mot · GP02K371 · 2001-10-05 00:00:00 — Som en följd av våra förslag kommer arbetsbördan i att minska och utrymmet för långsiktigt beslutsfattande att öka. I detta arbete är det också rimligt att stärka roll i förhållande till regeringen. 6.4 Medborgarinitiativ En politik som gör medborgarna ständigt delaktiga kommer i stor utsträckning att undanröja behovet av frekventa folkomröstningar. För att uppnå detta måste också andra former av påverkansmöjligheter finnas. ställer sig därför bakom ökade möjligheter för alla kommunens medborgare att väcka initiativ i kommunfullmäktige. Detta skulle kunna göras genom att kommunfullmäktige får en redovisning av inkomna initiativ och där initiativ som samlat av invånarna bakom sig ska behandlas i fullmäktige. En sådan initiativrätt omfattar således även barn och ungdomar. Det är med andra ord inte en oinskränkt initiativrätt, utan en modell som tillåter kommunens invånare att vara med och sätta agendan för det lokala demokratiska beslutsfattandet. Regeringen bör återkomma med förslag som möjliggör för medborgare att väcka initiativ i kommunfullmäktige. 6.5 Självförvaltningsorgan saknas för många möjligheten att påverka de verksamheter som man närmast berörs av, såsom barnomsorg, skola, sjukvård och äldreomsorg. Ett av de viktigaste instrumenten för att öka den lokala delaktigheten är att ge fler möjlighet att förvalta sin egen verksamhet. Vi ser positivt på den verksamhet som genomförts med brukarstyrelser och lokala styrelser för skolor och menar att detta snarare bör vara regel än undantag. Förståelsen för den politiska prioriteringsdiskussionen skulle öka liksom kvaliteten i den offentliga servicen. Även ser ett värde i att ta vara på idéer och engagemang genom att uppmana kommunerna till att uppmuntra till bland annat brukarstyrelser. Det sociala engagemanget tar sig ofta uttryck i sociala rörelser och kooperativ i större utsträckning än i engagemang i organisationer knutna till partier. Detta bör tas tillvara. Men offentliga beslutsfattare visar i vissa fall en klåfingrighet genom att lägga sig i verksamheten som det saknas lyhördhet i relationerna till andra grupper. Att beslut delegeras till nivå betyder inte att de måste fattas där. De kan också decentraliseras ytterligare ett steg, till dem som berörs direkt. får de kommunala nämnderna, med vissa undantag, delegera beslutanderätten till en anställd i kommunen och dessutom ställa upp villkor för denna beslutsrätt, som att konsultera dem som nyttjar tjänsten eller att endast tillåta beslut när företrädare för dem som utnyttjar tjänsten tillstyrker beslutet. Detta är självfallet mycket positivt. innebär konstruktionen att självförvaltning, i betydelsen beslutsmakt, är förhållandevis begränsad. Det borde rimligen vara möjligt för kommunala nämnder att delegera besluten direkt till ett självförvaltningsorgan. Utöver detta måste kommunerna självfallet finna sina egna former för ökad samverkan med enskilda människor och frivilliga sammanslutningar. I huvudsak bör avhålla sig från att lagstifta t.ex. om formerna för kommunala beslut mer än vad som är absolut nödvändigt. Fler och starkare självförvaltningsorgan förutsätter beslut i som ökar möjligheten att delegera beslutanderätt, liksom möjligheten för medborgarna att själva ta initiativ till självförvaltningsorgan. Brukarna ska ha rätt att få sina initiativ angående självförvaltningsorgan prövade. Detta bör ges regeringen till känna. Regeringen bör även genomföra en utvärdering av hur kommunallagen, kapitel 7, 1822 §§, fungerat, vad lagstiftningen inneburit och vilka följder den fått. Detta bör ges regeringen till känna. 