mot · GP02A267 · 2001-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen2001/02:A267av m.fl. (v)Kortare arbetstid och försörjningsbalansen Förslag till riksdagsbeslut tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om tilläggsdirektiv till om nya kalkyler för försörjningsbalansen , med utgångspunkt från andra antaganden om sysselsättningsgrad och produktivitet i offentlig tjänsteproduktion. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om behovet av en ny utredning som presenterar förslag på kompletterande insatser för att förverkliga sysselsättningsmålet 2004 och att möjliggöra fortsatt sysselsättningstillväxt med sikte på full sysselsättning. Kortare arbetstid och försörjningsbalansen För är det en angelägen reform att påbörja en förkortning av veckoarbetstiden. Vårt mål är 6 timmars arbetsdag/30-timmars arbetsvecka. Arbetstidslagens 40-timmarsnorm är föråldrad och tar t.ex. inte tillräcklig hänsyn till att det även finns ett oavlönat arbete som ska utföras. Kvinnor tvingas därför i stor utsträckning att själva betala för en arbetstidsförkortning för att kunna kombinera familj och arbete. En sänkning av för vad som ska räknas som heltid ger både ökade förutsättningar för kvinnor att arbeta heltid och för män att öka sin andel av det oavlönade arbetet. En arbetstidsförkortning innebär också bättre möjligheter till återhämtning och kan därmed vara ett verkningsfullt verktyg för att minska stress och sjukskrivningar. Vi menar att arbetstidens längd även fortsättningsvis ska regleras via skyddslagstiftning i kombination med kollektivavtal. Men går det att förena ambitiös välfärdspolitik med en omfördelning av arbetstiderna? Utgår vi från slutsatserna i den senaste (SOU 2000:7 /2000) verkar det vara en besvärlig uppgift. Här betonas de svårigheter som förväntas följa av framtida åldersförändringar. I korthet ska färre förvärvsarbetande försörja allt fler som står utanför arbetskraften. Detta är också utgångspunkten för mycket av dagens diskussioner om framtidens välfärdsutmaningar. Hur ska vi klara att upprätthålla den sociala tryggheten när behoven av offentliga tjänster tilltar och trycken på transfereringarna ökar, beroende på att alltfler uppnår högre åldrar? Till åldersförändringarna ska också läggas ytterligare en komplicerande faktor. I takt med att avkastningen per arbetad timme ökar i privat sektor ökar relativpriset på offentliga tjänster. Detta beror i sin tur på att produktiviteten av naturliga skäl är lägre inom sektorer som vård och omsorg som kostnadsutvecklingen följer ekonomin i stort. Eftersom behovet av tjänster producerade i stat och kommuner tilltar så borde om dessa behov skall tillfredsställas skatteuttaget öka. finns det starka politiska hinder. En fördjupad internationalisering av ekonomin i kombination med en politisk anpassning till villkoren inom EU skapar ett tryck nedåt på offentliga åtaganden. Utgår vi återigen från den senaste framgår ett tydligt mönster: antas tillväxten uppgå till i stort samma tal som , men vi ser en markant skillnad när det gäller fördelningen av produktionsökningen. Den privata konsumtionen antas öka per person, som konsumtionen av offentliga tjänster bara ökar . Från synpunkt är inte detta en tillfredsställande utveckling. Vi menar också att det finns förutsättningar för ett annat scenario där offentlig sektor tillförs större resurser, som det går att sänka för heltidsarbete. Nyckeln till detta är en högre sysselsättningsgrad. Den dystra vetenskapen Ekonomi har från tid till annan betecknats som den dystra vetenskapen. Orsaken till detta är inte ekonomernas återkommande rekommendationer om hushållning av begränsade resurser. Uttrycket kom till i industrisamhällets barndom när ekonomer lanserade teorier om en långsiktig stagnation. Huvudtanken var att befolkningsökning i kombination med avtagande avkastning på ökade arbetsinsatser skulle kullkasta alla strävanden efter uthållig tillväxt