mot · GO02K3 · 2001-01-19 00:00:00 — Motion till riksdagen2000/01:K3av , ()med anledning av prop. 2000/01:42 Kommuner och landsting i internationell samverkanFörslag till riksdagsbeslutRiksdagen avslår proposition 2000/01:42 Kommuner och landsting iinternationell samverkan.SammanfattningPropositionen behandlar tre företeelser som gällerkommuner och landsting i internationell samverkan:kommunal tjänsteexport, kommunalt internationellt biståndsamt vänorts- och vänregionssamarbete. På den senare,tredje, punkten för regeringen enbart ett allmänt resonemangoch lämnar inga konkreta lagförslag, varför den frågan intenärmare berörs i motion. I propositionen föreslåsdäremot förändringar i lagstiftningen, som skall vidgamöjligheterna att bedriva tjänsteexport ochkommunalt internationellt bistånd. Redan enligt gällanderegelverk finns det utrymme för kommuner och landsting attägna sig åt viss export av tjänster (genom överföring avkunskaper och erfarenheter) och att ge bistånd i form avutrustning, som de kan avvara till länder där humanitärakatastrofer har inträffat. ser inte några skäl till attden existerande lagstiftningen bör förändras. Kommuner ochlandsting skall koncentrera sig på sin kärnverksamhet (skola,vård och omsorg) och inte omvandlas till affärsdrivandeföretag som tar kommersiella risker på skattebetalarnasbekostnad. Principen att den svenska biståndspolitikenhuvudsakligen skall vara en statlig angelägenhet måsteupprätthållas. avvisar därför regeringens förslag.Kommunal export avtjänsterKommuner och landsting har möjlighet att bedrivaexport av tjänster som finns i deras verksamhet. Det kanexempelvis handla om överföring av kunskaper ocherfarenheter kring hur den svenska förvaltningen fungerar.Vanligen fungerar det så att kommuner och landstinguppträder som underleverantör till det exporterandeföretaget. Efter medgivande av regeringen kan kommuneroch landsting emellertid också agera huvudleverantör ochägna sig åt att på egen hand exportera tjänster (s kdirektexport).I sin proposition föreslår regeringen en rad åtgärder vilka syftar till attvidga utrymmet att bedriva tjänsteexport. Det handlar dels om attfler institutioner skall kunna ägna sig åt denna verksamhet, dels om generellalättnader i regelverket. Enligt regeringen bör vid sidan av kommuner ochlandsting ensamma dessutom kommunalförbund, regionförbund ochkommunala bolag ha rätt att engagera sig i export av tjänster. Folkpartietdelar inte den uppfattningen.Huvuduppgiften för kommuner och landsting måste vara att värna den såkallade kärnverksamheten (skola, vård och omsorg). De skall inte operera påmarknaden och därigenom ta affärsmässiga risker och äventyra fullföljandetav centrala välfärdsuppgifter. När det gäller de kommunala bolagentillkommer dessutom att insynen ofta är dålig och möjligheten att utkräva ettdemokratiskt ansvar är begränsad. Enligt gällande lagstiftning kan kommuneroch landsting i viss utsträckning ägna sig åt tjänsteexport. Kretsenkommunala aktörer som har den rätten bör inte utökas.Inte heller kan tillstyrka de övriga förslag som avser lättnader idet regelverk som omgärdar den kommunala tjänsteexporten. Regeringen villatt det skall underlättas för kommunala aktörer att bedriva direktexport avtjänster. Kravet på regeringens medgivande i sådana fall bör tas bort.Dessutom skall viss varuexport, som "utgör ett nödvändigt komplement tilleller har ett naturligt samband med den tillhandahållna tjänsten" (s 21,regeringens proposition), tillåtas. Sammantaget pekar dessa förändringar i enriktning som tar avstånd från. Kommuner och landsting skallkoncentrera sin verksamhet, inte successivt förvandlas till affärsdrivandeföretag till förfång inte bara för skattebetalarna utan också för privataföretagsom är verksamma i tjänstesektorn.Som grundläggande motiv för de föreslagna lagändringarna anförregeringen dels att lagstiftningen bör anpassas till de förhållanden som redanråder i praktiken (se exempelvis s 20, regeringens proposition), delsinternationaliseringen och EU-medlemskapet som anses öka betydelsen avinternationellt engagemang också hos subnationella aktörer som kommuneroch landsting. underkänner båda dessa argument.Att "praxis" när det gäller den kommunala tjänsteexporten har utvecklatsåt ett håll, som inte stämmer överens med de bestämmelser som harbeslutat om, utgör inget rimligt skäl att ändra lagstiftningen. Förändringar avlagar måste ske mot bakgrund av en värdering av huruvida det är sakpolitisktriktigt att genomföra en tänkt förändring eller inte, inte baseras på en slappoch uppgiven "eftergiftsstrategi". Om regeringen avser börja anamma denprincipen också på andra områden öppnar det skrämmande perspektiv för detsvenska rättssystemet.Det är naturligtvis riktigt, som regeringen konstaterar, att det pågår eninternationalisering som bryter upp traditionella strukturer och minskarbetydelsen av gamla territoriella gränser. Nationalstaterna har på fleraområden fått vidkännas ökad konkurrens