mot · GP02Ub447 · 2001-10-05 00:00:00 — Individuella studieplaner, stöd- och specialundervisning måste utnyttjas i större utsträckning. Det finns ett stort behov av specialpedagogisk forskning för att förbättra metoderna för arbete med barn och ungdomar i behov av särskilt stöd. Vi vill i detta sammanhang uppmärksamma gymnasiesärskolans betydelse. Gymnasiesärskolan bygger på den obligatoriska särskolan och vänder sig till ungdomar som inte kan gå i gymnasieskolan därför att de har en utvecklingsstörning. Den ska utifrån varje elevs förutsättningar fördjupa och utveckla kunskaper som en förberedelse för ett meningsfullt vuxenliv i arbete, boende och fritid. Det är en mycket värdefull utbildningsform som vi utvecklat vidare i en särskild motion. Elever med olika funktionshinder ska beredas likvärdiga möjligheter till gymnasieutbildning som andra. Ett större antal skolor måste därför anpassas för funktionshindrade elever. Det blir särskilt viktigt nu efter regeringens beslut om nedläggning av Eke- och Hällsboskolorna som tagit emot elever med svåra funktionshinder. Det är inte alltid möjligt att integrera funktionshindrade elever, och därför måste särskilda undervisningsgrupper alternativt skolor finnas. Det är även viktigt att de så kallade Rh-gymnasierna är öppna för de elever som är i behov av undervisning. Att de inte får lov att driva det individuella programmet är därför orimligt. 5.2 Läraren och stress har ökat bland lärare . En undersökning från visade att var femte lärare är i riskzonen. Värst drabbade är kvinnliga gymnasielärare. Det är statens och kommunernas ansvar att på olika sätt verka för att ge lärarna sitt stöd. Lärarnas status och yrkesstolthet måste stärkas för att minska antalet lärare som lämnar sitt yrke och för att locka nya människor till yrket. Vi tror att genom att införa någon form av lärarlegitimation tillsammans med högre löner kan lärares status ökas. Karriärstegar för lärare måste utvecklas i form av tjänster med särskilt ansvar. Insatser måste även göras på lärarutbildningen. Genom att låta utbildningen genomsyras såväl av ett vetenskapligt förhållningssätt som beprövad erfarenhet förstärks kvaliteten vilket i sig har en statushöjande effekt. Som en följd av detta är det också viktigt att lärarnas möjligheter till forskning förbättras. Kontakter mellan forskare och personal i skolan måste stimuleras. En av nycklarna att få gymnasieprogrammen att hålla ihop är samverkan mellan lärarna vilket måste främjas av skolledningen. Att vara lärare handlar både om kunskapsförmedling och sociala uppgifter. Rollen som kunskapsförmedlare måste bli tydligare. Därför måste kommunerna satsa tillräckligt med resurser på sådana yrkesfunktioner som kompletterar lärarna. Lärarförsörjningen är den viktigaste resursfrågan . Den nya gymnasiereformen kommer att genomföras med lärarbrist i gymnasieskolan. På flera av gymnasieskolans program är lärarsituationen för yrkesämnena särskilt problematisk. Lärarna anser att de inte får tillräcklig kompetensutveckling och det finns stora rekryteringsproblem. 5.3 Elevvårdspersonal Många frågor handlar om mening, att räcka till och hitta sig själv. Att hjälpa eleverna att hitta rätt är en naturlig del av undervisningen, men det är av högsta vikt att elevvården, skolsköterskor och kuratorer med flera, också får en nyckelfunktion i framtidens skola. Under krisåren drabbades ofta elevvården hårt av nedskärningar. Det innebar att lärarna fick bära ett allt större lass av socialt arbete i avsaknad av annan personal. I då allt fler barn och unga drabbas av psykisk ohälsa är det viktigt att det finns personal som tidigt kan se att något håller på att gå snett och sätta in förebyggande åtgärder. Elevvården bör få större möjligheter att arbeta med förebyggande friskvård. Psykiskt och fysiskt välbefinnande är av avgörande betydelse för lärandet och det är därför viktigt att alla kommuner ser över behovet av elevvårdspersonal. 