ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
ip · GP10146 · 2001-12-18 00:00:00 — Interpellation 2000/01:146 av () till justitieminister om unga invandrarkvinnors situation har en räcka upprörande händelser inträffat där unga kvinnor med invandrarbakgrund utsatts för våld, ibland mycket grovt våld, av olika slag. Gärningsmännens motivering har varit att de unga kvinnorna "vanhedrat" sin släkt och inte uppfört sig efter normer och koder som de anser ska gälla. Detta är oacceptabelt. I finns andra normer som skapar respekt emellan människor och som ger också unga kvinnor en rätt att välja liv. Det finns många problem och frågeställningar som behöver diskuteras för att hitta förslag och åtgärder som förändrar situationen och förhindrar sådana våldsutbrott. Justitieministern har ett särskilt ansvar för att inte vissa grupper i samhället utsätts för våld och att eventuella gärningsmän upptäcks och bestraffas. Lagstiftning grundas i normer och frågan hur lagar och regler påverkar samhället är intressant. kan lagstiftaren anses gå före den allmänna opinionen, eller normer inom vissa grupperingar i samhället, för att få en förändring till stånd. Den person som studerar den svenska ser att där finns regler som förbjuder olika former av förtryck och våldsanvändning. Mord och misshandel är två exempel. Den svenska grundlagen talar allmänt om att rättigheter som yttrandefrihet och rätten till personlig integritet ska skyddas vilket också syns i regler. Trots detta ser vi i ökande grad att våld mot unga invandrarkvinnor ökar. Mina frågor till justitieministern blir därför: 1.Hur arbetar justitieministern med frågan om attityder och normer när det gäller unga invandrarkvinnors situation? 2.Vilka åtgärder avser justitieministern vidta för att öka samordningen mellan myndigheter till skydd för denna grupp, och för att hitta gärningsmän och bestraffa dem? 3.Vilka åtgärder avser justitieministern vidta för att dessa unga kvinnor kunna skyddas och därefter?
ip · GP10147 · 2001-12-18 00:00:00 — Interpellation 2001/02:147 av () till jordbruksminister om lönegapet mellan män och kvinnor Trots att i relation till andra länder kan räknas som ett av de mer jämställda är vägen till ett fullständigt jämställt samhälle fortfarande mycket lång. I FN:s färska rapport om jämställdhetsläget i olika länder får bl.a. kritik för att lönegapet mellan män och kvinnor är stort. Svenska kvinnor tjänar i genomsnitt av vad männen gör. Den siffran har i stort sett varit oförändrad . Inkomsterna fördelar sig mycket olika mellan man och kvinna och skillnaderna bara ökar ju man arbetat. De genomsnittliga löneskillnaderna är även något större mellan män och kvinnor i offentlig sektor jämfört med privat. Högskoleutbildning lönar sig för såväl kvinna som man men högskoleutbildade män tjänar ändå i genomsnitt mer än högskoleutbildade kvinnor. 1999 var männens genomsnittliga månadslön , medan kvinnornas var 17600. Av 89 yrkeskategorier som gått igenom är det bara i tre yrken som kvinnor tjänar mer än män: förskolelärare/fritidspedagog, köksbiträde och speciallärare. Många olika faktorer styr löneutvecklingen; tillgång, efterfrågan, löneläget på orten samt individuella prestationer. Kvinnor söker sig ofta till ett begränsat antal yrken och arbetsplatser vilket leder till ett utbudsöverskott som pressar ner lönen. Detta har särskilt gällt vård och omsorg. Dessutom finns där nästan bara en köpare, nämligen den offentliga sektorn. Bemanningsföretagen har förändrat situationen något. Det är av största vikt att de offentliga monopolen bryts upp så att vård- och omsorgssektorn därigenom kan utvecklas bättre, men också därför att anställda inom dessa yrken ska kunna välja mellan olika arbetsgivare. Lönesättningen avspeglar dock även värderingar. Bakom dessa ligger traditioner samt arbetsgivares och fackförbunds uppfattningar om olika arbeten. Det är en anständighetsfråga att undanröja osakligt motiverade löneskillnader. Det är en grannlaga uppgift med högsta prioritet. Arbetsvärdering är en metodik där arbetsuppgifter jämförs. JämO bör ges i förnyad uppgift att i samarbete med arbetsmarknadens parter hitta ett väl fungerande arbetsvärderingsinstrument som kan ge vägledning för så objektiva värderingar som möjligt, även om fullständig objektivitet naturligtvis aldrig helt går att uppnå. Arbetsdomstolens domar visar att prövade arbetsvärderingsinstrument varit otillräckliga. Det uppmärksammade "barnmorskemålet" där två barnmorskors arbetsuppgifter jämfördes med en teknikers ledde ej till fällande dom. Det är av största vikt att arbetsmarknadens parter involveras i det fortsatta arbetet med att finna redskap för att undanröja lönediskriminering. Mot bakgrund av vad som anförts ovan vill jag ställa följande frågor till statsrådet: Avser statsrådet vidta åtgärder med anledning av den kritik, avseende löneskillnaderna mellan män och kvinnor, som riktats mot i den presenterade om jämställdhetsläget i olika länder? Avser statsrådet vidta åtgärder så att JämO ges i uppdrag att i samarbete med arbetsmarknadens parter hitta ett väl fungerande arbetsvärderingsinstrument?