och förbättrade levnadsvillkor för befolkningens flertal. För majoriteten människor var det inget annat att förvänta sig än hårt slit i yttersta armod. har mycket förändrats. Teknikutvecklingen har frigjort produktivkrafter som ingen kunde drömma om . Flera av de högt ställda mål som den politiska vänstern formulerade andra hälft har också realiserats: Inkomsterna har inte bara ökat i utan fördelats om så att frukterna av de ekonomiska framstegen kommit folkmajoriteten till del. Detta har möjliggjorts genom starka fackliga organisationer och en målmedveten socialpolitisk reformverksamhet, men i betydande utsträckning också genom att alla har fått tillträde till grundläggande och gymnasial utbildning. Kostnadsfri breddutbildning och det faktum att den ekonomiska avkastningen på utbildning tenderar att överstiga avkastningen på fysiska kapitalinvesteringar har bidragit till inkomstspridning och minskade välfärdsklyftor (, The Fourth Great Awakening & the Future of Egalitarianism, 2000). De svenska erfarenheterna bekräftar en slutsats som framhållits i studier om välfärdens förutsättningar demokratiska samhällsinstitutioner, lika möjligheter, social samhörighet och en tolerant kultur skapar ett samhällsklimat präglat av förtroende som befordrar uthållig ekonomisk tillväxt. När de sociala klyftorna ökar försvåras samarbete. Då minskar möjligheterna att upprätthålla välfärden. Den nya högerns nyliberala framtidsrecept leder därför helt fel. Från denna synpunkt finns det också anledning att se med oro på de senaste årens utveckling. Klassklyftorna är för stora och de skillnader i levnadsvillkor som bestäms av kön, etnicitet och ålder ökar. Trenden mot jämnare inkomstfördelning bröts senare del. I spåren av 1990-talets kris följde massarbetslöshet och välfärdsförluster. De senaste årens höga tillväxt och snabba sysselsättningsökning har inte reparerat de ofärdshål som uppstått i Välfärdssverige. Inte minst de betänkanden som presenterats av Kommittén Välfärdsbokslut visar att det återstår mycket att göra. Nya stagnationsteorier En del har förvisso gjorts för att förbättra förutsättningarna för den offentliga välfärden. Kommunerna har, efter stagnationen under större delen av 90-talet, fått ett något större rörelseutrymme, vården och omsorgen tillförs mer resurser som skolorna får bättre villkor. Men stora brister återstår. Mer kan och bör naturligtvis göras framöver. På ett område har vi uppenbarligen inte lyckats komma framåt: arbetstiderna. Argumenten emot förslagen på att omfördela arbetstiderna följer gamla linjer. De utgår inte så mycket från effekterna av den konjunkturförsvagning, som blir allt mer påtaglig, utan från nya hotbilder om en långsiktig stagnation. Återigen är det befolkningsutvecklingen som tas till intäkt för att vi går en bister framtid till mötes. Allt färre ska försörja allt fler. En oförmånlig åldersförsörjningskvot fler äldre som andel av befolkningen stryper möjligheterna att förbättra välfärden. Det sistnämnda gäller således särskilt möjligheterna att omfördela arbetstiderna. i ett historiskt perspektiv är förändringarna av arbetstiderna om möjligt mer dramatiska än i konsumtionsstandarden. Den genomsnittliga årsarbetstiden i förvärvsarbete per person har halverats , från ca per arbetare och år till ca 1 500 . Det innebär att enskilda personers möjligheter att disponera sin tid ser helt annorlunda ut jämfört med tidigare. Frågan är då om denna utveckling nu har stoppats. Vi får signaler som talar för ett allt större behov av att sänka arbetstidsnormen. Ökade sjukskrivningar, fler arbetsskador och fler förtidspensionerade talar sitt tydliga språk. Men hävdas att en allt tyngre försörjningsbörda kommer att tvinga oss att arbeta mer, inte mindre, . Betydelsen av en ökad försörjningsbörda I den senaste presenteras en kalkyl för den svenska ekonomin några decennier fram i tiden. I utredningen antas arbetskraftsutbudet minska med 200 000 