5.4 Skolledning Skolledarens roll är avgörande för både skolans klimat och resultat. Att skapa ett klimat i skolan där både ungdomar och vuxna möts med respekt och respekterar andra, där medmänsklighet ses som naturligt och eftersträvansvärt och lusten att lära stimuleras är rektorernas viktigaste uppgift. Att driva skolutveckling är en huvuduppgift för rektor. Denna utveckling ska ske i nära samverkan med personalen, men också i nära kontakt med eleverna. Det är nödvändigt att varje skola leds av personer som har god kännedom om barns och ungdomars utveckling och insikt i utbildningens villkor. För det pedagogiska ledarskapet ska rektor ha goda insikter i vad lärararbetet innebär. Rektorer som rekryteras ska ha goda ledaregenskaper och få en högklassig grundutbildning och en kontinuerlig fort- och vidareutbildning, så att de i verklig mening kan vara ledare för såväl skolans pedagogiska som administrativa verksamhet. Det är dock viktigt att inte det pedagogiska ledarskapet får stå tillbaka för en ökande börda av administrativa uppgifter. Rektor måste finnas mitt inne i verksamheten och få alla i skolan, lärare och elever, att sträva åt samma håll mot samma mål. Politikernas insikt om gymnasieskolan måste stärkas. Resultatansvar och befogenheter som delegeras till rektor är ofta otillräckliga. Det fria utrymmet är starkt kringskuret, inte minst vad gäller ekonomiska frågor. I läroplanen uttalas rektors uppgifter tydligt. Huvudmannen, kommunen, har det yttersta ansvaret och rektors kommunala uppdragsgivare måste skapa förutsättningar, så att rektor kan utöva ledning och styrning mot uppställda mål. För att förbättra rektors möjligheter är det viktigt att rektors roll förtydligas genom direkt lagstadgat ansvar. Dessutom anser vi att lokala styrelser för gymnasieskolan ska tillsättas. 5.5 Föräldrar Vi anser att föräldrarna är en viktig resurs också på gymnasiet, inte minst gäller detta elevens behov av vuxenkontakt och personligt stöd och uppmuntran. Precis som i lägre årskurser får elever med ett starkt stöd hemifrån, med föräldrar som engagerar sig i skolans verksamhet, bättre resultat i skolarbetet. I många gymnasieskolor kan man bli bättre på att knyta föräldrarna närmare skolan och öppna för samverkan. Att ha med föräldrar i skolans styrelse borde främjas i fler skolor. 6 En gymnasieskola som ger kunskap för livet 6.1 En gymnasieskola för alla fortsätter i stort sett samtliga elever till gymnasieskolan. Det ställer nya krav på såväl gymnasieskolans organisation som undervisningsmetoder. Gymnasieskolan måste hitta nya vägar för att möta nya grupper av elever. Utformningen av gymnasieskolan måste ta hänsyn till olika gruppers skilda behov och intressen. Att som enbart erbjuda gymnasieprogram som domineras av teoretiska ämnen och vars syfte är högskolebehörighet är orimligt. Alternativa yrkes- och lärlingsutbildningar måste erbjudas den praktiskt intresserade eleven vid sidan om de studieförberedande programmen. Genom att skapa goda möjligheter till kompletterande utbildning får alla möjligheten att vid intresse senare i livet läsa upp till högskolebehörighet. Naturligtvis ska vi sträva efter att få så många som möjligt att läsa vidare efter gymnasiet men att tvinga alla elever till tuffa teoretiska studier innebär en orättfärdig utslagning. 6.1.1 Valfrihet Mångfald och valfrihet måste vara ledord i gymnasieskolan istället för den nuvarande likriktningen. som gymnasieskolan kräver högskolebehörighet för alla gymnasieelever, upptäcker flera att behörigheten från vissa yrkesförberedande program inte är tillräcklig för att få tillgång till högskolestudier. För att bli antagen till grundläggande högskoleutbildning krävs det att sökanden har grundläggande behörighet och dessutom den särskilda behörighet som kan vara föreskriven. Det är viktigt att skapa en gymnasieskola, där eleverna kan göra tilläggsval för att uppnå den särskilda behörigheten inom alla program. 