mot · GP02K371 · 2001-10-05 00:00:00 — I sammanhanget är regeringens insatser för att öka kunskapen om offentlighetsprincipen och dess tillämpningar välkomna, men bör kompletteras ytterligare. Ett första steg är att undanröja möjligheten att använda svepskäl för att förhindra möjligheten att kringgå efterforskandeförbudet eller att helt lämna ut handlingar för vilket ett upphävande av sekretesslagens 7 kapitel 16 § är ett viktigt steg. Offentliganställdas yttrandefrihet är en viktig del av den svenska offentligheten. Alla försök att begränsa meddelarfriheten måste bekämpas med kraft. För att anställda ska våga utnyttja meddelarfriheten är det av stor vikt att det finns sanktioner vid övergrepp. Möjligheten till sådana sanktioner bör ingå som en komponent i att stärka Justitiekanslerns möjligheter att värna offentlighetsprincipen. Vad som ovan anförts om att stärka Justitiekanslerns möjligheter att värna offentlighetsprincipen bör ges regeringen till känna. 10.2.4 Retroaktivitetsförbudets tillämpning Retroaktivitetsförbudet i RF, 2 kapitlet 10 §, skyddar mot retroaktiv lagstiftning ifråga om strafflagstiftning och skatter eller avgifter. Problemet blir dock ett annat då andra regler ändras retroaktivt. Det är uppenbart att förändringar av t.ex. bidrag kan ha nog så stor betydelse för företags och enskildas möjligheter att planera långsiktigt. Det är därför önskvärt att se över retroaktivitetsskyddet för att göra det mer allmänt tillämpligt ifråga om all lagstiftning med retroaktiv verkan som missgynnar medborgare eller en grupp av medborgare. Vad som ovan anförts angående en översyn på retroaktivitetsförbudet bör ges regeringen tillkänna. En skärpning av retroaktivitetsförbudet måste dock göras så att den inte omöjliggör förändringar utifrån politiska majoritetsskiften eller förändrade förutsättningar i t.ex. ekonomin. Vi vill därför framhålla att förbudet mot retroaktivitet avser den retroaktiva verkan, inte uteblivna framtida förmåner. 10.3 Medborgarnas rättighetslista vill pröva, i syfte att stärka den enskilda människan och de civila organisationernas ställning gentemot det offentliga, möjligheten att gentemot statliga myndigheter och förvaltning inrätta en medborgarnas rättighetslista. En sådan rättighetslista bör innehålla krav på att dröjsmål inte får förekomma utan giltiga skäl samt en längsta tid innan medborgaren får svar från myndigheten eller verkställigheten genomförs. Den bör också innehålla krav på vänligt och korrekt bemötande från myndigheters företrädare. Detta är avgörande för medborgarens förtroende för myndighetsutövandet och rättssäkerheten. En rättighetslista skulle kunna bli ett tydligt instrument för en förstärkt justitieombudsmannafunktion, som bör ges rättigheter att beordra disciplinära åtgärder också mot enskilda tjänstemän som brister i sin tjänsteutövning. har redan framfört dessa krav i men något beslut är ännu inte fattat. Vad som ovan anförts om införandet av en medborgarnas rättighetslista bör ges regeringen till känna. anser vidare att det behövs en samlad diskrimineringslagstiftning som kan vara ett kraftfullt verktyg för diskrimineringsombudsmannen, . har vi skilda lagstiftningar för att skydda mot diskriminering i arbetslivet beroende på om det är diskriminering av kön, etnicitet eller homosexualitet. Med en sammanhållen lagstiftning som också gäller utanför arbetslivet är det möjligt att ställa krav på en större del av samhällslivet som även omfattar åldersdiskriminering. Med en sammanhållen lagstiftning kan även de fem ombudsmannafunktionerna DO, JämO, HomO, HO och BO samordnas under . Vad som ovan anförts angående en samlad diskrimineringslagstiftning och en samordning av ombudsmannafunktionerna bör ges regeringen till känna. som lagstiftningen ofta utgör ett hinder i kommunernas självbestämmande och deras möjligheter att lokalt utforma verksamheten och finna nya former, leder den inte alltid till önskade resultat. Enskilda som drabbats har alltjämt svårt att hävda sina rättigheter enligt en lag som inte ser till individens rätt, utan till statens krav. Exempel kan handla om elevers rätt att få det stöd som krävs