7 Stärk det kommunala självstyret En förnyad demokrati handlar om att alla människor ska vara delaktiga och ansvariga för gemensamma angelägenheter. vill låta människor ta tillbaka den makt som i ett alltmer komplicerat samhälle centraliserats och övertagits av professionella politiker, myndigheter och deras tjänstemän, koncerner och koncernledningar. Vägen dit ligger i att skapa ett utrymme för gemensamt agerande. I den representativa demokratin är kommunen den viktigaste nivån för medborgaren, eftersom det är där beslut avseende skola, daghem, äldreomsorg och boendeplanering fattas, allt med stor betydelse för många människors vardag. Mot den bakgrunden är det särskilt angeläget att stärka formerna för deltagande och inflytande i kommunen. har kommunen snarare en servicefunktion: den levererar tjänster. Istället måste kommunerna enligt mening vara en plats för medborgarna att resonera om vilken politik man vill bedriva i sin närmiljö. För att inte underminera detta bör finansieringsprincipen alltid gälla strikt vid statliga beslut som berör den kommunala ekonomin. Kommunen spelar, som den närmaste representativa arenan, en särskild roll i det demokratiska systemet. I synnerhet före storkommunreformen uppfattades den, också av de folkvalda, som en särskild arena och som ett mellanting mellan det civila samhället och andra politiska församlingar. Det finns skäl att återupprätta ett sådant synsätt, framför allt eftersom kommunen ansvarar för många av de verksamheter människor berörs av i form av skola och omsorg. Den breda representation som finns i kommunerna innebär också många kontaktytor gentemot det civila samhället. En väsentlig orsak till det bristande intresset för lokal politik och de avhopp som drabbat kommuner runt om i landet, inte minst bland ungdomar, får tillskrivas det faktum att kommunerna blivit alltmer osjälvständiga. Det är givetvis svårt att finna mening i att driva politik som bestäms någon annanstans. Att stärka demokratin är därför i stor utsträckning en fråga om att återupprätta det kommunala självstyret. Det kommunala självstyret fastslås i regeringsformen 1 kap. 1 §. Det kan tyckas att detta borde innebära ett mycket starkt stöd för människors rätt att lokalt besluta över sina egna angelägenheter, men erfarenheten visar att självstyret har försvagats. Detalj- och centralstyrning från regeringsnivå är ett faktum. har konsekvent agerat mot detta och lagt fram förslag i syfte att nå ett starkare grundlagsskyddat kommunalt självstyre. Detta för att hindra riksdag och regering från att ingripa i den kommunala självstyrelsen och den kommunala nivåns möjligheter att själv utforma den lokala välfärden utifrån lokala förutsättningar, som t.ex. barn- och äldreomsorg och bostadspolitik. Liksom tidigare vill vi framföra kraven att det kommunala självstyret inte bör kunna inskränkas annat än genom kommunernas samtycke eller med hänvisning till RF:s fri- och rättigheter. Den nu tillsatta grundlagsutredningen bör därför ges ett tilläggsdirektiv att utreda hur ett stärkt kommunalt självstyre skulle kunna förverkligas i grundlagen. Regeringen bör återkomma med förslag som möjliggör ett stärkt kommunalt självstyre. Det är av stor vikt att respekten för den kommunala nivån ökar och att valresultat respekteras i högre utsträckning. Vårt förslag är därför att den kommunala vetorätten förstärks. gäller det kommunala vetot enligt naturresurslagen, med undantag för t.ex. anläggningar för mellanlagring eller slutförvar av kärnämne eller kärnavfall. har tidigare i motsatt sig denna ytterligare försvagning av det kommunala vetot som detta innebär. Vad som ovan anförts om att den kommunala vetorätten bör förstärkas bör ges regeringen till känna. 8 Fler kommuner Kommunens legitimitet är avgörande för att en deltagardemokrati överhuvudtaget ska komma till stånd. För att öka närheten och legitimiteten i kommunbildningar, är det avgörande att makten över detta ligger hos medborgarna. Alltsedan kommunsammanslagningarna har det på många håll rests krav på att få bilda nya/nygamla kommuner eftersom de sammanslagna kommunerna har uppfattats som artificiella konstruktioner, ofta utan sammanhang mellan kommundelarna. I stor utsträckning har sådana krav avslagits vanemässigt, trots breda folkliga opinioner. Vi bejakar därför kommundelningar, grundade på de närmast berörda människornas