mot · GP02U328 · 2001-10-05 00:00:00 — Även sedan en viss uppstramning skedde var den dåvarande socialdemokratiska regeringen angelägen om att biståndet inte skulle användas som påtryckningsmedel till förmån för politisk demokrati. Vi måste dra lärdom av att dessa felsteg var möjliga. Vår syn innebär inte att vi blundar inför de svårigheter demokratibistånd innebär i praktiken. De är självfallet betydande. Demokratibistånd berör ofta centrala funktioner och problem i andra länders samhällsskick. Men om vi skulle väja inför känsliga frågor av detta slag skulle vi svika våra förpliktelser mot de människor som biståndet faktiskt är till för. Sanningen är ju också att merparten av det demokratibistånd vi bedriver är svårt, eftersom det inriktas på de fattigaste och mest outvecklade länderna där förutsättningarna för snabba resultat är sämst. Lika lite som vi skyggar för de svårigheterna skall vi dra oss för att utforma ett ambitiöst demokratibistånd. För att bedriva ett bra demokratibistånd krävs en definition av vad detta bistånd kan innehålla och vad det innebär. Beroende på den strävan mot värderingsneutralitet vi har redogjort för ovan har svenskt demokratibistånd varit mycket försiktigt. Detta gäller såväl bistånd som förmedlats genom Sida som enskilda organisationer. Demokratibistånd är inte endast diverse utbildningsprojekt, som ofta bedrivs av enskilda organisationer, eller uppbyggnad av rättssystem, som bl a bedrivs av Sida. Mänskliga rättigheter och demokrati hör ihop men demokrati är också något mera än att människor tillförsäkras grundläggande rättigheter. Det är demokrati och frihet, inte diktatur och ofrihet, som tillåter kritik och nya förslag till lösningar av viktiga utvecklingsproblem. Regeringen bör i en särskild rapport eller på annat lämpligt sätt för redovisa läget beträffande demokrati och mänskliga rättigheter i våra mottagarländer. Med tanke på demokratimålets betydelse är det rimligt att denna information regelbundet och på ett lättillgängligt sätt ställs till förfogande och därmed också kan bli föremål för diskussion. Detta bör ges regeringen till känna. Utvecklingsbegreppet Demokrati och respekt för mänskliga rättigheter har ett egenvärde. De är alltså inte endast ett medel att skapa utveckling utan en förutsättning för och en del av själva utvecklingsbegreppet. Det handlar om att skapa anständiga samhällssystem utan förtryck. Sådana system är i längden utvecklingsbefrämjande också i ekonomisk mening. Men det är inte huvudskälet till att vi vill främja dem. Det skälet är i stället vår människosyn. I ett läge där många människor runt om i världen fortfarande plågas av diktatur och statsterrorism kan få uppgifter vara viktigare än att sprida demokratins idéer. Svensk biståndspolitik skall främja en global utveckling. Vad är då utveckling? Och hur sker detta? Fattigdomsbekämpning är det övergripande målet för svensk biståndspolitik. Det är dock uppenbart att det inte är resursöverföringar som skapar utveckling, inte heller är det resursöverföringar som de fattiga upplever som sitt mest alarmerande problem. Då gått ut och frågat 60 000 fattiga i Consultations with the poor om vad de upplever som sin största brist säger de att det de främst vill prioritera är insatser mot fysisk ohälsa, laglöshet, brist på jämställdhet mellan könen samt bristen på förtroende för institutioner. Detta är en förskjutning av fattigdomsdefinitionen som gjort att institutioner som IMF och använder sig av detta begrepp. Vad man dock menar med fattigdomsbekämpning är företeelser som utmärker en liberal demokrati. Vi kan därmed notera att mångåriga förespråkande av demokrati som övergripande mål inom biståndspolitiken i praktiken visat sig förverkligas. Utveckling sker då människor har verktygen i sina egna händer. Detta är vad som utmärker en demokrati och därför skall demokrati vara det överordnade bland målen för utvecklingssamarbetet. Demokratibiståndets utformning Biståndsdialogen måste vara ett kraftfullt instrument för att främja