för att nå godkända resultat, rullstolsburnas möjligheter att utnyttja kollektivtrafik eller psykiskt sköra människors möjlighet att påverka sin egen vardag. En ordning där individen tillerkänns utkrävbara rättigheter som kommunen ges stärkt rätt att välja hur rättigheterna ska tillgodoses vore därför önskvärd att pröva. Det är viktigt att en sådan förändring görs i samförstånd mellan staten, kommunerna och de berörda. Regeringen bör därför tillsätta en utredning med bred representation från samt de berörda för att se över möjligheten att ersätta reglerande lagstiftning riktad mot kommunerna med en lagstiftning med utkrävbara individuella rättigheter och förstärkt kommunalt självstyre i hur dessa ska tillgodoses. Detta bör ges regeringen till känna. 11 En ökad maktdelning av kan bäst beskrivas som en förhållandevis hårt centraliserad enhetsstat, vilket innebär att landet huvudsakligen styrs utifrån och regeringens centralt fattade beslut. Ett konkret exempel på detta är att regionala arbetsmarknads- och utvecklingsmedel hanteras av länsstyrelser, som ju är statens förlängda arm i länen, istället för av lokalt folkvalda organ. kommuner har alltså inte så stort utrymme att påverka beslutsfattandet trots att kommunpolitikerna bäst borde veta sina invånares behov och önskemål. Motpolen till detta system är den federala staten, där det är noga reglerat vad centralmakten får göra. Regleringen ger ett starkt skydd mot centralisering. Den decentraliserade eller regionaliserade staten, som kan beskrivas som ett mellanting mellan den centraliserade och federala staten, ger förhållandevis stort utrymme för lokala organ att utforma formerna för välfärdstjänster m.m. Staten har här fortfarande en förhållandevis starkt styrande lagstiftning om målen med verksamheten, som är gemensamma för hela landet. har bedrivit den typen av målstyrd politik, men vi tycker oss nu kunna se en återgång till en central detaljstyrning av den kommunala verksamheten. Den viktigaste uppgiften är att nu se över hur den vertikala maktdelningen i fungerar mellan stat och kommun, mellan kommun och enskilda samt mellan stater och överstatliga organisationer. Utgångspunkten för detta måste vara idén om det kommunala självstyret att makten i huvudsak ska utövas lokalt, nära medborgarna samt hur det lokala inflytandet ska skyddas. Utvecklingen borde enligt våra utgångspunkter gå mot att alltmer kommer att bestå av förhållandevis självständiga regioner. kan successivt bli till en mer regionaliserad stat genom att makt flyttas medvetet och konsekvent från till regionala nivåer, såväl ifråga om beslutskompetens som i makten över resurserna. I ett land med så skiftande förutsättningar för olika regioner blir också skatteutjämningen en grundbult för att det överhuvudtaget ska gå att tala om självstyre i stora delar av landet. Utgångspunkten bör vara att öka människors självbestämmande. En naturlig uppgift blir därför att åstadkomma en förnuftig vertikal maktdelning, där högre administrativa nivåer förhindras att detaljstyra och göra ingrepp i det lokala självstyret. Eftersom makten enligt vår mening inte ska byggas centralt och delegeras nedåt, vill vi formulera en princip om delegation av makt underifrån. Regioner och staten ska endast fatta sådana beslut som inte kan hanteras på nivå. Ett sådant synsätt innebär också att de lokala och regionala beslutsnivåerna bör ha större möjligheter att stärka självstyret. Ytterst bör man tänka sig att all makt som utövar går att härleda ur de frivilliga gemenskapernas vilja att avstå makt till, i tur och ordning, kommuner, regioner och riksdag. En fördjupning av den folkstyrda demokratin är nödvändig för att öka legitimiteten i det demokratiska styrelseskicket. Därför krävs en omfattande decentraliseringspolitik och förstärkning av den vertikala maktdelningen i . Detta bör ges regeringen till känna. Inom pågår en diskussion som bygger på hur olika modeller för delegation underifrån skulle kunna utformas för olika beslutsnivåer. En möjlighet är att införa ett system i där det också finns representation från kommunerna och regionerna. Det behövs därför en bred