mot · GP02Ub458 · 2001-10-05 00:00:00 — Parallellt med den pågående utvecklingen av svenskt skolväsende måste särskild uppmärksamhet riktas på de elever som har behov av särskilt stöd. Dessa elevers rätt till utbildning av god kvalitet måste sättas i främsta rummet och ges högsta prioritet. Problem och möjligheter har fått ändrade arbetsdirektiv i en rad olika hänseenden; från nya skolplaner, läroplaner, kursplaner och krav på lokala arbetsplaner till ny organisation och nytt huvudmannaskap. Det skolan framför allt behöver under den närmaste framtiden är arbetsro och ökade resurser. De redan beslutade förändringarna måste få sättas i verket och utvärderas i lugn takt. De förändringar som är påkallade är i huvudsak sådana åtgärder som krävs med hänsyn till de nedskärningar som skett i skolans resurser . Vissa åtgärder är absolut nödvändiga för att elevernas trygghet och rätt till adekvat hjälp ska kunna garanteras. Bland annat på grund av att antalet vuxna på skolorna minskats måste mobbningsproblemet uppmärksammas särskilt. Nedskärningarna har minskat möjligheterna för barn med behov av speciellt stöd, t ex barn med specifika läs- och skrivsvårigheter, att få det stöd de är berättigade till. har länge riktat uppmärksamheten mot dessa två problem och har i olika sammanhang föreslagit kraftfulla åtgärder för att snabbt komma till rätta med problemen. De ökade statsanslagen till kommunerna i budgeten bör resultera i ökade resurser för skolverksamheten i kommunerna och därmed skapa möjligheter för en nödvändig kvalitetshöjning, speciellt för elever med behov av särskilt stöd. På grund av gamla underlåtenhetssynder när det gäller lärarutbildning står vi med en brist på utbildade lärare och specialpedagoger. Den nya lärarutbildningen och satsningar på ökat antal utbildningsplatser kan lösa detta problem. Det krävs emellertid tid för att få fram nya lärare, och måste olika former av speciella lösningar övervägas för att nya årskullar skall få en fullvärdig skolgång. I utbildningen av såväl lärare som specialpedagoger måste kunskap om dyslexi och metodik för elever med läs- och skrivsvårigheter få en framskjuten plats. Få lärare och specialpedagoger har tillräckliga kunskaper för att rätt omhänderta elever med läs- och skrivsvårigheter. Man räknar med att av barnen har läs- och skrivsvårigheter. Det innebär att upp emot 100 000 barn skall tas om hand och få en adekvat hjälp så att de inte lämnar skolan med ett livslångt handikapp med stora psykosociala konsekvenser. För att påskynda möjligheterna att få adekvat hjälp till dessa elever har medel anslagits för fortbildning av lärare och speciallärare. En lösning av dyslexiproblemet kräver utnyttjande av en rad olika kunskapsområden, från kunskap om språkförståelse, språkinlärning och perception till kunnande om teknik för information och kommunikation, datorer och bildhantering. En samverkan mellan , , de universitetsforskare som arbetat med dyslexi (t ex vid och vid i ), de nya fakultetsnämnderna för lärande och de aktiva intresseorganisationerna (, , FMLS) skulle ge närmast perfekta förutsättningar för att nå väsentliga framsteg i dyslexifrågan. Den samlade kompetensen och resurserna i övrigt för en lösning av dyslexiproblemet finns alltså inom landet. En effektiv samverkan mellan institutioner som tidigare ej samverkat krävs, och samordningen och ledningsansvaret måste utformas i samverkan mellan deltagande parter. Det behövs sannolikt ett centralt initiativ för att ett projekt med samordning av så många instanser skall komma till stånd. Projektet har en rad sinsemellan olika verksamhetsfält att täcka. Det gäller t.ex. framtagande av diagnosinstrument och hjälpmedel men också massiva insatser för att utveckla och sprida god information om dyslexi och möjligheter att få och ge hjälp till lärare, skolledning och allmänhet. Det handlar om utbildning av lärare och speciallärare, uppföljning och utvärdering under projektets gång o s v. Vilka delar som skall prioriteras och i