vilja. Praktiskt innebär detta att en kommundelning ska beviljas om det i en folkomröstning visar sig finnas en majoritet för en delning i det område som kommer att utgöra den nya kommunen. krävs det däremot vanligen en positiv inställning från den odelade kommunen till en förändring av indelningen. Det är otillfredsställande ur demokratisk synvinkel att lokala initiativ därigenom får svårt att vinna bifall. De farhågor som rests om en slags lokal ekonomisk egoism är enligt mening obefogade. Erfarenheter har visat att de grupper som arbetat för kommundelningar har förmått att ta ett helhetsansvar och att se till invånarnas intressen i hela den odelade kommunen. Skatteutjämningssystemet har också som syfte att jämna ut sådana skillnader som skulle kunna uppstå genom kommundelningar. Grundregeln bör således vara att en kommundelning ska beviljas om en majoritet av invånarna i den kommundel som vill dela kommunen röstar ja till en delning. Detta bör ges regeringen till känna. Frågan om kommundelningar bör i första hand vara en politisk, och inte en byråkratisk, bedömning. Detta uppnås genom att regeringen istället för kammarkollegiet tar ansvar för den inledande bedömningen, men också tar ansvar för den inledande bedömningen huruvida en process ska inledas eller inte. Detta bör ges regeringen till känna. Det finns även skäl att begränsa regeringens möjligheter att, i strid med vilja, vägra godkänna indelningsförändringar. Ett par aktuella exempel är bildandet av kommun och kommuns länstillhörighet. Frågan om landets indelning i kommuner och län borde därför framgent avgöras i lag, beslutad av , och inte i förordning, beslutad av regeringen. bör utan vidare beredning kunna besluta om detta. För att föra det kommunala beslutsfattandet närmare medborgarna kan kommuner inrätta så kallade kommundelsnämnder, dit ansvaret för stora delar av verksamheten delegeras. Så har framför allt skett i stora kommuner som ett alternativ till kommundelningar. Erfarenheterna av försöken är dock blandade, inte minst visar det sig att kunskapen om både uppdrag och personer i kommundelsnämnderna är begränsad. Ett viktigt skäl till detta är att kommundelsnämnderna tillsätts genom val i kommunfullmäktige. Därmed tryggar man naturligtvis representationen sett över hela kommunen, men det bidrar till ökat avstånd mellan väljare och valda och riskerar att leda till att kommundelarna befolkas av anonyma politiker som agerar på uppdrag av den centrala fullmäktigegruppen. Vi menar därför att medborgarnas vilja bör få ett större lokalt genomslag genom att de kommuner som så önskar ska kunna inrätta direktvalda kommundelsnämnder. Det tydliggör dessutom både personerna och det lokala ansvaret för verksamheten. Vad ovan anförts om direktval till kommundelsnämnder bör ges regeringen till känna. 9 Regionaliseringen Det finns många argument för ett ökat regionalt självstyre. Regionala politiska organ har ofta de största möjligheterna att åstadkomma de kraftsamlingar som krävs för att skapa tillväxt. Det starkaste argumentet är förstås möjligheten till en ökad demokrati, eftersom det borde vara en självklarhet att de frågor som hanteras på regional nivå också beslutas på regional nivå. genomförs försök med en förändrad ansvarsfördelning på regionnivå på ett antal håll i landet. Den demokratiska kontrollen över resurser och utvecklingspolitik ökar i och med att folkvalda i regioner tar över befogenheter som traditionellt har legat på statliga organ. Därför bör de direktvalda regionförsöken, , och , permanentas efter 2003. Detta bör ges regeringen till känna. Eventuella beslut om sammanslagning eller delning av län i regionaliseringen måste grundas på invånarnas önskemål. Risken är att en sammanslagning utan folkligt stöd leder till ökad misstro och misstankar om toppstyrning snarare än ökar känslan av delaktighet i beslutsfattandet. Länssammanslagningar eller länsdelningar som ett led i bildandet av nya regioner bör därför föregås av en folkomröstning. Detta bör ges