bibehållen avdragsrätt för räntor om fastighetsskatten skulle avskaffas. Dels eftersom så stor del av räntekostnaderna bärs av småhusägare. Dels eftersom det skulle skapas orättvisa ekonomiska förutsättningar mellan dem som hyr respektive äger sina bostäder om fastighetsskatten avskaffas som avdragsrätten bibehålls. Förslag om införande av en beskattad schablonintäkt presenteras i skattemotion (2001/02:Sk489). 9.1.6 Slopa förmögenhetsskatten utgör en tung utgiftspost för många småhusägare. Detta gäller särskilt för många äldre personer som amorterat ned sina lån. av denna förmögenhetsskatt tas ut på värdet av människors egna hem. Detta är orimligt. Den internationella rörligheten för kapitalet har ökat, och därför har det varit nödvändigt att befria huvudägare i aktiebolag från förmögenhetsskatt med hänvisning till att deras kapital är låst i deras stora företag, som fyller en viktig funktion för svenskt näringsliv och svensk arbetsmarknad. En situation där verkligt förmögna människor befrias från förmögenhetsskatt och mindre förmögna människor belastas med förmögenhetsskatt, är naturligtvis inte acceptabelt ur rättvisesynpunkt. anser därför att förmögenhetsskatten successivt bör fasas ut ur det svenska skattesystemet. Ett första steg bör tas genom att slopa sambeskattningen. Nästa steg bör tas 2003 genom att endast halva taxeringsvärdet för småhus ska utgöra underlag för förmögenhetsskatt. Förslag om att stegvis slopa förmögenhetsskatten presenteras i skattemotion (2001/02:Sk489). 9.2 Bostadsbidragen Hushållen består av färre personer än tidigare och en stor del är ensamhushåll. De som har allra knappast marginaler är ensamstående med barn, oftast mammor. Ensamstående har svårt att ha råd med eget boende. En allt större andel av nettoinkomsten går till utgifter för boende. har sett till att ensamstående ungdomar har kvar möjligheten att få bostadsbidrag. Det var ett viktigt beslut för att försöka stoppa utvecklingen mot att allt färre ungdomar kan flytta från föräldrahemmet och ta steget in i vuxenlivet. anser att det är viktigt att individens kostnader för boendet långsiktigt sänks. Parallellt med sänkta boendekostnader är det också viktigt att öka den disponibla inkomsten för människor med låga eller normala inkomster. presenterar i sin skattemotion (2001/02:Sk489) ett förslag till inkomstskattereform som sänker såväl skatteuttag som marginaleffekter i låga inkomstlägen. Som en följd av detta kommer många människors behov av bostadsbidrag att minska. Vad som ovan anförts om att öka barnfamiljers disponibla inkomst och minska behovet av bostadsbidrag bör ges regeringen till känna. 10 Lokal boendepolitik och enklare regler En oroande tendens i regeringens politik är en allt tydligare centralisering, där kommunerna ges allt mindre handlingsutrymme. Denna tendens finns även inom bostadspolitiken. anser att det är principiellt fel när regering och riksdag med lagstiftning försöker styra de lokala beslutsfattarna, eftersom ett sådant förfarande inskränker den kommunala självbestämmanderätten. Vid sidan av denna principiella hållning finns det också rent praktiska förhållanden som gör att en lokalt utformad bostadspolitik fungerar bäst. Ett sådant förhållande är att dagens bostadsmarknad ser mycket olika ut i landet. Ett exempel på regeringens försök till centralstyrning inom bostadspolitiken är den så kallade stopplagen som infördes . Syftet med lagen var att genom vissa sanktionsmedel avhålla kommuner från att avhända sig sina kommunala bostadsbolag. Stopplagen medför att kommuner som säljer sina bostadsbolag straffas med minskade statsbidrag. har motsatt sig såväl införandet som den förlängning av stopplagen som beslutats . anser att allmännyttan har en viktig roll att fylla för bostadsförsörjningen. Allmännyttans bostäder utgör en resurs för att skapa en bas i bostadsbeståndet, som kan komma den breda allmänheten till del. En generell avyttring av bostadsbolagen är inte eftersträvansvärd ur bostadssocial synpunkt och får inte bli ett självändamål. Den kommunala självstyrelsen är djupt rotad i vårt land. Det är på den kommunala nivån som man bäst känner