demokrati och mänskliga rättigheter. Budskapet skall vara entydigt även till länder, där vi har starka exportintressen, såsom . Om bistånd skall bedrivas i diktaturstater, totalitära stater eller stater utan flerpartisystem skall biståndet ske genom enskilda organisationer. Det måste stå klart för mottagarländerna att biståndets omfattning och inriktning kan påverkas av hur demokratifrågan hanteras. I denna mening skall inslaget av villkor i biståndsgivningen öka. Mot detta anförs ibland att en demokratisering som är mer eller mindre påtvingad utifrån inte har stor chans till framgång. Våra lojaliteter måste finnas hos de fattiga människorna inte deras regeringar. bör undvika bilaterala biståndsengagemang i länder vars regimer inte strävar efter demokratisering. Stöd till uppbyggande av demokratiska institutioner, såsom t. ex. politiska aktörer, lokal självstyrelse, parlament, rättsväsende och politiska regelsystem bör ha hög prioritet. Hit hör också ett allmänt idé- och kunskapsutbyte om demokratin som styrelseform och förhållningssätt. och bra och dåliga exempel på svenskt demokratibistånd har biståndet till varit en radikal föregångare för framtidens demokratibistånd. När programmet togs fram prioriterades tre insatsområden: insatser för att främja demokrati och mänskliga rättigheter, miljöinsatser, och insatser ute i regionerna. Svenska enskilda organisationer fick tillsammans med vitryska partner ansvaret för att göra verklighet av ambitionerna och de befriades från kravet på att bidra av projektkostnaden i s k egeninsats, som annars är för folkrörelsebiståndet. I den utvärdering som genomförts på uppdrag av Sida beskrivs programmet som mycket lyckat. Programmets främsta resultat är att många tidigare löst sammansatta och svaga vitryska organisationer utvecklats till väl fungerande folkrörelser, med tydliga strategier och professionella metoder. Detta är avgörande för demokratiseringen. Finns det inga fungerande organisationer finns det inte heller någonstans för människor att engagera sig för demokrati. Prioriteringen av demokratistärkande insatser visar sig också i medelsfördelningen. Mer än hälften av pengarna gick under försöksåren till demokrati- och MR-projekt. Det är inte bara de faktiska resultaten av programmet som är glädjande, utan även den attityd som hela programmet andas. De dokument som beskriver Sidas förhållningssätt gentemot den vitryska regeringen är mycket tydliga i beskrivningarna av brotten mot de mänskliga rättigheterna och hur demokratin förtrycks. Projekt får inte genomföras tillsammans med centrala myndigheter, och ansökningar om samverkan med regimvänliga organisationer i avslås konsekvent. befinner sig det svenska biståndet till i ett limbo: å ena sidan vill regeringen inte bidra med stöd till den kubanska staten om denna inte förbättrar situationen gällande mänskliga rättigheter, å andra sidan vill regeringen inte öppet bidra med stöd till dem som faktiskt arbetar för demokrati. Förvisso tar politik gentemot sin utgångspunkt i EU:s gemensamma ståndpunkt gällande , vars mål bland annat är att bidra till en övergång till pluralistisk demokrati och främja respekten för de mänskliga rättigheterna. Men tveksamheten om hur dessa mål ska nås i praktiken är slående. Det svenska biståndet till har sedan det återupptogs 1995 uppgått till . Det viktigaste projektet är att tillsammans med ett universitet i , , utbilda höga kubanska tjänstemän i nationalekonomi. Vissa medlemmar i den kubanska juristunionen har också deltagit i seminarier om mänskliga rättigheter och demokrati vid ett institut i . har även några svenska humanitära och kristna enskilda organisationer inlett samarbeten med kubanska (), dvs organisationer som den kubanska regeringen skapat just för att de ska fungera som partner för internationella biståndsorganisationer. Men en strategi för att stärka den kubanska demokratirörelsen så att kubanerna själva ska kunna arbeta för demokrati finns inte, och detta trots att regeringen erkänt