vilken ordning olika insatser skall göras blir en uppgift för deltagande parter att gemensamt avgöra. Modersmålsundervisning Modersmålsundervisning för barn med invandrarbakgrund är en fråga om rätt till egen identitet och möjligheter att med bibehållen självkänsla och trygghet kunna växa in i det svenska samhället. Undervisningen i modersmål möter flera speciella svårigheter. Eleverna i elevgruppen som har undervisning i ett visst hemspråk kommer ofta från flera olika klasser och skolor, det är ofta svårt att finna kompetenta hemspråkslärare, det är svårt att samordna scheman på ett praktiskt sätt med undervisning i andra ämnen etc. Dessa svårigheter får inte leda till att man brister i verksamhetens kvalitet. Kravet på god modersmålsundervisning får inte svikas med hänvisning till svårigheter som faktiskt går att övervinna med rimliga insatser och god planering. vill särskilt framhålla att minoritetsgruppers rätt till undervisning i sitt modersmål skall skyddas. En viktig förutsättning är naturligtvis tillgången på goda språklärare. Dessa lärare skall ha god lärarutbildning (och erbjudas möjlighet till lärarutbildning i flera ämnen). Deras verksamhet skall inte särbehandlas vid skolan utan inordnas i kollegiets arbete, och lärarna skall få en fastare plats i lärarlaget. De modersmålslärare som är verksamma och inte har lärarutbildning skall erbjudas kvalificerad fortbildning. Skolledningen måste ansvara för att organisation och schemaläggning av undervisningen sker på samma sätt och med samma krav på smidighet som ställs för övriga ämnen i skolan. Detta ställer stora krav på skolledningen; att samordna mellan rektorsområden och ofta även över kommungränser. Modersmålsundervisning i andra språk än svenska skall tydliggöras även för de elever som har svenska som modersmål så att alla vid skolan rätt förstår och kan värdesätta att hemspråksundervisning ges vid skolan. Detta fordrar medvetna insatser från skolledningens sida. Risken finns annars att attityder mot undervisning i modersmål uppstår som kan hämma studielusten för dem som följer undervisningen och i olyckliga fall underblåsa främlingskap mellan olika grupper av elever. Svenska som andraspråk bör prioriteras. Möjlighet till kompletterande språkhjälp för elever som på grund av brister i språkförståelse får svårigheter med kunskapsinhämtande i andra ämnen måste finnas för att dessa elever inte skall löpa risken att sacka efter i studierna i en omfattning som senare kan vara svårt att ta igen. Det skall ankomma på att i tillsynsarbetet uppmärksamma tillgången till och kvaliteten i modersmålsundervisningen och att elever med behov av särskilt stöd också får detta. Mobbning Det är en grundläggande demokratisk rättighet för en elev att kunna känna sig trygg i skolan och slippa bli föremål för övergrepp och förnedrande behandling. Ingen elev skall vara rädd för att gå till skolan på grund av mobbning, och ingen förälder skall behöva oroa sig för att hans eller hennes barn skall utsättas för något sådant. Ändå är det så att mobboffren är en stor och av många skolor försummad elevgrupp som genomlever sin skoltid med ständig ångest, otrygghet och dålig självkänsla. Rapporter från såväl som visar att problemet är stort och att hittillsvarande rekommendationer och regler inte varit tillräckliga. har tidigare som enda parti krävt lagstiftning i frågan. Enligt riksdagsbeslut finns nu ansvaret för åtgärder mot mobbning inskrivet i skollagen. Det är viktigt att läroplanens skrivningar följs så att ett fullständigt program för hantering av mobbningsproblemet skall finnas vid varje skola. Ansvaret för detta ligger på skolans rektor. Det skall också åligga kommunen att övervaka att skolorna inom kommunen verkligen följer föreskrifterna genom utvärderingar i samverkan med skolorna. har det övergripande tillsynsansvaret och skyldighet att ingripa när lagens och läroplanens intentioner ej följs. Frågor kring mobbning skall ingå som en del i skolans viktiga uppgift; att ge eleverna