de lokala behoven och förutsättningarna. slår vakt om den kommunala självstyrelsen. Vi vill decentralisera makten, öka demokratin och medborgarinflytandet genom att föra besluten närmare de människor som berörs av besluten. Stopplagen innebär ett allvarligt ingrepp i den kommunala självstyrelsen. Den begränsar också allvarligt möjligheterna att på lokal nivå forma boendemiljön utifrån lokala förutsättningar och efter de boendes egna önskemål och påverkansmöjligheter. ägs av kommunerna. Det är kommunpolitikerna själva, som utan regeringens klåfingrighet, ska svara för och besluta innehav, utformning och ägande. Det är en central del i det kommunala självstyret att de folkvalda kommunpolitikerna har uppdraget och förtroendet att handha de kommunala bostadsföretagen. har även tidigare kritiserat förslag om införande av regler som innebär att allmännyttiga bostadsföretag som säljer ut en viss del av beståndet blir bestraffade. Det kan i kommuner finnas ett behov av att sälja ut en del av det allmännyttiga bostadsbeståndet, för att stärka det övriga beståndets långsiktiga livskraft, omstrukturera bostadsområden, komplettera valfriheten för de boende mellan olika besittningsformer, förbättra boendemiljön och tillgodose rätten för dem som vill att få äga sin bostad. Regeringens ingrepp i den kommunala självstyrelsen är oacceptabelt. Kommunernas olika förutsättningarna och förhållanden gör dessutom att regeringens förslag får mycket olika effekter för kommunerna. bör besluta att upphäva den så kallade stopplagen. Det är inte en statlig uppgift att fatta beslut om handhavandet av de kommunalt ägda bostadsföretagen. Sådana ställningstaganden måste i stället göras i kommunerna, mot bakgrund av förhållandena i det enskilda fallet och på det sätt den demokratiskt valda kommunmajoriteten finner lämpligt. Därför är det uppseendeväckande att regeringen i sin regionalpolitiska proposition 2001/02:4, En politik för tillväxt och livskraft i hela landet, öppnar för att staten via ska kunna gå in och förvärva kommunala bostäder. Först stiftar riksdagsmajoriteten lagar som medför att nödvändig omstrukturering förhindras eller åtminstone försvåras. Sedan ska uppenbarligen kommunpolitiker vara glada för att staten är beredd att köpa de bostadshus som stopplag och misslyckad regionalpolitik lagt en kall hand över. Egentligen borde det vara självklart att regeringen inte ska försöka centralstyra den lokala bostadspolitiken. Rollfördelningen mellan stat och kommun i bostadspolitiken, där staten har ansvar för regelverk, finansieringsfrågor och beskattning och kommunerna har ansvar för planering, bostadsförsörjning och tilldelning av mark, är i detta avseende glasklar. Problemet är uppenbarligen att ansvarsfördelningen är positiv, dvs reglerar vad staten respektive kommunerna ska göra inom bostadspolitiken. För att få ett mer stabilt maktförhållande bör man komplettera denna ansvarsfördelning med regler om vad staten respektive kommunerna inte ska göra. 10.1 Enklare regler Byggande och boende i är av tradition en genomreglerad samhällssektor. Det är inte länge sedan vi hade en detaljreglering där måtten på hatthyllan var förutbestämt. Nuvarande byggregler talar mera om vilka funktioner som ska vara uppfyllda. Det är ett steg åt rätt håll, men fortfarande finns det ett omfattande regelverk som styr människors boende. Regelverket gör boendet till ett komplext område för både politiker, näringsidkare och boende, vilket i sin tur gör att bostadsmarknaden saknar den dynamik som kännetecknar en marknad som kan tillgodose människors varierande behov och önskemål. När infördes gavs möjligheter till ett mer flexibelt regelsystem. Begreppet områdesbestämmelser infördes för att möjliggöra såväl sänkta som skärpta krav på bebyggelses utformning. Trots att det nu är sedan beslutades har mycket blivit vid det gamla. Möjligheterna som finns till förenklingar har inte tagits till vara fullt ut i kommunerna. Flexibiliteten som eftersträvades har i stor utsträckning uteblivit. Det är därför dags att göra en utvärdering av hur möjligheterna till flexibilitet har tagits till vara i den kommunala