ip · GP10148 · 2001-12-18 00:00:00 — Interpellation 2001/02:148 av () till statsminister om löneskillnader mellan män och kvinnor inom Trots att i relation till andra länder kan räknas som ett av de mer jämställda är vägen till ett fullständigt jämställt samhälle fortfarande mycket lång. I FN:s färska rapport om jämställdhetsläget i olika länder får bl.a. kritik för att lönegapet mellan män och kvinnor är stort. Svenska kvinnor tjänar i genomsnitt av vad männen gör. Den siffran har i stort sett varit oförändrad . Statliga myndigheter ska enligt regeringen arbeta mera aktivt med jämställdhetsfrågor och lönefrågor. Det är viktigt att den politiska ledningen i ett land är ett föredöme i jämställdhetsfrågor, handling måste överensstämma med ord, i annat fall förlorar politiken och politikerna i trovärdighet. Därför är det anmärkningsvärt när man ser på lönerna i . Där finner man att löneskillnaderna mellan män och kvinnor är oförklarligt stora. För att kunna göra en relevant jämförelse ser man på medellönen på handläggarnivå och sedan studeras varje departement för sig. tjänade männen betydligt mer än kvinnorna i samtliga departement utom . I statsrådsberedningen var skillnaden hela ! Vid en uppföljning av siffrorna visade det sig att löneskillnaden mellan kvinnor och män hade ökat i åtta av elva departement. Störst var ökningen i med . Även i jämställdhetsministerns eget jordbruksdepartement ökade löneskillnaden med . Det är minst sagt anmärkningsvärt att en regering som säger sig driva en aktiv jämställdhetspolitik låter lönediskriminering förekomma på . Det borde vara självklart för den regering som ständigt talar om att är världens mest jämställda land att föregå med gott exempel nationellt och internationellt. Nedan redovisas medellönen för kvinnor och män i personalkategorin handläggare. Mot bakgrund av vad som anförts ovan vill jag ställa följande frågor till statsministern: Vilka åtgärder har statsministern vidtagit för att komma till rätta med osakliga löneskillnader för handläggarna i ? Vilka ytterligare åtgärder avser statsministern vidta för att komma till rätta med osakliga löneskillnader för handläggarna i ?
ip · GP10149 · 2001-12-19 00:00:00 — Interpellation 2001/02:149 av () till utbildningsminister om högre yrkesutbildning Regeringens ambition är att av dem som slutar gymnasiet ska gå till . För att uppnå målet har regeringen pålagt universiteten att aktivt rekrytera studenter. Vad de övriga ska göra och vilka utbildningsvägar som finns för dem är däremot oklart. I denna grupp finns en sakta ökande andel med ofullständiga gymnasiebetyg vid examen som alltså inte blir behöriga till högskolestudier. För dessa blir vägen till ytterligare utbildning svår. Kvalificerad yrkesutbildning förutsätter även den högskolebehörighet. Andra högre yrkesutbildningar kräver vanligtvis också arbetslivserfarenhet, men det kan vara svårt för en ung människa utan godkända gymnasiebetyg att få denna arbetslivserfarenhet. Mot bakgrund av ovanstående har föreslagit att inte bör kräva allmän högskolebehörighet. Vad avser ministern göra för att framställa tydliga utbildningsvägar och utbildningsmål för dem som inte har högskolebehörighet?