6.1.2 Mångfald Betygen måste fortsatt vara en grund för urval till gymnasieprogram. Det är viktigt att hitta lösningar för dem som av olika anledningar inte får en plats på ett nationellt program. Med individuella studieplaner för varje elev kan flera elever ges särskilda lösningar inom de nationella programmen istället för att den lavinartade ökningen av antalet elever på individuellt program fortsätter. Endast en mindre grupp elever som önskar specifika lösningar eller har behov av att läsa upp sig i några ämnen ska finnas på det individuella programmet. Eftersom det dock är en stor andel av elever som går på det individuella programmet är det viktigt att kvaliteten på programmet ses över. 6.1.3 Bredd Ansträngningar måste göras för att bredda rekryteringen och stimulera nya grupper att skaffa sig en högre utbildning. är det alltför få ungdomar från studieovana miljöer som söker sig till högskolan. Att ungdomar som är barn till tjänstemän huvudsakligen väljer studieförberedande program, medan ungdomar vars föräldrar är arbetare oftast väljer ett yrkesförberedande program lägger grunden för den sociala snedrekryteringen till högskolan. I arbetet för att minska snedrekryteringen, såväl social som genusbestämd, spelar syo-konsulenterna en viktig roll. Det är av stor betydelse att de stöder och uppmuntrar elever som vill göra otraditionella val. 6.1.4 Höjt studiemedel Vi föreslår en höjning av studiebidraget för gymnasieelever till . 6.2 Programstruktur Gymnasieskolan ska utformas efter elevers förstahandsval och arbetslivets behov i samverkan. Organisationen ska formas så att ingen elev riskerar att hamna i en återvändsgränd. Ingången i gymnasieskolan måste därför utvecklas på ett bättre sätt. Vi ser positivt på uppdrag att undersöka möjligheten till bredare ingångar, där eleverna successivt kan välja specialisering. En ny gymnasieskola med färre program och bredare ingångar borde kunna ge möjligheter till val mellan mera teori eller mera praktik. Varje program måste ge möjlighet att välja att studera allmän eller särskild högskolebehörighet, yrkesförberedande eller mera lärlingsliknande utbildning. 6.3 Kursutformning Gymnasieskolans kärnverksamhet handlar om att ge kunskap. Kunskapsbegreppet liksom hur kunskapsutveckling sker, måste ständigt vara föremål för diskussion. Det är viktigt att tala om kunskap utifrån ett helhetsperspektiv, det vill säga att finna ny kunskap, praktisk och teoretisk, att tillägna sig och att använda den. Allt detta är nödvändigt att väga in vid utformandet av gymnasieskolans kurser. Kursutformningen i gymnasieskolan innebär att eleverna ska kunna välja en egen studieinriktning genom att kombinera olika kurser. Elever från olika program kan läsa samma kurs vilket innebär ett utbyte mellan elever med olika inriktning. Vi anser också att det borde vara möjligt att i större utsträckning välja kurser på andra skolor. Det skulle kunna främja skolors vilja att profilera sig mot vissa ämnen. Från och med har omfattningen av gymnasieskolans kurser standardiserats, så att en kurs kan omfatta 50, 100, 150 eller 200 gymnasiepoäng. Antalet gymnasiepoäng för en kurs utgör ett mått på kursens studieomfattning och den beräknade arbetstiden för eleven relaterad till målen för gymnasieskolans kurser. Alla program i gymnasieskolan har en gemensam struktur och omfattar 2 500 poäng. Vi anser att elever måste ges möjlighet att i gymnasieskolan läsa såväl fler poäng som att inte alla program bör kräva 2 500 poäng. Att få använda alla sinnen stimulerar till god inlärning och förstärker elevernas självkänsla. De praktisk-estetiska ämnena och inslagen av dem är därför en viktig del av helheten i skolan och måste få genomslag i alla skolans program, på samma sätt som det måste råda en rimlig avvägning mellan alla olika ämnesområden till exempel mellan humaniora och teknik. 