planeringen, för att därefter se vilka åtgärder som bör vidtas. Utvärderingen bör också se över möjligheterna att göra planprocessen enklare och snabbare, så att tiden från projektidé till byggstart kan kortas ned. bör ges ett sådant utvärderingsuppdrag. bör begära att regeringen utvärderar hur plan- och bygglagens möjligheter till flexibilitet har tagits till vara i den kommunala planeringen och hur planprocessen kan förenklas. anser att det ska råda en stor valfrihet när det gäller utformningen av den lokala kommunala bostadspolitiken och för bostadsområdenas utformning och sammansättning. Staten ska inte centralstyra samhällsplaneringen. Det är kommunmedborgarna och deras förtroendevalda som tillsammans ska utforma sitt lokalsamhälle. Den nuvarande strandskyddslagen är ett bra exempel på en lag som är skapad ur ett Stockholmsperspektiv. Strandskyddet hämmar en positiv utveckling på flera håll i landet. Det finns områden där det behövs ett strikt strandskydd men finns det områden i landet där ett förändrat strandskydd skulle vara till gagn för utvecklingen i hela bygden. anser att nuvarande utformning av strandskyddet bör förändras. Genom att tillåta byggnation i strandnära miljöer generellt, och låta varje kommun själv avgöra vilka strandområden som skall vara skyddade, kan fler attraktiva boendemiljöer skapas, som det finns möjlighet att stärka strandskyddet i hårt exploaterade områden. bör som sin mening ge regeringen till känna vad som ovan anförts om att reglerna för det lokala strandskyddet skall utformas på nivå. 11 Trygga och hälsosamma livsmiljöer En god livsmiljö är en avgörande faktor för människors välbefinnande och livskvalitet. Möjligheten att andas ren luft, vara i miljöer fria från buller samt att ha möjlighet att vistas i grönområden är kvaliteter som måste uppfyllas såväl i storstäder som på landsbygden. Hotas miljön minskas människors möjlighet till självbestämmande. anser att det är angeläget att bevara och skydda städernas grönområden från exploatering. Dessa områden är en oas för många som bor och verkar i städerna. En god miljö såväl inomhus som utomhus är en förutsättning för att människor ska må bra och känna livskvalitet. I många bostadsområden syns tecken på sämre hälsa. Allergier, överkänslighet mot olika ämnen som fortfarande återfinns i byggmaterial, dålig luft, bristfälliga ventilationsmöjligheter, bullerskador, vantrivsel m.m. skapar inte det trygga samhälle som vi alla vill ha. Ett betydande hälsoproblem beror på höga radonhalter i bostäder. har uppmärksammat detta hälsoproblem och därför anslagit större medel till den fond där småhusägare kan ansöka om medel för att åtgärda radonproblem i sina bostäder. I det fortsatta arbetet med att minska radonhalterna i bostäder är det angeläget att dra nytta av de förslag som presenterat. Vad som ovan anförts om betydelsen av en god inomhusmiljö bör ges regeringen till känna. En grundläggande förutsättning för att människor ska kunna känna livskvalitet i boendet är att boendemiljön är trygg. har traditionellt uppfattats som ett tryggt land. Denna uppfattning visar sig allt oftare vara en ren myt. Undersökningar visar att det är många människor, särskilt kvinnor och unga, som känner oro eller rädsla i boendet. Därför är det viktigt att ha dessa grupper som en utgångspunkt i arbetet med att skapa tryggare boendemiljöer. Kommunerna bör i sin planeringsprocess systematiskt gå igenom alla åtgärder som kan genomföras för att kvinnor och ungdomar ska känna trygghet där de bor. Ett första steg kan vara att lyssna på vad kvinnorna och ungdomarna har att säga om var och när de känner sig otrygga. Åtgärderna kan handla om utformningen av den fysiska miljön och att kvinnor och ungdomar som känner sig utsatta lätt kan få den hjälp och det stöd de behöver. Ett viktigt förebyggande arbete är att planera bostadsområden som motverkar kriminalitet. Sterila, storskaliga och anonyma bostadsmiljöer fungerar som en katalysator för vandalism och skadegörelse i alla former. Vi är övertygade om att det går att skapa ökad trygghet i bostadsområdena om man planerar varma och välkomnande miljöer. Det går att göra