om att utöva makt och inflytande.Det är emellertid inte heller det ett argument för att den kommunalaaffärsverksamhet, som är för stor, skall utvidgas ännu mer.Internationalisering i praktiken sker genom att det mänskliga utbytet (resoroch kontakter) och handelsrelationer expanderar. Politiker (nationella,regionala och lokala) etablerar kontakter över nationsgränserna för attdiskutera gemensamma angelägenheter. Intet av detta har någon som helstkoppling till frågan om värdet av tjänsteexport. Det saken gäller ärom kommuner och landsting skall ägna sig åt kommersiell verksamhet, somistället skulle kunna utföras av privata aktörer. Det anser inte att deskall göra - oavsett om det sker med affärspartner inom eller utom Sverige.Kommunaltinternationellt biståndEnligt gällande lagstiftning får kommuner och landsting gekatastrofhjälp eller annat humanitärt bistånd i form avutrustning som de kan avvara till ett land där en katastrofeller annan nödsituation har inträffat. Utrustningen lämnasdirekt till det andra landet eller genom en internationellhjälporganisation eller till en sådan organisation för senarebruk. Om landet där nödsituationen har inträffat erhållerstatligt bistånd kan kommunalt bistånd också ges i form avannan utrustning (än som kan avvaras) om regeringen gersitt tillstånd till det.Regeringen lämnar i propositionen ett antal förslag som skall göra detenklare för kommunala aktörer att ge bistånd. För det första skall - precis somnär det gäller den kommunala tjänsteexporten - också kommunalförbund,regionförbund och kommunala bolag få bedriva biståndsverksamhet. För detandra skall det inte längre vara nödvändigt att det har inträffat en katastrofeller annan nödsituation för att kommunalt bistånd skall kunna lämnas;biståndet behöver inte längre definieras som humanitärt. För det tredje skalldet till länder som får statligt bistånd vara möjligt att ge bistånd också iformav annan utrustning än sådan som kan avvaras. Den nuvarande regeln att detkan ske först efter godkännande av regeringen tas bort; det ersätts med enskyldighet att anmäla åtgärden till Sida. För det fjärde skall det ges utrymme- efter särskilt tillstånd från regeringen - att ge bistånd i form av utrustningannan än sådan som kan avvaras också till länder som inte får statligt bistånd.För det femte skall bistånd kunna lämnas till internationellahjälporganisationer utan att det behöver användas direkt; det skall kunnabrukas vid ett senare tillfälle.Sammantaget öppnar regeringens förslag för en inte obetydlig expansionav den kommunala biståndsverksamheten. Det strider inte bara mot den ikommunallagen (2 kap. 1 §) stipulerade lokaliseringsprincipen - ett viktigt,och vida omhuldat, rättesnöre för den kommunala verksamheten - vilkeninnebär att kommuner och landsting själva får ha hand om sådanaangelägenheter av allmänt intresse som har anknytning till kommunens ellerlandstingets område eller medlemmar och som inte handhas enbart av staten,en annan kommun, ett annat landsting eller någon annan. Det står också ibjärt kontrast till principen att kommunerna primärt skall inrikta sig på attvärna kärnverksamheten (skola, vård och omsorg), en princip som folkpartietstår upp för.För liberaler är världen gränslös. Internationell solidaritet är ett av debärande inslagen i liberalismen. Bistånd till länder och människor i behov avstöd är ett praktiskt uttryck för denna centrala liberala tanke. Menbiståndspolitiken är och måste förbli en i huvudsak statlig angelägenhet.Kommuner och landsting har redan enligt gällande lagstiftning vissabegränsade möjligheter att manifestera sin solidaritet genom att skänkautrustning som de kan avvara till stater som befinner sig i en akutnödsituation. I övrigt är det staten som ägnar sig åt internationellt bistånd.Regeringen anför inte några övertygande skäl till att den ordningen i enlighetmed propositionens förslag skall förändras.Särskilt anmärkningsvärt är förslaget att kommunala aktörer skall kunna gebistånd i form av utrustning, annan än sådan de kan avvara, till länder sominte får statligt bistånd efter tillstånd från regeringen. Konstitutionelltinnebärdet en maktförskjutning avseende den svenska biståndspolitikens utformningfrån till regeringen. Vilka länder som får svenskt bistånd ochhur politiken i övrigt skall utformas är en fråga för beslut i . Medden regel som regeringen nu vill införa kan offentligt bistånd, som inte alls ärav nödkaraktär, komma att ges till länder som har bestämt inte skallfå komma ifråga för svenskt bistånd. Regeringen, som mycket väl kan befinnasig i en parlamentarisk minoritetsposition, kan därmed genom den praxis förtillståndsgivning som den utvecklar trotsa ett beslut om inriktningen av densvenska biståndspolitiken som en riksdagsmajoritet står bakom. Frånförfattningssynpunkt framstår det som ytterst betänkligt. avvisarockså avseende det kommunala internationella biståndet regeringensproposition.Stockholm den 19 januari 2001Helena ()()()