helårsarbetande eller . Det motsvarar en nedgång i antalet årsarbetstimmar . Frågan är då vilka effekter detta kommer att få på tillväxten i ekonomin. Totalt sett handlar det om en ganska marginell förändring av arbetskraftsutbudet. Förändringen av andelen förvärvsarbetande av totalbefolkningen från ca hälften till strax över 4 av 10 kan inte ses som anmärkningsvärd. Utredningens antagande om en nedgång i antalet arbetade timmar per person, 1998 2030, behöver inte heller väcka så starka reaktioner. Historiskt sett har variationer i volymen arbetade timmar fått ett ganska begränsat genomslag på tillväxten i ekonomin av den anledningen att avkastningen per arbetad timme produktiviteten har långt större betydelse från tillväxtsynpunkt. Frågan är då vad det är som är problemet. Problemet är fördelningen och finansieringen av offentlig verksamhet. Omfördelningen till offentlig sektor sker huvudsakligen genom beskattning av arbetade timmar. En nedgång i antalet beskattningsbara timmar ökar därför svårigheterna att finansiera vård, skola och omsorg. Men det finns flera problem. Inledningsvis konstaterade vi att prognoser pekar på att merparten av tillväxten kommer att omsättas i ökad privat konsumtion. I praktiken betyder det att den offentliga konsumtionen bara antas öka som andel av BNP . Skattekvoten antas öka svagt i förhållande till dagens nivå (till 2015, vilket är en något lägre nivå jämfört med ). Den avgörande orsaken till att huvuddelen av tillväxten omsätts i ökad privat konsumtion är alltså inte sänkta skatter. Den avgörande orsaken till fördelningen är i stället att utrymmet för effektivitetsökning är så mycket större mätt som producerat förädlingsvärde per arbetad timme för den produktion som den privata konsumtionen orienteras emot; det handlar huvudsakligen om varor och rationaliseringsbara tjänster. Däremot är utrymmet för effektivitetsökning begränsat för den typ av verksamheter som dominerar i kommunerna, olika sociala tjänster där den mänskliga timmen med uttryck är själva föremålet för verksamheten. Produktivitetspotentialen är alltså betydande inom näringslivet, men begränsad i flertalet offentliga verksamheter. När kostnadsutvecklingen trots dessa skillnader är densamma förstärks dilemmat: ju högre produktivitet inom industrin, desto dyrare offentlig produktion. efter bidrog en extremt kraftig produktivitetsutveckling i näringslivet, jämsides med en snabb sysselsättningsökning och en uppjustering av skattekvoten , till att den genomsnittliga arbetstiden kunde minska som den offentliga sektorn växte (till handlade det om en ökning motsvarande ca en miljard arbetstimmar). Är vägen till kortare arbetstid stängd? Innebär detta att vägen till kortare arbetstid är stängd under de kommande decennierna? Vi anser inte det. Det finns till att börja med anledning att ifrågasätta den starkt negativa bild av åldersförändringarnas betydelse som ligger till grund för mycket av dagens framtidsdebatt. I diskussionerna återkommer dystra profetior om ett samband mellan en åldrande befolkning och lägre ekonomisk tillväxt. I själva verket är dessa samband starkt ifrågasatta inom forskningen. En av de främsta befolkningsekonomerna, , har lyft fram flera kritiska synpunkter (Tillväxtens triumfer, SNS 2000). Han betonar bl.a. att det inte finns någon säker empirisk grund för påståenden om att en högre genomsnittsålder i befolkningen skulle påverka sparande, teknisk utveckling och effektivitet negativt. Enskildas sparbeteenden följer inte antagandena i de teoretiska modellernas värld. Antagandet om att sparandet ökar i medelåldern för att förbrukas i högre ålder (enligt ett livscykelmönster) kan ifrågasättas. Det finns inte heller något som säger att äldre arbetskraft behöver vara mer frånvarande från arbetet, sämre utbildad och mindre produktiv. Bland de äldre finns i flertalet länder en stor outnyttjad potential. Arbetsliv och arbetsmiljöer måste förändras för att