regeringen till känna. En önskvärd utveckling skulle vara att fullfölja ombildningen till regioner i hela landet på frivillig basis. Alla län som vill bilda regioner och ta över statligt ansvar regionalt bör få göra så. Målsättningen är att hela ska bestå av regioner och att de statliga funktioner som tas över av regionerna kan avvecklas på statlig nivå. Detta bör i sig leda till att länsstyrelser och landshövdingars roll ses över. I ett regionaliserat ser vi inget behov av den typ av samlad statlig regional närvaro som länsstyrelserna utgör. De statliga verksamheter som har regional närvaro bör däremot naturligtvis samordna sig och samarbeta. Därför skall såväl landshövdingeämbetet som länsstyrelserna i sin nuvarande roll avvecklas. Detta bör ges regeringen till känna. Vår tanke om att varje beslutsnivå ska utföra sitt arbete på uppdrag av underliggande beslutsnivåer, och ytterst av människor själva, innebär att det måste finnas en öppenhet för att regioner kan se olika ut. Varje region måste ha möjlighet att överföra beslut till de berörda kommunerna, liksom kommunerna i en region bör kunna lämna befogenheter utöver de lagreglerade till en region. Ett avgörande steg för att öka legitimiteten och stödet för regionbildningar är att människor själva får utse sina företrädare. Vad gäller det så kallade Kalmarförsöket så bör det beviljas fortsatt försöksverksamhet ytterligare en period för att därefter övergå till ett direktvalt regionfullmäktige. Alla regioner bör framöver ha ett direktvalt regionfullmäktige. Detta bör ges regeringen till känna. Denna ordning bör också bekräftas genom att grundlagen ses över så att regionfullmäktige kan erkännas. I RF 1:7 stadgas att I riket finns primärkommuner och landstingskommuner. Beslutanderätten i kommunerna utövas av valda församlingar. Genom regionaliseringen har de faktiska förhållandena ändrats, vilket inte återspeglas i RF och får underliga effekter t.ex. vid val till regionfullmäktige. begär att regeringen gör en översyn av grundlagen rörande bildandet av regioner i enlighet med vad i motionen anförts. Även med ett tydligt parlamentariskt mandat måste regionernas kontaktyta mot det civila samhället öka. Till viss del försvåras denna kontakt mellan t.ex. arbetsgrupper för EU-projekt och regioner av den ordning som säger att länsstyrelserna ska samordna EU-projekt. Genom att föra över detta ansvar till regionerna kan kontakten mellan det civila samhället, näringslivet och regionens politiska nivå stärkas. En sådan ordning skulle också ligga väl i linje med det ansvar för regional utveckling som överförts till regionerna. Detta bör ges regeringen till känna. 10 Rättsstaten 10.1 Rättsstatens utgångspunkter Idén om en rättsstat, som skyddar medborgarna mot övergrepp, är ett fundament för all form av demokrati. Särskilt viktigt är det att skydda mot alla former av politiskt motiverat våld, något som har ökat i . Ett samhälle där människor tvingas till tystnad och underkastelse är på god väg att lämna det demokratiska fundamentet. Samhället bör reagera kraftfullt och ge snabba och stränga påföljder vid den typen av brott. Det är en prioriterad uppgift för hela det demokratiska systemet och främst för de politiska partierna att motverka den framväxande nynazismen, genom opinionsbildning och tydligt avståndstagande, men också genom parlamentariskt arbete för att försvåra de nazistiska gruppernas arbete. Utomparlamentarisk aktivism kan ofta härledas till människor som upplever utanförskap och vanmakt. Insatser för att bekämpa odemokratiska yttringar måste därför förenas med insatser för att bryta dessa destruktiva tankebanor och beteendetendenser. 