mot · GP02N365 · 2001-10-05 00:00:00 — NOU har i alltför stor utsträckning fått ägna sig åt tolkning av lagar i stället för att kunna föra talan och driva mål i domstol där lagtolkning rätteligen hör hemma. Det är därför av största vikt att regeringen prövar om en vanlig förvaltningsmyndighet kan hantera uppgiften, eventuellt i kombination med att myndigheten för den aktuella uppgiften endast är beslutsför i en särskild sammansättning. Den nuvarande statliga tillsynsmyndigheten () bör alltså kunna slås samman med till ett . Effekten av en sådan förändring bör regeringen utreda. Ett sådant verk skulle kunna ta över ansvaret för de upphandlingsfrågor som ligger på NOU, Kammarkollegiet och (i viss mån) . Marknadsfunktionen bör emellertid ligga kvar utanför den nya myndigheten av flera skäl, främst därför att den inte innehåller tillsynsuppgifter i snävare mening. Med ett samlat konkurrens- och upphandlingsverk kan den statliga tillsynen få en samlad bild av området för offentlig upphandling. Det skulle minska risken för dubbelarbete och förbättra tillsynen kvantitativt. Vidare skulle organisationens förmåga att besluta om de övergripande målen för den offentliga upphandlingen öka, styrningen bli lättare och splittringen minska mellan de olika funktionerna, vars uppgifter utförs av olika myndigheter. Den sociala ekonomins betydelse för tillväxten Med social ekonomi avses organiserade verksamheter som primärt har samhälleliga ändamål, bygger på demokratiska värderingar och är organisatoriskt fristående från den offentliga sektorn. Dessa sociala och ekonomiska verksamheter bedrivs huvudsakligen i föreningar, kooperativ, stiftelser och liknande sammanslutningar. Verksamheter inom den sociala ekonomin har allmännytta eller medlemsnytta, inte vinstintresse, som främsta drivkraft.4 I används begreppet mer för att beskriva verksamhet driven av aktörer som inte tillhör den offentliga sektorn eller är ett privatkapitalistiskt företag (som har ekonomisk vinst för ägaren som primärt mål) och som använder sitt överskott (i praktiken en vinst men som används till verksamheten i första hand) för att utveckla verksamheten, inte för utdelning till enskilda ägare. Den sociala ekonomin bygger på människors kraft och vilja att arbeta för gemensamma mål och ses allt oftare som ett alternativ till det privata och det offentliga. Grovt beskrivet kan man säga att den sociala ekonomin består av tredje sektorn men med undantag för arbetsmarknadens parter, partipolitiska organisationer och religiösa samfund och kyrkor. När civilsamhällets engagemang tas tillvara, då människor arbetar tillsammans mot gemensamma mål, utvecklas samhällen, byar, stadsdelar och kvarter. Deras produktion generar både materiell och social tillväxt. Medlemmar som känner att de gör något meningsfullt mår bättre och deras engagemang i otraditionella och ideella verksamheter5 kan vara en bra investering och ibland en inkörsport till eget företagande. Den sociala ekonomins betydelse för samhällsekonomin är större än vad många tror. I , Social ekonomi en tredje sektor för välfärd, demokrati och tillväxt, konstaterar man (s 83) att den sociala ekonomin har förutsättningar att bidra med nya arbetstillfällen, speciellt för grupper som är svaga på arbetsmarknaden. Den sociala ekonomin kan också öka samhällets service, exempelvis genom kreativa nya välfärdslösningar inom vård och omsorg. Lägger man sedan till den aktivitet och potential som finns i föreningslivet/folkrörelserna, och den ideella sektorn, kan satsningar på den sociala ekonomin komma att få avsevärd betydelse för den ekonomiska tillväxten och särskilt för landsbygdens överlevnadsmöjligheter.6 Kommunala bolag Det finns cirka 1500 verksamma kommunala bolag. 