mot · GO02MJ18 · 2001-01-31 00:00:00 — Motion till riksdagen2000/01:MJ18av , ()med anledning av prop. 2000/01:57 Sammanhållen rovdjurspolitikFörslag till riksdagsbeslut1. avslår regeringens förslag att införa nationella miniminivåerrespektive etappmål för stammarna av björn, lo och varg.2. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs imotionen om skyddsjakt.3. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs imotionen om ersättning för skada och skadeförebyggande arbete.4. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs imotionen om villkoren för att kunna bo och verka på landsbygd.MotiveringDet finns och skall finnas plats för de stora rovdjuren att levai . Men det är viktigt att rovdjursstammarnautvecklas på ett sätt så att inte möjligheterna att bo och verkapå landsbygden skadas. Därför är det nödvändigt att lokalaförhållanden beaktas, att möjligheter ges att skjutaundan djur som vållar skada samt att skador ochskadeförebyggande arbete ersätts.Nationella miniminivåer och etappmål bör inte fastställas för arterna björn,varg och lo. Nationella mål leder lätt till att lokala problem blir svåra atthantera så länge målen inte uppnåtts nationellt. Det kan gälla oacceptablaskador i form av rivna tamdjur till följd av antingen alltför stor koncentrationav rovdjur eller att vissa enstaka individer fått smak på tamdjur och lärt sigatttamdjur är ett snabbt och enkelt sätt att skaffa sig föda. I stället börregionalaeller lokala myndigheter ges möjlighet att besluta om skyddsjakt och andraåtgärder när lokala problem uppstår. En sådan möjlighet att delegera besluttill bör därför gälla alla rovdjur. Det måste finnas möjlighet attskjuta undan rovdjur när dessa vållar stora lokala problem oavsett hur mångaindivider det finns totalt i landet. Det måste dessutom finnas möjligheter fören djurägare att skydda och försvara egna djur när dessa anfalls av rovdjur.Det vore oacceptabelt att tvinga djurägare att åse hur djur rivs och skadas utanmöjlighet att ingripa. I en sådan skyddsjakt bör ingå möjligheten att förföljaoch skjuta även efter ett direkt angrepp.När det gäller ersättning för skador vore det naturligt att alla skador, ävenom de inte är hänförliga till näringsverksamhet, berättigar till ersättningunderförutsättning av att rimliga skadeförebyggande åtgärder vidtagits. Detframstår som orimligt att t.ex. en riven ridhäst inte skulle berättiga tillersättning. Även bikupor som raseras av björn bör ersättas. Det är vidareoacceptabelt att rätt till ersättning bara ska gälla om det finns medel anslagettill det egna länet. Ett rivet får, nöt eller häst borde ersättas med sammabelopp oavsett län och oavsett om fler skador har skett i samma län. Hänsynmåste även tas till det merarbete som kan uppstå till följd av att djur skrämtsut ur inhägnader med omfattande reparationer och ihopsamlingsarbete somföljd. Ersättning bör även lämnas till skadeförebyggande arbete som t.ex.elstängsel. Även personskador bör ersättas fullt ut i stället för att, somregeringen vill, lämnas för närmare överväganden. Det finns en uppenbar riskatt ett ersättningssystem som upplevs som orättvist och byråkratiskt i ställetleder till att några tar lagen i egna händer i form av SGT (skjut, gräv ochtig).Det är viktigt att utvecklingen framöver noga följs och utvärderas. Detöppna landskapet i mellan- och skogsbygderna är till stor del beroende avdjurhållning. Minskas marginalerna ytterligare till följd av rovdjursangreppoch därmed döda, skadade och ivägskrämda tamdjur kan det i stora områdenbli ointressant med djurhållning. Det är också viktigt att det finns möjlighetatt hålla djur för hobbyverksamhet som ridhäst, några får eller höns. Inteminst möjligheten att kunna jaga med hund är en viktig aspekt för mångalandsbygdsboende. Hänsyn till de boende på landsbygden måste därför vägasynnerligen tungt när effekterna av rovdjurspolitiken utvärderas.Stockholm den 31 januari 2001Ola ()()