oerhört mycket för att förvandla anonyma sterila gårdar och gator till levande och trygga miljöer. Det är viktigt att de boende själva får möjlighet att föreslå förändringar och medverka i genomförandet. anser att brottsförebyggande aspekter alltid bör tas med i såväl planeringen av bostadsområden som samhällsplanering i övrigt. Vad som anförts om att brottsförebyggande aspekter måste tas med vid all samhällsplanering bör ges regeringen till känna 11.1 Förnyelse av bostadsmiljön Det är inte bara nya bostäder som behövs. För att skapa trygga och hälsosamma livsmiljöer behöver många befintliga bostadsmiljöer förbättras. Det gäller särskilt de så kallade miljonprogramsområdena. Många kommuner har inlett eller genomfört väsentliga miljöförbättringar inom dessa områden, men mycket återstår. anser inte att staten ska detaljreglera någon ombyggnad. Det är fastighetsägarna och de boende som måste vara pådrivande för en förändring. Staten har ett ansvar för att det utarbetas en konkret strategi för förnyelse och för att lyfta fram goda förebilder. bör ges i uppdrag att konkretisera hur detta ska ske. Ett område som särskilt måste beaktas då man förnyar och förändrar i bostadsområden och stadsmiljö är de handikappades situation. På många håll görs goda insatser för ökad handikappanpassning. Mycket återstår att göra bl.a. genom så enkla saker som att fasa av trottoarkanter. vill betona att det ställs kvalitetskrav, både fysiska och sociala, för en bra bostadsmiljö. Vid nybyggnation uppfylls oftast rimliga sådana krav. Svårigheterna är framförallt att tillfredsställa sådana kvalitetskrav i äldre miljöer och alldeles speciellt i en del förortsområden. Det är speciellt viktigt att ta till vara önskemål och synpunkter från dem som bor i det aktuella området. Det är de som även i fortsättningen skall utnyttja området och bostäderna. I stadsmiljön är det av speciell betydelse att grönområden och parker inte reduceras. De har en stor betydelse för människors välbefinnande och trivsel. I vissa fall är det ändå nödvändigt att för annat ändamål utnyttja ett stycke parkmark. Det är då angeläget att detta inte sker på ett sådant sätt att nettoarealen parkmark minskar. Det bör därför finnas möjlighet att ställa krav på kompensationsmark då parkmark tas i anspråk för andra ändamål. Vad som ovan anförts om förnyelse av bostadsmiljön bör ges regeringen till känna. 11.2 Bevarandefrågor I arbetet för att ge en byggnad eller ett område ett lagstadgat skydd finns ett antal lagar att tillgå. Enstaka byggnader och bebyggelsemiljöer kan enligt kulturminneslagen byggnadsminnesförklaras. Den lagen ger den starkaste formen av lagskydd. gör det möjligt att peka ut unika kulturmiljöer som är av riksintresse. ger vidare kommunerna möjligheter att peka ut värdefulla kulturmiljöer vars skydd kan preciseras i detaljplaner och områdesbestämmelser. Det är av största vikt att alla intressenter, inte bara myndigheter och stora aktörer, ges möjlighet att delta i samråd och påverkan. Endast ett fåtal byggnader och bebyggelseområden från tiden efter är lagskyddade. Det bör därför göras en inventering av efterkrigstidens bebyggelse för att få en översikt över även dessa årtiondens värdefulla bebyggelse. För att skydda värdefulla naturmiljöer utanför stadsområden finns lämpliga laginstrument. Däremot finns det ett behov av ökade anslag för naturreservat och nationalparker. I stadsmiljö kan nu genom tidigare insatser värdefulla naturmiljöer skyddas genom inrättande av nationalstadsparker. Behovet av nationalstadsparker bör inventeras. kan vi konstatera att innebörden av institutet nationalstadspark behöver bli mer känt, så att allmänheten kan uppmärksamma det positiva innehållet. Institutet nationalstadspark täcker dock inte hela det lagtekniska behovet. Ytterligare instrument för skydd av grönområden i stadsmiljö bör övervägas. Det behövs ett ytterligare områden där skyddet kan skrivas i stadsplanebestämmelserna, men skyddet ska inte kunna undanryckas genom en enkel stadsplaneändring. bör begära att regeringen lägger fram förslag om ett av mindre grönområden i stadsmiljö i enlighet med vad som ovan anförts.