en demokratisk grundsyn som bygger på respekt och förståelse för medmänniskor, tolerans och solidaritet. Detta har direkta konsekvenser för val av åtgärdsprogram. Ett program mot mobbning måste innehålla klara regler för hur man aktivt skall kontrollera om mobbning förekommer, regler för hur mobbning förebyggs genom att frågan uppmärksammas och diskuteras återkommande, såväl inom skolan med eleverna som med föräldrar och personal samt ett särskilt handlingsprogram för den situation då mobbning upptäcks. Elever, föräldrar, personal och skolledning skall engageras aktivt i arbetet med att förebygga och upptäcka mobbning. Hur mobboffer och mobbare skall behandlas skall klart anges, liksom beredskapen att följa upp ett ärende . Mobbning är en för alla på skolan, inklusive föräldrar, gemensam angelägenhet. Fritidsverksamheten Skolbarnsomsorg i form av fritidsverksamhet i anslutning till skolan är en lagstadgad rättighet för barn t.o.m. årskurs 6. Detta motiveras bl a av att det är vanligt att båda föräldrarna förvärvsarbetar utanför hemmet. Barn skall inte behöva vara nyckelbarn. Fritidsverksamheten har också stora och viktiga uppgifter i samarbetet med skolan. Fritidspedagogernas verksamhet är, när möjligheterna föreligger, ofta integrerad med den övriga skolverksamheten. Programmen på fritids kompletterar då undervisningen genom olika aktiviteter som är kopplade till aktuella undervisningsmoment, och fritidspedagogerna deltar även aktivt i den vanliga skolverksamheten. Det är viktigt att skolorna inte av besparingsskäl gör avkall på kvalitetskrav inom fritidsverksamheten. Barngrupperna är t ex ofta alldeles för stora för att en bra verksamhet skall vara möjlig. Tillsynen över denna del i skolans verksamhet är illa organiserad. och kommunernas ansvar för en god tillsyn bör förtydligas och tillsynen få en fastare organisation. Fritidshemmens personal är en viktig vuxenkontakt för barnen och kan för barn med t ex sociala problem i familjen få avgörande betydelse. Skolbarnsomsorgen borde därför samordnas med kommunernas ungdomsverksamhet vid fritidsgårdar och ungdomsgårdar. De fritidspedagoger som i sin fritidsverksamhet lärt känna barnen skulle om de också var verksamma inom ungdomsverksamheten utanför skolan, t ex på en ungdomsgård, kunna bli en viktig resurs för ungdomar som av olika skäl tillhör en riskgrupp med tanke på t ex missbruk av alkohol eller narkotika och kriminalitet. Betydelsen av en trygg kvarstående vuxenkontakt, etablerad , kan vara avgörande för den pojke eller flicka som under tonåren hamnar i sociala situationer som är osäkra och riskfyllda. Denna samordningsmöjlighet bör uppmärksammas. De formella förutsättningarna finns redan inom ramen för de olika sektorerna inom kommunens verksamhet. Frågan bör emellertid belysas ytterligare och förslag till praktiska lösningar tydliggöras för att underlätta för kommunerna att utnyttja de fördelar som den utökade fritidsverksamheten vid skolorna kan ge för kommunernas ungdomsverksamhet utanför skolan. Arbetet med en förstärkning av ungdomsverksamheterna pågår på flera nivåer. kan inom ramen för sitt uppdrag närmare analysera möjligheter och fördelar med en samordning mellan ungdomsverksamhet utanför skolan och fritidsverksamheten inom skolan. Detta är naturligtvis en fråga, och lösningarna blir olika för olika typer av kommuner. Men central stimulans och vägledning synes vara viktig för att påskynda utvecklingen. Tillsyn av skolan Beslut och ansvar för skolans verksamhet har decentraliserats och ligger på kommuner och enskilda skolor. Detta gagnar möjligheterna till lokala initiativ och utnyttjande av lokala fördelar. Decentralisering av verksamhetsplaneringen, nya skolplaner och minskade resurser är, var och en, förändringar som borde leda till ökad uppmärksamhet på elevernas situation. Tillsynen borde i en sådan situation skärpas så att elevernas rättigheter till likvärdig utbildning och trygghet i skolan kan garanteras. har huvudansvaret för tillsynen av