demokratirörelsens betydelse och att flera organisationer bett om stöd i ett brev till . Den svenska ambassaden i arrangerar dessutom gärna träffar mellan svenskar på besök och representanter för olika organisationer i rörelsen. Frågan är därmed: Om vill att ska utvecklas i demokratisk riktning och dessutom vet att det finns en aktiv demokratirörelse på , varför får denna rörelse inte helhjärtade stöd? liberalerna anser att regeringen bör förlänga Vitrysslandsprogrammet med en femårsperiod. Programmet bör prioritera insatser som gynnar demokratisering och jämställdhet, och i övrigt ta fasta på de rekommendationer som Sidas utvärdering ger, särskilt vad gäller konsoliderandet av samarbetsprojekt framför initierandet av nya. Vidare bör regeringen använda erfarenheterna från Vitrysslandsprogrammet som en grund för ett mycket mer omfattande folkrörelseinriktat demokratibiståndsprogram. I många totalitära och auktoritära stater finns det demokratirörelser som inte vill annat än att samarbeta med svenska folkrörelser för att stärka sitt eget demokratiarbete. Regeringen bör med utgångspunkt i erfarenheterna från Vitrysslandsprogrammet och med samma typ av riktlinjer utarbeta ett Kubaprogram. Programmet bör ha som främsta mål att stärka demokratirörelsen för att möjliggöra demokratisering . Välj alternativa kanaler för biståndet Precis som vi påpekat ovan bör i större utsträckning välja alternativa kanaler för biståndet som inte har anknytning till regeringar. Det kan bl.a. handla om internationella NGO:er (dvs. icke-statliga organisationer) och direktstöd till organisationer som är verksamma i mottagarlandet, när lämpliga sådana kan identifieras. Värdet av mångfald och alternativa kanaler är också ett viktigt skäl till att det bistånd som förmedlas genom enskilda organisationer i som ofta har likartade samarbetspartner i mottagarlandet bör ligga på en hög nivå. Möjligheterna att ge bistånd till uppbyggnad av politiska partier och uppbyggnad av partisystem var länge begränsade i till skillnad från exempelvis . pågår en försöksverksamhet av stöd genom partinära organisationer som har utvärderats. Utvärderingen visar tydligt att denna sorts bistånd har bidragit med något mycket positivt. Genom stärkandet av politiska partier har hela demokratiseringen tagit stora steg framåt. Ny kompetens inom ett viktigt område har byggts upp. Denna sorts bistånd måste permanentas. Vi kan inte förespråka demokratibistånd utan att inse att ett flerpartisystem behövs och att dessa partier kan behöva stöd, framför allt moraliskt, utifrån. Detta är ett mycket viktigt arbete. Partinära organisationer bör även fortsättningsvis kunna bedriva biståndsverksamhet. Man kan dock fundera över hur deras stöd kan effektiviseras. I en inledande fas bör stödformen permanentas och höjas. De strukturer som har byggts upp bör kunna förmedla mera medel utan att administrationskostnaderna behöver öka. Detta är en möjlighet som bör utnyttjas. Nästa steg är att skapa ett fastare regelverk kring de partianknutna organisationerna samt fundera över eventuella samordningsfördelar som kan uppnås. IT för demokrati Ett effektivt sätt att hålla kvar människor i förtryck är att förbjuda eller försvåra kommunikation med människor som lever i frihet. I och med Internet och möjligheten att fritt kommunicera över gränser har ett nytt vapen mot diktaturer uppstått. Informationstekniken kan vara användbar i strävan att fredligt sprida demokratiska rättigheter till fler människor och bör bli ett viktigt inslag i svenskt demokratibistånd. Biståndets förutsättningar Människors lika värde oavsett nationalitet skall alltid hävdas. Ur respekten för den enskilda människan växer internationalismen. Varje människa har rätt till ett värdigt liv. I denna liberala grundtanke grundas liberalernas engagemang för utvecklingsländerna. Solidaritet och medmänsklighet blir självklart om man ser de människor som finns bakom de siffror som beskriver fattigdom och lidande. råder skriande orättvisor mellan människor i