ip · GP10150 · 2001-12-19 00:00:00 — Interpellation 2001/02:150 av () till utbildningsminister om forskningsfrågor inom EU EU har fastslagit det sjätte ramprogrammet för forskning. Vi välkomnar denna förstärkning av forskningen som komplement till nationellt finansierad forskning. Ramprogrammet innebär dock att EU blir en finansiär jämförbar med @ navet i den svenska forskningsfinansieringen. blir en mycket viktig forskningspolitisk maktfaktor. Det sker en tydlig maktförskjutning av forskningspolitiken från medlemsstaterna till unionen. Den europeiska forskningspolitikens allt större ekonomiska omfång är en bidragande orsak, de alltmer tydligt uttalade ambitionerna att centralstyra (maskerade i termer av samordning och kraftsamling) en annan. Forskningspolitiken måste också framöver vara ett spörsmål som hanteras på medlemsstatsnivå. Både svenska företag med industriforskning, såväl som företrädare för högskolor och universitet har framfört åsikten att ramprogrammets inriktning har varit svår att påverka, och att liten hänsyn har tagits till åsikter i remissvar. Vad avser ministern göra för att bättre tillvarata svenska företags- och högskoleföreträdares åsikter om EU:s ramprogramarbete om forskning?
ip · GP10152 · 2001-12-20 00:00:00 — Interpellation 2001/02:152 av () till statsrådet om kommunallagen om stöd till näringslivet För att både människor och företag ska kunna stanna kvar på sin bostads- respektive etableringsort, och för att fler företag ska etablera sig och därmed arbetstillfällen skapas, är det självklart att kommunerna gör sitt bästa för att skapa ett gott näringslivsklimat i respektive kommun. Tillgång på bostäder, god service, bra skolutbildning och barnomsorg, samt attraktivt boende, företagstomter och industrilokaliteter hör följaktligen till sådant som kommunerna är angelägna att försöka tillhandahålla. En fråga som ganska ofta finns på kommunernas dagordning är företags efterfrågan av lokaliteter att hyra vid nyetablering, eller t.ex. vid utvidgning av verksamhet. I en del kommuner behandlas sådana frågor via kommunstyrelsen i kommunfullmäktige, men ofta har kommuner inrättat särskilt bolag som bl.a. har till uppgift att i görligaste mån tillhandahålla sådana lokaliteter, som företag kan hyra. I andra fall försöker kommunen på något annat sätt verka för att lokalproblemen löses för företag som har sådana problem i kommunen. I detta sammanhang är det inte alltid lätt för kommun eller kommunalt bolag att veta vad som är tillåtet under kommunallagens begrepp "stöd till enskilda näringsidkare". De flesta kommunala beslut i dessa ärenden handlar i grunden om att värna anställda och få behålla eller åstadkomma fler arbetstillfällen genom att göra sitt yttersta för att hjälpa enskilda företag att få sina lokalbehov lösta. I de allra flesta fall passerar dessa ärenden ganska odramatiskt genom den kommunala processen. stöter dock besluten på patrull genom att någon överklagar ett beslut och därmed vållar problem för både kommunen och företaget i fråga. Det kan röra sig om fördröjning av ärendet, men ibland länsrättens dom och krav om upphävande av det kommunala beslutet. Problemen tycks oftast uppstå på grund av att kommunallagen anses svårtolkad. Vad som ligger inom kommunernas kompetensområde gällande bl.a. begreppen "stöd till enskilda näringsidkare" och "synnerliga skäl". Min fråga till statsrådet blir därmed: Avser statsrådet att låta göra en översyn av kommunallagen för att göra den tydligare vad gäller kommunernas kompetensområde avseende stöd till företag?