skolan. Kommunerna har ansvar för att den direkta tillsynen sker. Tillsyn av undervisningens innehåll och kvalitet, förekomst av mobbning, möjligheter till elevdemokrati, resurser för barn med läs- och skrivsvårigheter, risk för otillbörlig indoktrinering, tillgång till god skolhälsovård, etc. förekommer ännu i alltför liten utsträckning. Det är naturligt att , med sitt övergripande ansvar, tillser att kommunerna får information om vad som förväntas av dem och sedan kontrollerar att kommunerna verkligen bedriver en aktiv tillsyn enligt anvisningarna. har fått ett mycket tydligt uppdrag att förbättra tillsynsarbetet. Detta arbete har påbörjats och bör vidareutvecklas i snabb takt. Frågan om tillsyn aktualiseras i och med att många fristående skolor tillkommit . Kommunerna har ingen tillsyn av fristående skolor, och , som ansvarar för tillsynen, utför mycket glesa besök och har ett alltför grovmaskigt bedömningsnät. Inte minst med tanke på de fristående skolornas framtid och den ryktesflora som vuxit fram kring vissa av dessa skolor, speciellt de med skolans verksamhet förankrad i någon speciell religion, borde tillsynen ske med extra stor omsorg. Elevernas rättigheter, enligt skollag och läroplan, måste garanteras vid alla skolor. är för en mångfald av pedagogiska metoder och speciella inriktningar. Vi vill emellertid inte medverka till skolor där samhällets tillsyn sviktar och elevernas rättigheter och personliga integritet inte kan garanteras. Det är viktigt att tillsynen även täcker undervisningens innehåll och sociala förhållanden vid skolan och att detta gäller tillsyn av såväl fristående som kommunala skolor. Fristående och kommunala skolor, en dynamisk organisation av kommunens skolväsende Utvecklingen av den kommunala skolan går i riktning mot ökad decentralisering av ansvaret, större frihet för den enskilda skolan att utveckla egna mål och undervisningssätt. Varje skola betraktas som en självständig enhet med eget ekonomiskt ansvar och skall ha en egen arbetsplan. Föräldraaktiviteten skall stimuleras. har beslutat om möjligheter att inrätta styrelse med föräldramajoritet vid en skola. De kommunala skolorna har tagit ett första steg i riktning mot den frihet och det egenansvar som tidigare bara de fristående skolorna haft. Den nya friskolereformen har gett friskolorna samma ekonomiska villkor som de kommunala skolorna men med bibehållen frihet. Genom förändringarna i det kommunala skolväsendet kommer friskolorna och de kommunala skolorna att ingå i ett dynamiskt system med stora gemensamma intressen. Utvecklingen av den svenska skolan kan på så sätt ske genom sinsemellan fruktbärande samverkan mellan skolor med olika verksamhetsprofiler. Fördelning av anslag till skolor sker inom kommunen enligt av kommunerna utarbetade resursfördelningsmodeller där fördelningen sker med hänsyn tagen till barnens behov. Anslagens storlek återspeglar olika sociala faktorer och antal barn med speciella behov samt de särskilda åtaganden en viss skola har. Genom den nya friskolereformen gäller fördelningssystemet gemensamt för kommunala skolor och fristående skolor. Eftersom systemet med resursfördelningsmodeller är relativt nytt och i många kommuner ännu ej fått den tydliga utformning som avsetts finns det ett behov av en skärpt kontroll av att kommunerna verkligen uppfyller kraven på att ha tydliga och offentligt redovisade resursfördelningsregler för medelstilldelning till skolor. Den fristående skolans pedagogiska verksamhet utgör ett viktigt bidrag till det pedagogiska arbetet inom kommunen och kan i det ömsesidiga utbytet ofta fungera som banbrytare och anvisa nya alternativ för pedagogiken vid de kommunala skolorna. Det är därför också naturligt att kommunen upplåter utrymme för friskolorna att beskriva sin pedagogiska verksamhet i den kommunala skolplanen. Genom friskolereformen har en stabil grund lagts för en fortsatt gynnsam utveckling av fristående skolor. kan arbetet gå in i nästa fas där det handlar om att följa upp