diskussion om hur en grundlag, som utgår från att all makt ska komma underifrån, skulle utformas. Med syftet att stärka det regionala och lokala självbestämmandet måste det utredas var, på vilken nivå i samhällsstrukturen, beslutsfattandet, makten och ansvaret ska ligga. Regeringen bör därför tillsätta en konstitutionell utredning med uppgift att se över regeringsformens innehåll. Det svenska medlemskapet i EU har aktualiserat frågan genom mötet mellan två olika rättstraditioner och därför att har mycket större möjligheter än svenska domstolar att pröva grundlagsenligheten i de direktiv som prövas där, men som också får rättslig verkan i . De svenska domstolarnas nya roll efter EU-medlemskapet innebär också svårigheter i rättegångar, då man dels inväntar förhandsbesked från , dels har svårt att hävda svenska grundlagar gentemot gemenskapsrätten på det sätt som t.ex. skett i , där författningsdomstolen hävdar att tysk grundlag står över gemenskapsrätten. har därför länge krävt en rättspolitisk utredning, som bör se över formerna för lagprövning i och hur denna kan stärkas, t.ex. genom att ta bort uppenbarhetsrekvisitet eller genom att stärka Lagrådets ställning, samt förhållandet mellan svenska domstolar och EG-rätten. har beslutat enligt linje och vi ämnar noggrant följa upp frågan. En tydligare vertikal maktdelning kommer också att innebära en diskussion om den horisontella maktdelningen d v s var gränserna för det politiska beslutsfattandet går, och vilka andra aktörer som ska få fatta de beslut som politiken avstår från. Det är ingen lätt diskussion att föra och kräver noggranna överväganden. Kanske den tydligaste och mest kontroversiella frågan handlar om domstolarnas möjligheter att bortse från lagar som strider mot grundlagar. Av tradition har denna möjlighet varit liten i . Det viktigaste argumentet för en sådan ordning är att man inte ska inskränka folkrepresentationens beslutandemöjligheter. Å andra sidan innebär det också att individer får svårt att hävda sina grundlagsfästa rättigheter gentemot lagstiftning som kränker dem. I ivern att snabbt komma till beslut är det inte ovanligt att regeringar avstått från en prövning i Lagrådet, liksom man i andra sammanhang bortsett från Lagrådets yttranden. En ordning där kraven på prövning i Lagrådet görs mer tvingande är därför värd att pröva, och därmed bör Lagrådets roll stärkas. Däremot är vi tveksamma till att ge Lagrådet vetorätt ifråga om ny lagstiftning. Vad som ovan anförts om att kravet på en prövning i Lagrådet bör göras mer tvingande bör ges regeringen till känna. 11.1 Riksdag och regering Diskussionen om den horisontella maktdelningen omfattar också relationen mellan riksdag och regering. Enligt regeringsformen är den plats där den yttersta makten i riket är samlad. Frågan är dock om detta fullföljs i den konstitutionella praxisen i vårt land. I praktiken har det snarare blivit så att parlamentarismen i har medfört att viktigaste uppgift verkar vara att välja en regering, som sedan utnyttjar enbart som transport på väg till beslut. Utöver funktion att ge regeringen sitt förtroende, har få möjligheter att styra det politiska arbetet i . vill förverkliga regeringsformens intentioner om ett folkstyre där regeringen är tydligare beroende av arbetet i och de folkvalda företrädarna också utövar den verkliga makten. Såväl utökad användning av ramlagstiftning, där regeringen och dess myndigheter i stor utsträckning bestämmer innehållet genom förordningar och föreskrifter, som obalansen i resurser mellan och innebär att det är svårt för att följa regeringens arbete, agera självständigt och dessutom förutse följderna av de egna besluten. Resurserna till bör således öka. I linje med vår strävan att förtydliga regeringens beroende av anser vi att regeringen obligatoriskt ska avgå efter ett val för att ge utrymme för sonderingar kring vilka regeringsbildningar som kan väntas få stöd. En regering som väntar sig att sitta kvar bör därmed tvingas söka nytt aktivt stöd från . Vad som ovan anförts angående att regeringen obligatoriskt ska avgå efter ett val bör ges regeringen till känna. () () () () () () ()