1998 svarade dessa företag för av kommunernas sammanlagda omsättning. Genomsnittligt hade de svenska kommunerna 6,3 företag 1998. Kommuner organiserar i allt större utsträckning sitt ägande i koncerner. Drygt var tredje kommun hade 1998 organiserat sitt företagsägande i fullständiga aktiebolagsrättsliga koncerner. Kommuner får inte enligt kommunallagen konkurrera med privata aktörer på den öppna marknaden. Kommunala bolag får endast producera till kommunen. Det är befogat, exempelvis för att säkra tillgången till vård, konsumentinformation eller dylikt. De kommunala bolagens styrelser har att verka enligt bolagsordningen och aktiebolagslagen, vilket ibland kan innebära konflikt mellan bolagets bästa och kommunens bästa. Kommunfullmäktige ska ge ägardirektiv till styrelserna i bolagen. Det är kommunens majoritetsparti och bolagets styrelse som fattar de avgörande besluten, vilket i praktiken kan försvåra den demokratiska processen. Vi vill att bolagsformen används restriktivt och där det ger betydande fördelar för kommunen, i annat fall är förvaltningsform att föredra av demokratiska skäl. Det är betydelsefullt att en kommunstyrelse när det gäller sjukvård, socialtjänst (dvs sk B-tjänster enl ) ska kunna ge icke vinstdrivande företag uppdraget att driva viss verksamhet. Vissa kommuner vill hellre att kooperativ, ideella föreningar och kyrkor ges uppdraget än vinstdrivande firmor. Lagen om offentlig upphandling bör ändras i linje med detta. Statens roll som ägare av bolag har helt eller delvis avyttrat sitt ägande i en rad företag . Nettoeffekten av utvecklingen har emellertid inneburit att antalet majoritetsägda statliga bolag är ungefär lika stort som . Det statliga och offentliga engage-manget grundar sig på ekonomiska teorier om s.k. externa effekter. Statens äganderoll grundar sig på viljan att förebygga marknadsmisslyckanden. Det är i vissa fall befogat, i lägen där det samhälleliga värdet av en producerad tjänst är större än för den enskilde konsumenten eller där privata aktörer inte bör släppas in av säkerhetsskäl. Staten har till skillnad mot många andra västerländska stater vågat konkurrensutsätta statliga bolag på tidigare stängda marknader. Konkurrensen skulle emellertid kunna förbättras avsevärt. 1997/98 visade det sig att mer än hälften av de statliga bolagen inte arbetade på någon konkurrensutsatt marknad. Frågan är om det är befogat att staten fortsätter driva bolag på sådana marknader eller om det i vissa fall skulle vara bättre att öppna för konkurrens, ja, rent av sälja ut en del bolag och sedan styra och reglera produktionen på marknaden i enlighet med hållbara kvalitetsmål och styrregler. Statens bolag skiljer sig åt vad gäller målsättningar. Två tredjedelar av de statliga bolagen arbetar strikt affärsmässigt, utan andra krav på sig än lönsamhet. Den övriga tredjedelen producerar emellertid så kallade samhällsåtaganden, dvs. tjänster som inte är ekonomiskt lönsamma och som därför måste finansieras antingen genom medel från företagets övriga verksamhet eller via statliga subventioner.7 För att kunna reglera företagen på en viss marknad, låt oss säga , måste styrningen och kontrollen förbättras, så också måldokumenten. revisorer har tidigare påpekat brister på det här området. Departementen har uppvisat ett bristande engagemang, speciellt de departement som har ansvaret för ett fåtal bolag. Vi efterlyser tydligare syftesbeskrivningar och fler preciserade verksamhetsmål, sk kvalitetsmål8, för i första hand de bolag som helt eller delvis har andra mål än rent kommersiella. Staten ställer sällan upp sådana mål för de statliga bolagen. Det är särskilt viktigt att formulera sådana för de verksamheter som bedrivs i lagstadgade monopol. Gotab, 2001 () () () () [1] Regeringens proposition 1999/2000:140, s 65 f[2] T.ex. del med egen ingång, utan möjlighet till genomgång från huset eller speciellt hus på tomten[3] ALMIs kreditbedömningar spelar här en viktig roll för att sänka räntekostnaderna[4] Källa: Arbetsgruppen om social ekonomi, , , s 83[5] Det kan handla om idrottsföreningar, frivilligprojekt, byalag, cirklar, kulturföreningar etc.[6] Social ekonomi en tredje sektor för välfärd, demokrati och tillväxt?, , s 84[7] Förslag till 1997/98:RR9, s 25[8] Med kvalitetsmål menas mål som bestämmer själva kvaliteten på de tjänster som produceras, men också mer omfattande mål såsom regionala, miljömässiga eller sociala mål.