6.3.1 Körkortsutbildning Vi anser att det finns god anledning att det utformas en strategi för körkortsutbildning i gymnasieskolan. Mindre än en tredjedel av 18-åringar har gällande körkort. I handlar det om var tionde. Ungdomarna säger själva att de vill ta körkort, men att de varken har råd eller tid. Körkort och trafikkunskap är något av ett obligatorium. För många anställningar fordras körkortsinnehav. I vårt moderna samhälle måste vi säkerställa att alla undervisas i trafikkunskap, i vilken ANT-frågor bör komma in på ett naturligt sätt. menar att gymnasieskolorna i större utsträckning, i samverkan med körskolorna, ska kunna erbjuda körkortsutbildning. 6.3.2 ANT-utbildning har många oroande siffror presenterats rörande barns och ungdomars inställning till alkolhol, narkotika och tobak. Undersökningar och rapporter visar att alltfler ungdomar röker (ökningen är störst bland flickor), konsumerar stora mängder alkohol och prövar narkotika. Vid en undersökning i av 9 000 elever i årskurs nio och gymnasiets årskurs två framkom att var fjärde 17-åring har prövat narkotika och mer än var fjärde niondeklassare regelbundet dricker sig berusad. Sedan motsvarande undersökning gjordes har siffrorna ökat markant. Detta visar att tillgången på droger och alkohol har ökat samt att inställningen till framför allt narkotika förändrats. Samhället har intagit en mer drogliberal inställning vilket naturligtvis även påverkar ungdomar. Denna utveckling är mycket oroande och vi anser att skolorna måste ta ett större ansvar och förbättra sin ANT-undervisning. Ungdomars inställning till droger kan inte påverkas enbart genom kunskap. Istället måste skolan ta sig att föra samtal och diskussioner med eleverna om droger och deras effekter för den enskilde och för samhället. Kompetensen hos ungdomsmottagningar och skolhälsovård borde bättre tas tillvara vid denna typ av undervisning. 6.4 Betygssystem Betyg bör ses som ett komplement till utvecklingssamtalen och handlar således om dels personlig feed back på prestationer, dels om information till samhället. har medverkat till att ett mål- och kunskapsrelaterat betygssystem införts. Ett sådant betygssystem bidrar enligt lärarerfarenhet och forskning bättre än ett relativt system till att motivera eleverna och ge även de mera studiesvaga eleverna ett gott självförtroende. Detta förutsätter emellertid att varje elev uppmärksammas, ges handledning och uppmuntran. I ett mål- och kunskapsrelaterat system är betyget ett kvitto på dokumenterad kunskap. Stegen i betygsskalan får emellertid inte vara för glesa om betygssystemet ska medverka till att motivera eleven att försöka uppnå nästa steg. Om instrumentet är alltför trubbigt mäter det inte heller det som det är tänkt att mäta och informationen som betygen ska ge blir därigenom bristfällig. Dagens system bör därför kompletteras med fler steg. har vi en kursutformad gymnasieskola där betyg sätts på varje kurs. Det finns drygt 870 nationellt fastställda kurser i mer än 100 ämnen. En elev som lämnar gymnasieskolan med ett fullständigt slutbetyg har i genomsnitt ett trettiotal kursbetyg samt betyg i projektarbete. En elev kan till exempel ha upp till fem betyg i matematik. Betygssättningen i enskilda kurser har som nämnts visat sig mycket stressande för eleverna, som helhet och fördjupning i kunskaperna riskerar att gå förlorade. anser därför att en övergång från kursbetyg till ämnesbetyg bör ske. Det bör i och för sig sättas ett betyg efter varje avslutad kurs, men ett tidigare byts ut av ett senare, så att det slutbetyg eleven får motsvarar den kunskapsnivå eleven uppnått. Systemet med ämnesbetyg ska bygga på en helhetssyn av elevens kunskaper. För att genomföra dessa förändringar krävs en översyn och utveckling av hela betygssystemet. Behovet av förändring visar sig också genom att tillämpningen av det nya betygssystemet varierar mellan skolorna också inom samma program. Alla skolor och alla program utvecklar sin egen kultur, och därigenom skapas skilda förutsättningar och inställningar till exempelvis betygssättningen. De nationella styrdokumenten slår därför igenom olika och rättvisan och likvärdigheten i betygssättningen ifrågasätts därför av många elever. För att beskriva på vilket sätt elevens behov ska tillgodoses