de rika och fattiga delarna av världen, men även inom enskilda länder. Massfattigdomen som vi känner den måste utrotas. Detta uppmanar bland annat till ett ökat bistånd. Förbättra kvaliteten Vi vill hävda kvalitetens betydelse i biståndet. Precis som inom andra skattefinansierade verksamheter måste strävan vara att få ut så mycket som möjligt av varje satsad krona. I själva verket är effektivitet särskilt angelägen just inom u-landsbiståndet med tanke på att verksamheten tar sikte på fattiga och utsatta människor. Men man skall då minnas att effektivitet kräver att mottagarnas, det vill säga de fattiga befolkningarnas, intressen sätts i förgrunden. Erfarenheten visar att biståndet tar skada när ovidkommande hänsyn till exempelvis maktpolitiska strävanden eller exportintressen tillåts styra. Resultaten hänger ytterst på den politik själva för. De rika länderna kan göra uppgiften svår, nästan hopplös, om de stänger u-landsprodukter ute från sina marknader och ger ett både snålt och ineffektivt bistånd. kan yttre hjälp aldrig ersätta inre reformer. Därför är samspelet mellan biståndet och nödvändiga systemförändringar en central fråga. Om bistånd gör det möjligt för mottagaren att försena nödvändiga reformer skadar det våra långsiktiga syften. Om det i stället genom villkor och innehåll främjar och underlättar ekonomiska och politiska förändringsprocesser kan det spela en avsevärd strategisk roll. Det är visserligen inte särskilt originellt att se biståndet som ett medel snarare än som ett mål i sig. Men distinktionen är ändå viktig att hålla i minnet. Det som intresserar oss är inte i första hand mängden pengar som anslås i budget utan mängden resultat som uppnås för de människor vi vill hjälpa. Bistånd överför kunskaper och pengar. Utveckling förutsätter att det finns individer som tar initiativ, skapar och förändrar. Den förutsätter också att det finns institutioner och system som tillåter människor att uträtta något. Att bygga upp sådana institutioner kräver insikt och kunskap snarare än stora biståndsbelopp. Kravlöshet förödande Biståndet kritiseras ibland för att vara alltför ineffektivt. Stora förbättringar har emellertid skett . Det har funnits mycket att lära. Följderna av att mottagarländer med svaga förvaltningar bombarderas med tusentals projekt innebär stora påfrestningar för mottagarlandets förvaltning. Formerna för överföring av biståndsresurser skall vara enkla och administrativt klara. Det talar för en starkare inriktning på stöd till hela program eller processer snarare än till projekt i kombination med tydliga krav på politikens innehåll. Det kräver också ökad internationell givarsamordning. En sådan biståndsform är det som kallats betalningsbalansstöd till länder som genomför marknadsorienterade reformprogram. En annan möjlighet är att ge programstöd till hela sektorer, t.ex. hälsovård, primärutbildning eller rättsreformer. Förutsättningen för sådant bredare stöd är att som givare känner ett rimligt mått av förtroende för den politik som förs den ekonomiska politiken i stort eller politiken inom den berörda sektorn. Här måste det alltså med nödvändighet finnas ett betydande inslag av villkor, s.k. konditionalitet, i biståndsgivningen. Vi väjer inte för en sådan utveckling. Kravlöshet är förödande i all hjälpverksamhet. Vi vill åter betona att den nya politik som bygger på partnerskap aldrig får leda till att behandlar korrupta eller odemokratiska regimer som jämbördiga partner. Detta ger en legitimitet åt makthavare som inte skall stödjas utifrån. De samlade erfarenheterna av de gångna årens internationella biståndsverksamhet tyder på att investeringar i det mänskliga kapitalet, det vill säga undervisning och hälsa, gett goda resultat bättre än insatser på andra områden, såsom industri och jordbruk, där bl.a. snedvridna subventioneringar av produktion varit ett bekymmersamt inslag. Återställ enprocentsmålet Under nuvarande vänstermajoritet har kommit ned på skamligt låga av BNI i internationellt bistånd. Viljan