10.2 Stärk yttrandefriheten, integriteten och offentligheten De grundläggande rättigheter som finns för att skydda medborgarna på olika sätt är ett mått för hur demokratisk en stat är. Utifrån detta är det hög tid att förstärka medborgarnas integritet, yttrandefrihet och tillgång till offentlig information. Människors integritet åtnjuter ett svagare skydd i än i många andra länder, vilket delvis varit en förutsättning för välfärdsstatens projekt. Yttrandefriheten måste i sin tur stärkas på samtliga områden, då den har inskränkts på Internet med hjälp av PUL och BBS-lagen. Slutligen har rätten till tillgång till offentliga handlingar inskränkts genom att fler och fler undantag har lagstiftats. Sammantaget upplever vi att alla tre frågorna i mångt och mycket kommit på undantag i den svenska debatten och att regeringen inte tillräckligt värnat dessa tre omistliga värden för den svenska demokratin. Människors möjligheter att vara aktiva medborgare är beroende av alla dessa tre faktorer. Man behöver kunna granska makthavarna, varför offentlighetsprincipen måste värnas. Man måste ha rätt att kritisera, ifrågasätta och diskutera, vilket kräver ett starkt skydd för yttrandefriheten, också för kontroversiella påståenden. Man måste ha en inre trygghet och veta att man inte riskerar sin värdighet och sin personliga sfär genom att engagera sig politiskt som medborgare, något som förutsätter ett starkt skydd för den personliga integriteten. menar att det nu är hög tid att förstärka medborgarnas integritet, yttrandefrihet och tillgång till offentlig information i ett samlat grepp. Vi vill med de följande förslagen fästa uppmärksamheten på ett antal åtgärder som bör vidtas för att värna dessa tre värden som en helhet; för att värna människors värdighet och stärka den svenska demokratin. 10.2.1 Förstärkt integritetslagstiftning Det behövs ett starkt skydd för integriteten mot såväl offentliga som privata och enskilda aktörer. Detta skydd bör omfatta hela den personliga sfären, inkluderande såväl personuppgifter som t.ex. rätten till genetisk integritet. måste beaktas att den personliga sfären är olika stor för olika människor, både beroende av egna val och beroende av ställning i samhället. Offentliga personer måste således acceptera att granskas och kritiseras i betydligt större utsträckning än enskilda personer utan motsvarande ställning. Integritetslagstiftningen måste därför ge utrymme för tillämpning av ett slags proportionalitetsprincip. Tillämpningen av denna måste dock ske restriktivt och med respekt för den grundläggande betydelse yttrandefriheten och offentlighetsprincipen har i ett demokratiskt samhälle. Viktigt att ta fasta på är också att lagstiftningen måste utgå från att förbjuda missbruk av personuppgifter och otillbörliga intrång i den personliga integriteten; inte som från att reglera vad som är tillåtet. Detta borde genomföras inom ramen för en generell integritetslagstiftning. 10.2.2 Förstärkt yttrandefrihet eftersträvar att utöka den reella yttrandefriheten vars och ens möjligheter att göra sig hörd och få uttrycka sina åsikter. Fokuseringen på lagstiftningen om yttrandefrihet i olika, specificerade, medier har bland annat möjliggjort införandet av personuppgiftslagen (PUL) i , och ett flertal åtal och åtgärder mot privatpersoners hemsidor har gjorts på grundval av PUL. Men med PUL uppstår problemet att det finns en osäkerhet i förhållandet mellan denna lagstiftning och den lagstiftning om yttrandefrihet som återfinns i regeringsformen. har upprepade gånger krävt långtgående förändringar av PUL och ett intensifierat arbete för att värna det fria ordet. Då detta uppenbarligen förefaller vara en oframkomlig väg bör helt enkelt upphäva PUL och BBS-lagen. En lagstiftning om större individuell yttrandefrihet bör i huvudsak ske inom ramen för en förstärkt yttrandefrihet i regeringsformen. Vi avvisar därmed också förslag som innebär olika former av godkännandeförfaranden eller avgifter för yttrandefrihetsskydd av hemsidor, som föreslagits av bland andra . menar att utredningen istället borde ha lagt fram förslag om förstärkt medborgerlig yttrandefrihet. IT skapar helt nya möjligheter för människor att kommunicera och göra sin röst hörd, alltmer oberoende av etablerade medier. Det är en positiv utveckling och det ligger i yttrandefrihetens anda att sådana nya