och vilket ansvar eleven har, bör studieplaner upprättas för varje elev. Den kunskapsmässiga och sociala utvecklingen bör också följas upp under regelbundna samtal. Dessa utvecklingssamtal är viktiga både för att ge eleverna det stöd de behöver och för att ge dem inflytande över studiernas utformning. Det är särskilt viktigt att elever med behov av särskilt stöd uppmärksammas och ges tillfälle att diskutera sin utveckling. Såväl kraven på studieplaner som utvecklingssamtal finns reglerade i gymnasieförordningen. Eftersom det dock finns stora brister på många skolor anser vi att de bör utvecklas vidare. 6.4.1 Betyg som urvalsinstrument för högre utbildning För att ha allmän behörighet att söka till högskolan krävs godkänt på av samtliga kurser. Detta kan ses som ett kvantitativt krav och stämmer inte med det målrelaterade kurssystemet. Någon kvalitetsaspekt finns inte, till exempel att svenska, matematik, engelska och samhällskunskap ska ingå. Det sker inte heller någon viktning av olika kursers betydelse för högre utbildningar. har pekat på problemet med betygsräkning när det gäller urvalsreglerna. söker eleverna på snittpoängen till högskolan, vilket medför en risk att eleverna i sina val av kurser väljer sådana, där det anses lättare att få bra betyg. Traditionella kunskapsämnen som anses som svåra, exempelvis språk, riskerar att prioriteras ned. anser att en modell för viktning av betygen ska utvecklas vid övergången till högre utbildning. Vid urval bör också andra sätt än betyg för att värdera lämplighet användas. Målrelaterade betyg kräver ett bättre urvalsförfarande. Dagens tillträdessystem med samma urvalsregler för nästan alla utbildningar tillgodoser inte önskemålen om variation och flexibilitet. 6.5 Nationella prov För att få vägledning när det gäller bedömning av kunskaper fyller de nationella proven en viktig funktion men de kan också ses som hjälp för den enskilde elevens egen utvärdering av sitt arbete. Det diagnosmaterial och de prov som ingår i det nationella provsystemet ska dels kunna användas för att ta reda på elevens starka och svaga sidor, dels kunna hjälpa läraren vid en bedömning av om uppställda mål har nåtts och som ett stöd inför betygssättningen. Vi anser att nationella prov har en viktig uppgift att fylla som rådgivningsinstrument för en likvärdig betygssättning. Kursprov i kärnämneskurserna i svenska, engelska och matematik samt den avslutande gemensamma karaktärskursen kan med fördel utvidgas till flera ämnen. Det är viktigt att även praktiska yrkeskunskaper finner sina former hur de kan bedömas. 6.6 Gymnasieexamen Att införa en gymnasieexamen är ett sätt att höja kvaliteten för gymnasieskolans program. anser att gymnasieexamen ska införas för alla program och dokumentera den generella och specialiserade kunskap gymnasieeleven uppnått. Den bör således omfatta alla elever som fullgjort ett nationellt program, oavsett om det är studie- eller yrkesförberedande. Gymnasieexamen tydliggör vilket resultat och vilken kompetens eleven uppnått och är härigenom ett sätt att kvalitetssäkra utbildningen. Gymnasieexamen kan ge högskolebehörighet till fortsatta teoretiska studier eller till den nya förordar. Det är inte självklart att alla gymnasieutbildningar ska påbörjas . Dagens åldersgräns för gymnasiestudier omöjliggör längre uppehåll i studierna och skollagen måste därför ändras så att åldersgränsen för gymnasiestudier tas bort. Vi anser att gymnasiestudierna ska kunna genomföras på lika villkor till och med ålder. Det ska alltså vara möjligt att skjuta upp uttaget av sin gymnasieexamen. 