att satsa på bistånd har uteblivit helt av socialdemokratiskt styre. Samarbetspartierna Vänsterparitet och har inte nämnvärt lyckats påverka den bilden. Det enda påtagliga resultatet är att det i budgeten utlovas en substantiell höjning , alltså efter nästa val. Gärna solidaritet, men inte , är parollen. liberalerna står inte bakom den nedprioritering av biståndet som skett . Vi kan heller inte acceptera att biståndet, enligt regeringens förslag, endast skall uppgå till 0,74, av BNI för åren 2002, 2003 samt 2004. Behoven av stöd till bl a demokratiska och ekonomiska reformprocesser i utvecklingsländerna är större än så. Solidariteten med världens fattiga får inte skjutas . Det är angeläget att och den övriga industrialiserade världen möjliggör för fler människor på jorden att få del av globaliseringens fördelar. Därför föreslår en kraftig höjning av biståndet . Vi föreslår att biståndet höjs totalt med utöver regeringens förslag åren 20022004. Vårt förslag innebär att den totala biståndsramen uppgår till av BNI , att jämföra med regeringens förslag där biståndet uppgår till av BNI. Med förslag uppgår den totala biståndsramen till av BNI för år av BNI för . Vår föreslagna ökningstakt av biståndet innebär att enprocentsmålet kommer att kunna uppnås , dvs . anser att regeringen bör fastslå en konkret tidsplan för när enprocentsmålet skall uppnås. Först då kan den utlovade höjningen av biståndsanslaget anses vara trovärdig. Det är viktigt att slå fast att regeringens nedskärningar inom biståndspolitiken inte har kunnat motiveras med uteblivna resultat. Biståndet har i hög grad bidragit till positiva resultat. Investeringar i mänskligt kapital har exempelvis ofta varit mycket framgångsrika. Biståndet har främjat läskunnighet, bidragit till ökad jämställdhet, skapat bättre förutsättningar för utsatta barn, försett människor med rent vatten, lärt dem vikten av hygien och gett dem tillgång till en fungerande hälso- och sjukvård. Stödet till diktaturernas offer i och södra har inte bara varit humanitärt motiverat utan har också förbättrat förutsättningarna för den demokratisering som pågår. Lyckade biståndsinsatser hamnar sällan i tidningen men de existerar likafullt och är många. De som hävdar att bistånd är onödigt saknar grund för sitt påstående. Mänskliga rättigheter en grundförutsättning Alla människor är födda fria och lika i värde och rättigheter. Varje människas frihet och lika värde omfattar alla människor och således varje individ i världen utan åtskillnad av något slag, såsom hudfärg, kön, språk, religion, politisk eller annan uppfattning, nationellt eller socialt ursprung, egendom, börd eller ställning i övrigt. Erkännandet av alla människors lika värde hänger oupplösligt samman med att ingen människa får diskrimineras på grund av ovanstående eller annan anledning. Trots detta självklara sker kränkningar av de mänskliga fri- och rättigheterna. Kränkningar av de mänskliga rättigheterna ser olika ut i olika länder runt om i världen. I vissa länder diskrimineras exempelvis människor på grund av sitt kön, sin sexuella orientering eller på grund av sitt ursprung. De ges sämre möjligheter på arbetsmarknaden eller stängs ute helt. I vissa länder riskerar människor exempelvis förföljelse, tortyr och/eller att försvinna på grund av sin religion eller på grund av att de engagerar sig i sitt lands samhällsutveckling. Att se på men tiga om kränkningar av de mänskliga rättigheterna, oavsett i vilken omfattning de sker eller var någonstans i världen de sker, är att ge sitt samtycke. Kränkningar av de mänskliga rättigheterna måste alltid påtalas, kritiseras och åtgärdas oavsett var de äger rum. bör, såväl bilateralt som multilateralt, intensifiera arbetet med att försvara och förbättra skyddet för de mänskliga rättigheterna. Inga ismer, varken nazism, kommunism, nationalism eller socialism rättfärdigar att individens fri- och rättigheter kränks. Vi har sett otaliga exempel i historien på hur t.ex. kommunism och nazism åsidosatt människans