ip · GP10154 · 2001-12-20 00:00:00 — Interpellation 2001/02:154 av () till socialminister om personal i äldreomsorgen Tillgången till personal inom landstingens och kommunernas vård och omsorg om de äldre är en av det svenska samhällets viktigaste framtidsfrågor med tanke på den demografiska utveckling vi kan se framför oss. har beräknat rekryteringsbehovet till 225000 nya medarbetare inom kommunsektorns äldreomsorg . som arbetsuppgifterna inom äldreomsorgen blir alltmer kvalificerade och krävande pekar utveckligen i motsatt riktning när det gäller tillgången till personal med tillräcklig kompetens. Av de personer som påbörjade en anställning inom äldreomsorgen saknade två av tre en adekvat yrkesutbildning. Endast drygt hälften av undersköterskor och vårdbiträden har en tillräcklig yrkesutbildning. Med denna utveckling kommer i själva verket andelen utbildad personal inom vården att minska i stället för att öka. har genom en enkät skapat en bild av kommunernas inställning till behovet av utbildad personal inom vården. Det visar sig att endast en fjärdedel kräver formell vårdutbildning. Drygt en tredjedel av kommunerna betecknar yrkesutbildning som önskvärd medan är beredda att anställa personal utan utbildningskrav med hänvisning till de stora behoven. Antalet förstahandssökande till gymnasiernas omvårdnadsprogram är endast ca 3000 och av dessa vill de flesta inte arbeta inom äldreomsorg. Med tanke på denna situation kan det tyckas ofrånkomligt att anställa outbildad personal för att tillgodose behoven. Ett sådant förhållningssätt innebär dock en farligt negativ spiral där vårdyrkets status ytterligare försämras med ännu svårare rekryteringsproblem. Ett uttryck för nytänkande är Svenska Kommunförbundets och SKAF:s förslag till omvårdnadsprogram för vuxna där tidigare yrkeskunskaper valideras och byggs på. Här kan teori och praktik varvas genom halvtids arbete och halvtids praktik. En sådan flexibel vuxenutbildning skulle också kunna locka arbetslösa utan erfarenhet av arbete inom vården. Vidare skulle den ojämna könsfördelningen kvinnor kunna förbättras. Ansvaret för utbildningen av vårdens personal måste delas mellan kommunerna och staten. Gymnasieskolan och vuxenutbildningen är kommunala ansvarsområden. Statens ansvar är att utforma studiestödet och att styra arbetsmarknadsutbildningar mot vårdsektorn. Min fråga till socialministern blir därför denna: Vad avser ministern göra för att tillgodose behovet av tillräckligt antal och adekvat utbildad personal inom äldreomsorgen?
ip · GP10155 · 2001-12-20 00:00:00 — Interpellation 2001/02:155 av () till socialminister om palliativ vård har fastslagit att den palliativa vården, dvs. vården i livets slutskede, ska tillgodose patientens behov av fysisk, social, psykologisk och existentiell karaktär. Denna helhetssyn på människans behov har vuxit fram och vårdens personal har utbildats och motiverats att möta dessa på ett allt bättre sätt. Att personalen inte skulle få samtala med patienter om tro och andliga frågor är en vanligt förekommande missuppfattning som dock saknar grund. Utan att påverka till en viss trosuppfattning ingår det tvärtom i personalens uppgifter att lyssna och bejaka den svårt sjuka människans behov av det slags samtal som berör de svåra frågorna om livets mening, döendet, om ett eventuellt liv efter döden osv. Studier bland cancerpatienter i visar att anser att religionen är en viktig del av livet och att läkare och annan vårdpersonal ska beakta deras religiösa behov. Bilder från svenska kliniker ger ett intryck av liknande inställningar hos patienterna men att en majoritet av personalen nästan aldrig samtalar med sina patienter om dessa frågor. Trots en välgrundad insikt om behovet av ett starkt inslag av det existentiella samtalet i den palliativa vården finns det alltså stora brister vilket inverkar negativt på livskvaliteten för patienter som vårdas i livets slutskede. När personal inte talar med patienten om andliga frågor beror det på känslor av tabu, ovana att hantera känsliga livsfrågor och inte minst tidsbrist i en pressad vårdsituation. Personlig osäkerhet, bristande utbildning inom detta svåra område och en hårt pressad arbetssituation torde vara de tre starkast bidragande orsakerna till uteblivna andliga samtal inom vården. Genom åtgärder för att komma till rätta med de två senare, kompetensfrågor och arbetsförhållanden, skulle den vårdande personalens egen personliga trygghet i utsatta situationer kunna förstärkas. Min fråga till socialministern blir därför denna: Vad avser ministern göra för att förbättra vårdpersonalens förmåga att möta döende patienters existentiella frågor?