6.7 Lärande i arbetslivet Samverkan mellan skola och arbetsliv är viktig för att eleven ska känna valfrihet på en arbetsmarknad som förändras och blir alltmer kunskapsintensiv. Skola och arbetsliv som olika kulturer måste mötas. Samverkan med arbetslivet bidrar till att utbildningen håller hög kvalitet och ligger i fas med arbetslivets förändring. Dagens läroplan överlämnar till kommunerna att avgöra vilka former samverkan med arbetslivet man ska ha med utgångspunkt i de nationella målen. Lärande i arbetslivet förekommer i olika former som APU (arbetsplatsförlagd utbildning), lärlingsutbildning och företagsskolor. , lärande i arbetslivet, har inletts som försöksverksamhet. För att främja och kontrollera den arbetsplatsförlagda utbildningen borde en redovisning av skolornas samverkan med arbetslivet förekomma i kommunens årliga kvalitetsredovisning. Det är viktigt att elever i samtliga gymnasieprogram får kontakt med arbetslivet. Vissa kommuner erbjuder APU också till elever inom de studieförberedande programmen. Det ger ökad insikt i de olika verksamheter som gymnasieprogrammet är en förberedelse för, som det fördjupar kunskaper och färdigheter och social kompetens. Det är viktigt att den arbetsplatsförlagda delen av utbildningen planeras och genomförs efter de utbildningsmål som fastställts och med god handledning. har en viktig roll i att följa upp kommunernas sätt att genomföra den arbetsplatsförlagda utbildningen. Endast av eleverna får enligt (153) sin APU tillgodosedd. De olika programmen har inte samma möjligheter, t ex visar Medieprogrammet och Elprogrammet större svårigheter än Barn- och fritids- och Omvårdnadsprogrammet att tillgodose denna utbildning. Bristen på handledare och praktikplatser uppges som den största svårigheten. Det är därför viktigt att dessa frågor ges ökad uppmärksamhet i kommunerna. Arbetsplatsförlagt lärande är också en möjlighet för yrkesläraren att utveckla sin kompetens. 6.7.1 Lärlingsprogram Ett viktigt steg i riktning mot valfrihet är införande av ett nytt lärlingsprogram på gymnasiet. Den försöksverksamhet som startade och omfattar studier på ett nationellt program och avslutas med lärlingsutbildning har tyvärr en blygsam omfattning. pågick verksamhet vid 18 skolor och berörde endast cirka 300 elever/lärlingar. Denna förlängdes inte vid försöksperiodens slut , utan gick upp i , Lärande i arbetslivet. I en modern, flexibel lärlingsutbildning måste skola och arbetsliv dela på ansvaret för utbildningen. Genom att samarbeta med arbetslivet kan utbildningen hålla den standard som branscherna kräver. Att kunna gå ut som lärling i en bransch som lockar, förstärker valfriheten. Den som är intresserad av ett visst område engagerar sig betydligt mera och blir mera kreativ. Eleven märker snabbt om han eller hon trivs med arbetet. Krav på yrkeskunnande ökar på flera områden. En lärlingsutbildning kan vara en väg till att ge gymnasiestudenten en bred kännedom om arbetsinnehåll och moderna metoder och att kunna utföra arbete med kvalitet. Praktik bör varvas med teori redan från första terminen och utbildningen kan med fördel knytas nära det lokala arbetslivet. Lärlingsutbildningen bör vara , beroende på yrkets karaktär och lärotid samt önskemål om förberedelse för kommande studier, och avslutas med en gymnasieexamen som leder vidare till studier vid en Yrkeshögkola. 7 Friskolor Rätten att välja skola är grundläggande i en demokrati. /01 gick av landets gymnasieelever i skolor med en fristående huvudman och antalet ökar ständigt. Den stora förändringen för de fristående gymnasieskolorna kom 1993, då fristående gymnasieskolor fick lagfäst rätt till bidrag från elevernas hemkommuner. Det nuvarande bidragssystemet kan dock förenklas. Regeringen lägger programvis fast en lägsta nivå för vad kommunerna är skyldiga att betala till friskolorna men det råder ofta delade meningar om vad som ska ligga till grund för ersättning. Det naturliga vore att samma ersättning utgick till de fristående skolorna som till de offentliga. Många friskolor drivs med alternativa och nyskapande pedagogiska metoder. I vissa fall kan det göra skolorna väl lämpade att ta emot elever utan studiemotivation och som av olika anledningar har svårt att klara de nationella gymnasieprogrammen. Det är dock inte tillåtet för fristående gymnasieskolor att driva det individuella programmet. Vi anser att det är en orimlig begränsning som bör förändras.