reformen och stimulera de positiva utvecklingsidéer som finns bland friskolorna. Man får ta upp och lösa de problem som återstår eller dyker upp under vägs gång och lyfta fram och ta till vara det som är bra så att det kan bli till glädje och nytta för andra skolor och komma många elever till godo. har en rad förslag inför detta arbete i form av ett 8-punktsprogram. En utförligare presentation av programmet gavs redan i en motion 1998/99:Ub252 om fortsatt utveckling av fristående skolor. Förslaget innefattar en särskild utvecklingsfond, åtgärder för att värna glesbygdsskolor, ordnad lärarutbildning för friskollärare, åtgärder för att underlätta internationellt utbyte, utredning av de konfessionella skolornas situation, utveckling av metodik för elever med speciellt behov av stöd, vissa regelförbättringar, t ex nya regler för bidrag till fristående gymnasieskolor, åtgärder för att underlätta finansiering av investeringar i samband med start av nya friskolor. Gymnasieskolan Allmänna mål de gröna anser att gymnasieskolan skall vara en skola för alla där ungdomar med olika förutsättningar och intressen, från olika miljöer och med olika religionsinriktningar får möjligheter till en bra utveckling och förberedelse inför vuxenlivet. Gymnasieskolan skall ge varje elev en bra baskunskap i kärnämnena och därutöver vara yrkesförberedande för såväl praktiska som mer teoretiskt orienterade yrken. För vissa praktiska yrken skall gymnasiet dessutom erbjuda en yrkesutbildning av mer omfattande karaktär, fullständig eller förberedande beroende på yrkets art. Gymnasietiden infaller normalt av människans liv då han eller hon tar de första stegen in i vuxenlivet och dessutom är särskilt öppen för upplevelser av konst, litteratur, musik och fördjupar de sociala relationerna. Kamratskap och kärlek prövas och formas, och de stora livsfilosofiska frågorna ställs, diskuteras och pockar på svar. Det är därför speciellt viktigt att gymnasiet utformas så att det också kan ge ett bra stöd för denna viktiga fas i en människas utveckling. Detta kräver tid och utrymme för en rad aktiviteter utöver det rena kunskapsinhämtandet. Gymnasieskolan skall ge generösa möjligheter för ungdomar att pröva, lyckas och också misslyckas. Goda vuxenkontakter behövs i skolan för att detta skall främja elevernas utvecklingen till självständiga individer med respekt för sig själva och andra. Eleverna skall i praktisk verklighet få erfara värdet av genuint intresse, samverkan och hjälpsamhet i stället för sekundär motivation och konkurrens om betyg. Mycket av det som tidigare i motionen angivits som allmänna mål för gäller också gymnasiet och skall där närma sig en avslutning som sedan skall utgöra en stabil grund för vuxenlivet och det livslånga lärandet. I gymnasiet skall således kunskapsinhämtande gå hand i hand med utvecklingen av sociala och estetiska sidor, av hela personligheten. Här läggs grunden för möjligheterna till ett vuxenliv med hög livskvalitet, som yrkesverksam samhällsmedborgare men också som kamrat i vänkretsen, som förälder, etc. Utbildningen skall utgå från en medveten kunskapssyn. All kunskap och all undervisning rymmer värderingar och därmed ett mått av subjektivitet. De värderingar skolan står för skall vara öppet redovisade och ifrågasättas. Eleverna skall själva söka kunskap på ett obundet kreativt sätt. En demokratisk grundsyn som utgår från att människan till sin natur är aktiv och vill vara deltagande ska enligt uppfattning prägla all utbildning. Varje elev skall aktivt delta i planeringen av sin egen studieplan. Eleverna på gymnasiet skall ha stort inflytande på verksamheten i skolan. Ingen elev skall lämnas utanför den gemensamma strävan att forma en god anda och ett bra samarbetsklimat på skolan. Genom den kraftiga utbyggnaden av vuxenutbildningen med hög arbetslöshet kom gymnasieutbildning för vuxna i form av att få en mycket stor tillströmning. har givit nya grupper av vuxna möjlighet att studera. En uppföljning av denna verksamhet skall