bättre ta till vara den rika kunskapskälla som finns samlad hos den erfarna arbetskraften. Det finns inte heller något som säger att variationer i försörjningsbördan, dvs. i andelen av befolkningen som inte är sysselsatt, har något påtagligt samband med tillväxten i ekonomin. Det mest grundläggande måttet på förändringar i försörjningsbördan är egentligen antalet arbetade timmar per person i befolkningen som helhet. Antalet arbetade timmar per person i minskade från 1 175 1929 till 749 1973 (, Dynamic Forces in Capitalist . A Long-Run Comparative View, 1991). Nedgången var särskilt markant efter . Hög tillväxt och standardökning var alltså fullt förenlig med en nedgång i antalet arbetade timmar per person. Som framhållits ovan bör det också noteras att försörjningsbördan, i betydelsen andelen förvärvsarbetande av totalbefolkningen, inte heller förväntas skärpas särskilt dramatiskt , åtminstone inte i ett historiskt perspektiv. Vid ett antagande om att av befolkningen i arbetsför ålder är 2030, och vid en befolkningsutveckling som följer SCB:s huvudalternativ, kommer andelen av befolkningen i som är förvärvsarbetande att vara högre än (vilket alltså förklaras av de gifta kvinnornas högre arbetskraftsdeltagande ). Det är möjligt att omfördela arbetstiderna Sammanfattningsvis anser vi att det är möjligt att omfördela arbetstiderna inom ramen för en oförändrad eller växande volym arbetade timmar. Målet bör vara att sänka heltidsnormen till en nivå som långsiktigt närmar sig . Vår utgångspunkt är: Välfärdsvinsten av kortad arbetstid är generellt sett större än av ökad privat konsumtion. Det bör därför finnas en beredskap att avstå delar av framtida löneökningar och vinstutrymme för att möjliggöra en nedgång i arbetstiden. Det finns anledning att se över beräkningsgrunderna för produktiviteten i offentlig verksamhet. Sannolikt underskattas effektiviteten i offentliga verksamheter i dagens nationalräkenskaper. En mer korrekt bedömning av produktiviteten återspeglas i en mer rättvisande bedömning av relativpriset på offentliga tjänster . Det finns inget absolut tak för skattekvoten. Skatteuttaget måste ses i relation till försörjningsbehov, både offentliga och privata. Dessa skiftar över tiden. En nedgång i födelsetalen (jämfört med historiska nivåer) leder till minskade försörjningsbehov i hushållen. Det är i grunden en politisk fråga i vilken utsträckning hushållens växande ekonomiska utrymme kan omfördelas för att täcka växande behov av offentliga tjänster. Den grundläggande anledningen till att det går att korta arbetstiden och ändå upprätthålla volymen arbetade timmar är emellertid att sysselsättningsgraden är låg i med efterkrigstida mått mätt. I antas dessutom sysselsättningsgraden förbli låg . kommer andelen sysselsatta av befolkningen i arbetsför ålder att uppgå till , dvs. fortfarande under regeringens mål om en sysselsättningsgrad på . Detta är enligt uppfattning ett alldeles för negativt antagande. Vi menar att sysselsättningsgraden måste kunna öka ytterligare. Det finns en betydande grupp i arbetsför ålder som efter 1990-talets kris har hamnat utanför arbetskraften. Den stora utmaningen framöver är att öppna arbetsmarknaden för dessa grupper. Här finns nyckeln till såväl offentlig välfärd som möjligheter att sänka för normalarbetstiden . anser, mot denna bakgrund, att den sittande arbetstidsutredningen borde få ett tilläggsdirektiv om att ta fram nya kalkyler 2015 med utgångspunkt från antaganden om en sysselsättningsgrad på samt en högre produktivitet i offentlig tjänsteproduktion (). Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. En höjd sysselsättningsgrad räknade i sin senaste konjunkturlägesrapport () med att regeringen inte kommer att uppnå målet om en sysselsättningsgrad på . Enligt prognosen kommer det att fattas 83 000 jobb för att målet ska infrias . Även regeringen antar i finansplanen att sysselsättningsgraden kommer att uppgå till . Det kommer alltså att saknas ca 100 000 arbetstillfällen för att målet ska infrias. Vi anser att dessa prognoser borde tas till intäkt för en bredare utredning om vilka kompletterande insatser som krävs för att förverkliga målet att höja sysselsättningsgraden och uppnå full sysselsättning. Sysselsättningsmålet är som det är formulerat ett steg på vägen mot att förverkliga full sysselsättning. Även om målet infrias kommer sysselsättningsgraden att vara betydligt lägre än nivåerna före den ekonomiska krisen . Det kan därför inte ses som överambitiöst. Enligt uppfattning krävs det framför allt insatser för att öka utbudet av arbetskraft om målet ska kunna förverkligas och sysselsättningsgraden kunna överstiga . Det räcker inte bara med en stark arbetskraftsefterfrågan, något som har framgått av de senaste årens utveckling. Ökade sjukskrivningstal och fler förtidspensioneringar är naturligtvis allvarliga hot mot möjligheterna att höja sysselsättningsgraden, stärka den offentliga välfärden och sänka för normalarbetstiden. ökade antalet sysselsatta enligt SCB:s arbetskraftsundersökningar med drygt 200 000 personer. ökade antalet sjukskrivna med 125 000. Antalet personer i arbete ökade alltså bara med drygt 80 000. Likaså är tendenser till allt längre studieperioder inte bara ett problem för enskilda studenter, utan också en komplikation från samhällsekonomisk synpunkt. Bättre studieekonomiska villkor ger förutsättningar för mer tidsekonomiska studier. Antalet studerande vid högskola och universitet har ökat . Antalet examina har bara ökat . Enligt en motsvarar effekterna på arbetsutbudet av förlängda studieperioder ett bortfall i arbetskraften på 130 000 personer (Ds 2000:58 Utbildningens omvägar). Stora grupper saknar reguljärt arbete Alltför stora grupper i arbetsför ålder står utanför den reguljära arbetsmarknaden. Knappt en miljon personer i åldrarna befinner sig utanför arbetskraften. Antalet har ökat dramatiskt efter 1990-talets kris. var, enligt SCB:s uppgifter, ca 600 000 personer i motsvarande åldersgrupp utanför arbetskraften. En del av förklaringen till att fler står utanför arbetskraften är att antalet som studerar har ökat. Av dem som inte är i arbetskraften uppges ca 300 000 vara studerande. Men även om vi tar hänsyn till det ökade antalet studerande återstår en stor grupp. Fler långtidssjukskrivna (utanför arbetskraften*1) och förtidspensionerade är en annan förklaring. uppgick det totala antalet förtidspensionerade till 375 000. Efter att vi har tagit hänsyn till antalet studerande och förtidspensionerade återstår en stor grupp på nästan 300 000 utanför arbetskraften. En betydande del av den sistnämnda gruppen kan utgöras av s.k. latent arbetssökande. I SCB:s arbetskraftsundersökningar har denna grupp uppgått till ca 150 000. Det handlar följaktligen om personer som skulle vilja och dessutom är oförhindrade att ta ett arbete, men av olika skäl inte aktivt söker arbete. Tittar vi närmare på olika åldersgrupper tydliggörs 1990-talets utslagningsmönster på arbetsmarknaden. I åldersgruppen har antalet personer utanför arbetskraften ökat från knappt 100 1990 till närmare 200 000 . En viktig förklaring till detta är naturligtvis antalet studerande, som i det närmaste fördubblats (från strax till som andel av åldersgruppen). Men även om vi tar hänsyn till antalet studerande återstår en stor grupp ca 50 000 som varken heltidsarbetar eller befinner sig i utbildning. Bland de äldre i åldrarna har utslagningen från arbetsmarknaden också ökat betänkligt. 