möjligheter bör tas tillvara. För att uppnå en mer individualiserad yttrandefrihet, förutom avskaffande av PUL, bör 2 kap. 13 § RF utredas med inriktning mot större restriktivitet i möjligheten att inskränka yttrandefriheten. Detta avser såväl de allmänt hållna formuleringarna i första stycket, som den generella möjligheten att begränsa yttrandefriheten så länge begränsningen avser form och inte innehåll, i tredje stycket. Även en ny ordning där yttrandefrihetsgrundlagen i tillämpliga delar kan skydda enskildas yttrandefrihet i nya medier bör prövas. Regeringen bör därför utreda 2 kap. 13 § RF samt att se över en ny ordning för att skydda enskildas yttrandefrihet i nya medier. med detta måste regeringen intensifiera det arbete som görs inom ramen för EU för att förändra dataskyddsdirektivet syftande till att stärka yttrandefriheten i hela unionen. Särskilt angeläget är det att nu förhindra en utvidgning av dataskyddet till att omfatta juridiska personer. Vad som ovan anförts om behovet av att förhindra att dataskyddsdirektivet utsträcks till juridiska personer bör ges regeringen till känna. ser mycket allvarligt på de tendenser till att begränsa yttrande- och offentlighetsprinciperna som förekommit, vanligen med hänvisning till EU-regler. Både riksdag och regering har vid upprepade tillfällen meddelat att offentlighetsprincipen ska tillämpas fullt ut, oaktat medlemskapet i EU. förekommer inskränkningar, t.ex. genom personuppgiftslagen. I samband med att personuppgiftslagen antogs ändrades även sekretesslagen så att Sekretess gäller för personuppgift, om det kan antas att ett utlämnande skulle medföra att uppgiften behandlas i strid med personuppgiftslagen (SekrL 7:16). har svårt att se att denna paragraf kan tillämpas utan att syftet med att efterfråga handlingen undersöks, liksom identiteten hos den som efterfrågar handlingen. Intentionerna i paragrafen kan således antas stå i strid med den grundlagsfästa offentlighetsprincipen. bör därmed besluta att sekretesslagens 7 kap. 16 § upphävs. 10.2.3 Förstärkt offentlighetsprincip I många fall är det självfallet påkallat med sekretess, som t.ex. i fråga om personlig integritet. Det finns säkerligen också tillfällen då detta skydd bör stärkas. Det är alltså inte sekretess i sig som är fel, utan det faktum att man med stor lätthet kan utöka undantagen från en grundlagsfäst rättighet. Ett sådant förfarande innebär också att debatten kring vilka undantag som bör finnas och hur de bör göras försvåras, inte minst med tanke på hur ofta lagstiftningen ändras. Mot denna bakgrund finns det skäl att låta en utredning överväga om åtgärder bör vidtas för att göra det svårare att ändra i sekretessbestämmelserna, t.ex. genom att kräva att undantag från offentlighetsprincipen bör beslutas på samma sätt som grundlag. Detta bör ges regeringen till känna. Utöver detta bör regering och riksdag stärka offentlighetsprincipen i det egna arbetet. Ett rimligt första steg är att lägga ut de egna diarierna tillgängliga och sökbara på Internet, och inleda överläggningar om sådana insatser i landets alla kommuner med . Detta bör ges regeringen till känna. Möjligheten att få gehör för synpunkter inom det europeiska samarbetet är i stor utsträckning beroende av att vi hävdar dem nationellt, även då det innebär konflikter med andra länder inom EU. Svenska myndigheter bör därför konsekvent hävda den svenska offentlighetsprincipen då EU-dokument handläggs och bedöma undantag från offentlighet enligt den svenska sekretesslagstiftningen. Genom det europeiska samarbetets påverkan på traditionellt inrikespolitiska frågor bör inte heller utrikessekretessen kunna komma i fråga vad gäller sådana bedömningar. Vad som ovan anförts angående kraftfulla insatser för att värna offentligheten i den egna hanteringen av EU-ärenden bör ges regeringen till känna. De tendenser som kan skönjas att begränsa tillgången till offentliga handlingar, oavsett om det handlar om okunskap, ovilja eller rädsla för överordnade måste stävjas.