ske på två sätt. Dels skall de som genomgått gymnasieutbildning nu ges goda möjligheter att fortsätta sin utbildning vid högskola eller universitet, dels skall den grupp som fortfarande saknar gymnasieutbildning för vuxna beredas möjlighet även framöver. Man kan dock räkna med en kraftig minskning av antalet sökande inom , vilket frigör resurser för användning i barn- och ungdomsskolan. Verksamheterna vid komvux och folkhögskolor kommer därvid att successivt återgå till normal omfattning och inriktning. Problem och möjligheter Gymnasieskolans organisation och innehåll har genomgått stora förändringar. Den nya ordningen tillåter stor variation inom givna ramar. Detta skapar goda förutsättningar för lokala förändringar av gymnasieskolan med ledning av de erfarenheter som växer fram. Tyvärr genomfördes reformen alldeles för snabbt utan möjligheter för skolledningar och lärare att anpassa organisation och undervisningsmetodik till de delvis helt nya arbetsuppgifterna med nya kategorier elever. betänkande och rapporter visar att många gymnasieskolor har lyckats väl med sina nya uppgifter men också att det på många håll föreligger brister som behöver åtgärdas. Det är främst två grupper av elever för vilka gymnasieskolan inte fungerar bra. Den ena gruppen är vissa elever på yrkesförberedande program som i undervisning i kärnämnen möter samma innehåll och undervisningsform som det som utformats för elever på de teoretiska programmen och har svårigheter att tillgodogöra sig undervisningen. Här handlar det i vissa fall om utslagning i stället för utveckling av unga människor. Den andra gruppen utgörs av de elever som går teoretiska program med direkt sikte på olika högskoleutbildningar. Många av dessa har på grund av konkurrensläget vid antagningen till universitet och högskolor en mycket tung studiebörda som lägger hinder i vägen för andra aktiviteter som unga människor behöver för sin personliga och sociala utveckling. Det arbetas för högtryck i gymnasierna för att komma till rätta med problemen. För att underlätta detta arbete måste lärare och skolledare få ytterligare möjligheter till fortbildningar i organisatoriska och metodiska frågor med exempel från gymnasier som lyckats bemästra problemen. Det bör också ske en metodutveckling med sikte på att anpassa undervisningen i kärnämnen efter de olika programmens innehåll och metodik. På de teoretiskt inriktade programmen bör kravet på kunskapsinhämtande minska och läsningen för betyg ersättas med studier av intresse för ämnet. För hela gymnasiet gäller att undervisningen bör bättre anpassas efter den enskilda elevens intressen och förutsättningar. En sådan individualiserad undervisning kräver emellertid mindre undervisningsgrupper, d v s fler lärare, vilket i sin tur kräver ökade resurser till skolan. De ekonomiska förutsättningarna i kommunerna för en sådan resursförstärkning kommer att förbättras avsevärt. Elevens val och kommunens kostnad En ofta nämnd målsättning för gymnasieskolan gäller elevens möjligheter att fritt välja program och skola. Det är inte lätt att utforma ett väl fungerande system för det fria valet. Informationen till eleverna om vilka alternativ som finns att välja mellan har brustit i en del kommuner, och bristerna sammanhänger ofta med att kommunen endast har möjlighet att erbjuda ett mindre antal program och inriktningar och inte alltid har intresse av att informera om möjligheter att söka platser utanför kommunen. Den regionala fördelningen av gymnasier och program är mycket ett resultat av fritt agerande på nivå, vilket i sig har stora fördelar men också kan leda till nackdelar för elevens val. Nuvarande system för startande av nya gymnasieskolor har inte utformats för att nå en optimal fördelning av program och inriktningar eller en god användning av samhällets samlade resurser. Samordningen mellan kommuner vid inrättande av nya gymnasier liksom nya program har blivit bättre, men samverkan mellan kommuner kan fortfarande ytterligare förbättras.