ip · GP10156 · 2001-12-20 00:00:00 — Interpellation 2001/02:156 av () till socialminister om anhörigvårdarnas situation kom med rapport som beskriver anhörigvården i . Rapportens resultat över hur anhörigvårdarna upplever sin situation kan sammanfattas som: tungt men positivt. Resultaten visade att anhöriga prövar sig fram och använder flera olika sätt att hantera problemen. Sådan flexibilitet finns sällan i den offentliga vården och omsorgen. Närståendevården utgör basen i vård- och omsorgsarbetet. av det totala omsorgsarbetet utförs av anhöriga. Räknar man även in psykiskt sjuka, multihandikappade m.m. kan det röra sig om en miljon anhörigvårdare. Många av de som vårdas har demenssjukdomar, vilket är särskilt krävande. Insatsen görs oftast oavlönat och innebär arbete dygnet runt. De anhöriga eller närstående har tillsammans med den sjuke beslutat att de ska stå för stödet i hemmet. Men det händer också att många patienter tvingas vara hemma även i svåra situationer eftersom vårdplatser inom såväl landsting som kommun skurits ned radikalt. En fungerande vård i hemmet kräver ofta att en anhörig finns tillgänglig , även om man får hjälp från hemsjukvården. Många anhörigvårdare upplever att de inte värderas för sin insats. Samhället ger inte det stöd som behövs. Många anhörigvårdare lever med en ovisshet och otrygghet utifall den anhörige skulle behöva en vårdplats som kanske inte finns. Otryggheten kommer sig även av oron över att inte orka med arbetsbelastningen. drivs man av viljan att hjälpa och stödja en närstående person. Det finns anhörigorganisationer som en del anhöriga vänder sig till för råd och stöd. Men hur värderar samhället dessa i förhållande till andra liknande organisationer? har exempelvis kämpat för sin överlevnad. Regeringen har inte velat ge dem rättmätiga bidrag för sin verksamhet. Det har vi och andra kristdemokrater påpekat upprepade gånger med klent resultat. kämpar också med sin ekonomi och vet inte ens hur det kommer att se ut , 2002. För oss kristdemokrater är detta obegripligt. Visserligen påpekar regeringsföreträdare emellanåt att de anhörigas roll är viktig, men gör inget för att stödja dem. Anhöriga gör en oerhört viktig insats på många sätt. Ingen vårdpersonal kan ersätta en anhörig @ i den lilla gemenskapen, som oftast är familjen, finns en trygghet av djupaste dimension. Det är således när vårdpersonal och anhöriga arbetar tillsammans för och med patienten som en verklig trygghet skapas. Respekt och förtroende är nyckelord i bemötande och vård. För att klara framtidens utmaningar och tillmötesgå medborgarnas behov krävs konkreta åtgärder för att stödja anhörigvårdarna. Det räcker inte med ord @ det krävs handling! Med anledning av ovanstående vill jag ställa följande frågor till : Vilka konkreta åtgärder avser regeringen vidta för att garantera att anhörigorganisationerna får tillräckliga resurser? Vilka konkreta åtgärder avser regeringen vidta för att stödja anhörigvårdarna?
ip · GP10158 · 2001-12-21 00:00:00 — Interpellation 2001/02:158 av (-) till statsminister om placeringar av EU-institutioner i urartade enligt bedömare till ett verbalt sandlådekrig, då stats- och regeringscheferna inte kunde komma överens om placeringen av framtida EU-institutioner. Oenigheten berodde förmodligen på att aktuella institutioner var färre än antalet nuvarande EU-medlemmar. Ovan nämnda stats- och regeringschefer uppträdde under Laekenmötet främst som nationella företrädare i strid mot EU-tanken. Agerandet bådar inte gott inför utvidgningen. Mot bakgrund av ovanstående vill jag ställa följande fråga till statsministern: Vilka initiativ avser statsministern vidta för att kommande beslut om placering av EU-institutioner ska grunda sig på ett övergripande EU-perspektiv snarare än ett snävare nationellt perspektiv?