40 000 fler män och 20 000 fler kvinnor rapporteras befinna sig utanför arbetskraften. Det kan, kanske något mer överraskande, tilläggas att även i de åldrar som traditionellt har haft högst arbetskraftsdeltagande har utslagningen ökat. I åldersgruppen är det 70 000 fler som står utanför arbetskraften jämfört med . Allmänt sett vet vi att invandrargrupper drabbats särskilt hårt av diskriminering och etableringsproblem på arbetsmarknaden. Kön, etnicitet, funktionshinder och ålder är utslagsgivande för arbetskraftsdeltagandet. Om arbetskraftsdeltagandet för kvinnor, invandrare och funktionshindrade höjdes till samma nivå som genomsnittet för de svenska männen, skulle arbetsutbudet öka med 400 000 personer (Ds 2000:69 Alla lika olika mångfald i arbetslivet). I internationella jämförelser av arbetskraftsdeltagandet brukar falla väl ut, helt riktigt beroende på en högre sysselsättningsgrad för kvinnor och bland den äldre arbetskraften. Sysselsättningsgraden för kvinnor i ligger på i åldrarna och på i åldrarna , vilket ska jämföras respektive som EU-snitt. Avvikelsen vad gäller äldres sysselsättningsgrad är som framgår av dessa siffror särskilt påtaglig. För ungdomsgruppen () har ett lägre arbetskraftsdeltagande, vilket delvis kan förklaras med en stor andel studerande på gymnasial nivå samt i grundläggande högskoleutbildning. Det är emellertid inte hela förklaringen. Som bl.a. forskaren framhållit är andelen ungdomar utanför arbetsliv och utbildning (den s.k. inaktivitetsgraden) högre i jämfört med andra länder i (, Ungdomsarbetslösheten i ett internationellt perspektiv, IFAU 2000). Det bör också noteras att har en mycket låg sysselsättningsgrad för män i åldrarna . En jämförelse visade att kom längst ner med en sysselsättningsgrad på . Genomsnittet för EU var . Antalet sysselsatta skulle alltså behöva öka med mer än 50 000 personer bland män i åldersgruppen för att vi ska uppnå genomsnittet inom EU. När vi talar om en potential för ett ökat arbetsutbud måste vi också nämna den stora andelen undersysselsatta i . I arbetskraftsundersökningarna rapporteras drygt 250 000 personer som undersysselsatta, dvs. de skulle vilja arbeta fler timmar . har en hög andel deltidsanställda. För åldersgruppen uppgår andelen deltidsanställda kvinnor till . Det placerar på femte plats inom EU. Liksom inom EU är det kvinnor som står för deltidsarbetet. Det är ytterst ovanligt att män deltidsarbetar i vuxen ålder (det är däremot betydligt vanligare ). Det är möjligt att höja sysselsättningsgraden menar att det går att höja sysselsättningsgraden och öka utbudet på arbetade timmar. Det finns en stor och outnyttjad potential. För att frigöra denna potential krävs mer offensiva insatser präglade av en omsorgsfull arbetslinje. Individer ska ges resurser att etablera sig på arbetsmarknaden (med hjälp av introduktionsutbildning, rehabilitering och i vissa fall av generösa sysselsättningsstöd). måste kraven öka på arbetsgivarna för att åstadkomma bättre arbetsmiljöer och motverka sjukskrivningar och förtidspensioneringar. Diskriminering måste uppmärksammas och motverkas i alla sammanhang. I flera avseenden har arbetet påbörjats, bl.a. i form av satsningar på bristyrkesutbildning för högutbildade invandrare, insatser för att motverka deltidsarbetslöshet, erbjudanden om sysselsättningsstöd och skatterabatter för arbetsgivare som anställer långtidsarbetslösa. Men det behövs både fler och bättre samordnade insatser. Vi kan inte stillatigande se på när prognoserna pekar på att sysselsättningsmålet inte kommer att uppnås. föreslår därför att regeringen tillsätter en utredning som ska föreslå vilka kompletterande politiska insatser som krävs för att infria målet om en sysselsättningsgrad på 2004. Utredningen ska också föreslå vilka åtgärder som är nödvändiga för att öka sysselsättningen ytterligare. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. En ökad sysselsättning och ett ökat utbud av arbetade timmar ger oss möjligheter att förbättra den offentliga välfärden och sänka för heltidsarbete. Full sysselsättning påverkar inte bara makten i samhället till löntagarnas fördel det ger oss större möjligheter att välja hur innehållet i den framtida välfärdspolitiken skall utformas. () () () () () () () () () () () [1]* Efter att ha varit sjukskriven räknas inte en person till arbetskraften längre.