fri- och rättigheter och hur man i ideologins namn gjort sig skyldig till grava kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Trakasserier, tortyr och förföljelse är just trakasserier, tortyr och förföljelse oavsett om det är invånaren i , , Bosnien eller som utsätts för dessa kränkningar. Runt om i världen, som i exempelvis , och , strävar människor efter att få komma i åtnjutande av sina fri- och rättigheter i form av yttrande-, mötes- och åsiktsfrihet för att på så sätt påverka och medverka till sitt lands utveckling och uppbyggnad av det civila samhället. Påståenden från makthavare om att deras invånare ännu inte skulle vara mogna att åtnjuta dessa rättigheter får aldrig accepteras eller godtas. Det är en vanlig föreställning att politiska riktningar av mycket olika slag kan enas om en gemensam syn på de grundläggande mänskliga rättigheterna. Verkligheten har visat att så inte är fallet. De kommunistiska regimer som för bara ett årtionde sedan kontrollerade halva hävdade uttryckligen att civila och medborgerliga rättigheter, alltså individuella rättigheter inriktade på att garantera den enskildes personliga frihet och möjlighet att på samma villkor som andra delta i det politiska livet, saknade relevans under socialismen. I stället gjorde dessa regimer anspråk på att ha förverkligat rättigheter av annat slag rätt till arbete, rätt till sjukvård etc. I verkligheten var anspråken falska dessa sociala rättigheter uppfylldes i allmänhet sämre under socialismen än i demokratiska marknadsekonomier. Sociala rättigheter av det slag som dessa regimer, falskeligen gjorde anspråk på att ha förverkligat är dessutom av annan karaktär än de rättigheter som syftar till att skydda den enskilde gentemot olika slags överhet. De flesta sådana civila och medborgerliga rättigheter är absoluta och kan, även i fattiga länder, genomföras omgående, medan sociala, ekonomiska och kulturella rättigheter i högre grad är beroende av tillgång till olika materiella och ekonomiska förutsättningar. Under alla omständigheter är det oacceptabelt att försvara frånvaro av t ex tryckfrihet, rätt till en opartisk rättegång eller rätt att själva välja bostadsort, yrke och utbildning med hänvisning till att alla har samma rätt till sjukvård. Rättsstatens betydelse för utveckling Till utvecklingens infrastruktur hör även rättsstaten. Utveckling kan sägas bygga på tre pelare. Först respekten för demokrati och mänskliga rättigheter. Ingen långsiktig och verklig utveckling är möjlig utan någon grad av befintlig demokrati och respekt för människors rättigheter. Den andra pelaren är frihandel och marknadsekonomi. En fri handel och en fungerande marknadsekonomi är det som bäst skapar de resurser som är nödvändiga för utveckling. För det tredje handlar det om institutionsbyggande. Statens uppgift är att förse människorna med ekonomiska och sociala resurser så att de kan agera på en marknad, men också att skapa ett rättsligt ramverk. Det är nödvändigt att marknadens olika aktörer kan lita på att ingångna avtal hålls, att det finns lagar som reglerar den finansiella marknaden och valutapolitiken, att fackliga rättigheter har ett lagligt skydd m m. Det måste finnas av makten oberoende juridiska instanser dit medborgarna kan vända sig för att få sin sak prövad. Detta är grundläggande både för demokratin, de mänskliga rättigheterna och en fungerande marknadsekonomi. En social miljö som gör det möjligt för människor att agera med viss förutsägbarhet främjar den ekonomiska tillväxten. Allt detta förutsätter ett institutionellt legalt ramverk. Historiskt har det varit en av förutsättningarna för västerlandets starka ekonomiska och sociala utveckling. I detta perspektiv blir betoningen av yttrande- och organisationsfrihet samt kampen mot tortyr och dödsstraff en basal del av vår biståndspolitik. Vårt motstånd mot enpartisystem och förord för flerpartisystem skall vara entydigt. Det bistånd som främjar fria massmedier, inte minst tidningar och radiostationer, bör utvecklas.