ip · GP10160 · 2001-12-27 00:00:00 — Interpellation 2001/02:160 av () till utrikesminister om flyktingar från Bosnien I Bosnien råder nu formellt fred. Det är fredsavtalet slöts i . Regeringen beslöt att minoritetsbosnier i vissa fall kan återvända då en tillfredsställande säkerhetsnivå finns. "Fortsättningsvis bör personer som, när de lämnade , var bosatta i ett sådant minoritetsområde inte generellt ges uppehållstillstånd." Vidare sägs i bedömningsunderlag "Personer som inte kan återvända till sina ursprungsorter kan i och för sig finna en inom stora delar av . Den ökade stabiliteten i tillsammans med att freden har befästs under den långa tid som gått sedan Dayton-överenskommelsen leder till att i och för sig kan betraktas som ett land i strikt flyktingsrättsligt perspektiv. Situationen är inte sådan att den ger grund för skydd enligt 3 kap 2§ eller 3§ i utlänningslagen. Snarare är skälen förbundna med önskan att inte försvåra genomförande av Daytonöverenskommelsen och därmed av politiskt-humanitärt slag. För personer som ursprungligen kommer från orter där den egna etniska gruppen är i minoritet kan råda en situation som är av sådant slag att den utgör grund för att bevilja uppehållstillstånd i av humanitära skäl. Förhållandena för de personer som lever som internflyktingar måste lösas inom landet." Flera människorättsorganisationer kommer med alarmerande rapporter om situationen i Bosnien. Återuppbyggnaden står still och etnisk fiendskap finns kvar. fanns 800000 internflyktingar i landet. Återvändande, som ej var i landet under kriget, upplever sig trakasserade och klart diskriminerade vad gäller att få arbete och bostad. Trots att kriget nu är över i Bosnien och , har mer än 5000 män, kvinnor och barn kommit till , och ansökt om permanent uppehållstillstånd. De flesta är bosniska muslimer men några är romer. Många av dem har posttraumatiska stressymtom och är i behov av psykisk vård. I är trycket stort på samtliga psykmottagningar från asylsökande bosnier. På en mottagning uppges att en tredjedel av samtliga vårdsökande är bosnier. En del av de bosnier som kom har redan återvänt. Flertalet har fått avslag med standardformulering: De har inte skyddsbehov därför att återuppbyggnaden pågår enligt riklinjer. Mycket talar för att det är relevant att åberopa då dess riktlinjer uppenbarligen inte längre följs. Med hänvisning till det anförda vill jag ställa följande fråga till utrikesminister : Avser statsrådet förändra den hållning till flyktingar från Bosnien?
ip · GP10172 · 2001-12-16 00:00:00 — Interpellation 2001/02:172 av (c) till försvarsminister om sotningsmonopolet Sotningsmonopolet har varit föremål för en rad statliga utredningar . presenterade Utredningen om översyn av räddningstjänstlagen ett förslag till reformerat sotningsväsende och en proposition förväntades . Utredningen innehöll också ett förslag att slopa kravet på lagreglering av rengöring av imkanaler. Enligt vad jag nu erfarit kommer regeringen inte att lägga något förslag till ett reformerat sotningsväsende, vilket föranleder följande frågor till försvarsministern. Det har i flera statliga utredningar konstaterats att rengöring av imkanaler i bostadskök inte bör regleras i lag eftersom en sådan rengöring inte kan motiveras från brandskyddssynpunkt. Statens egen tillsynsmyndighet, , har också i sitt remissyttrande på den senaste sotningsutredningen tillstyrkt att denna lagreglering tas bort. Kostnaderna för denna rengöring torde vara svåra att uppskatta men bostadsorganisationerna uppskattar kostnaden till 280@320 miljoner kronor . Missnöjet med nuvarande sotningsmonopol är utbrett. Inte minst gäller missnöjet nuvarande lagstiftning, som ger privata näringsidkare möjlighet till rena myndighetsuppgifter, vilket torde vara unikt för sotningen. Flertalet remissinstanser som avlämnat svar på den senaste utredningen har efterlyst och sett fram emot en reformering av sotningsväsendet. Mina frågor till försvarsministern blir därför: 1.Vilka åtgärder avser försvarsministern vidtaga för att förhindra utdebitering för åtgärder som inte är motiverade av brandskyddsskäl? 2.Avser försvarsministern avveckla sotningsmonopolet?