frsrdg · GO04JO1 · 2001-01-01 00:00:00 — Före telefonförhöret uppger butikskontrollanten för utredaren hos polisen att den misstänkte personen är villig att förhöras per telefon. Vidare uppger butikskontrollanten omständigheterna vid brottet och den misstänktes namn. Innan förhöret påbörjas, kontrollerar utredaren hos polismyndigheten den misstänktes namn i de dataregister som polisen har tillgång till. Därefter genomförs ett förhör. Om den misstänkte inte vill förhöras per telefon, genomförs inte något sådant förhör. Inte heller genomförs något telefonförhör, om identiteten är oklar. Snattefonförfarandet grundas i sin helhet på bestämmelsen i 23 kap. 22 § 2000/01:JO1 RB. Som har nämnts innebär användningen av det där angivna utredningsförfarandet bl.a. att reglerna i 23 kap. 18 § RB och i 12 § FUK inte blir explicit tillämpliga. i har gett uttryck för uppfattningen att ett utredningsförfarande enligt 23 kap. 22 § RB också innebär att den misstänkte över huvud taget inte har rätt att anlita försvarare under utredningen samt att detta förfarande, i fråga om misstänkta under , medför att inte heller reglerna i 57 §§ LUL om underrättelse och kallelse till förhör till vårdnadshavaren och socialnämnden är tillämpliga. Som framgått skiljer sig snattefonförfarandet i flera hänseenden från det förfarande med stöd av reglerna om primärutredning som har beskrivits i närmast föregående avsnitt. Det ger därmed upphov till ett antal frågor av rättsligt slag. Den första frågan är om det ingripande som exempelvis en butiks- kontrollant gör mot en person som har ertappats med ett butikstillgrepp är att anse som ett envarsgripande enligt 24 kap. 7 § andra stycket eller ej. Om ingripandet skulle betraktas som ett envarsgripande, uppkommer frågan om överlämnandet av den gripne till närmaste polisman kan ges formen av ett telefonsamtal till polismyndigheten. Snattefonförfarandet aktualiserar vidare frågan om det kan godtas att samtliga de utredningsåtgärder som vidtas av polismyndigheten gentemot den misstänkte, inklusive identifieringen av denne, sker per telefon i omedelbar anslutning till ertappandet. Det finns vidare anledning att diskutera frågan om polisen över huvud taget bör använda det förenklade förfarandet enligt 23 kap. 22 § RB vid utredning av butikssnatterier. Man bör i detta sammanhang, med anledning av den ståndpunkt som har intagits av i , också behandla frågorna om den misstänktes rätt till försvarare vid användningen av detta förfarande och om hur reglerna om det förenklade förfarandet förhåller sig till regleringen i 57 §§ LUL. (QYDUVJULSDQGH RFK VN\OGLJKHWHQ DWW |YHUOlPQD GHQ JULSQH WLOO SROLVPDQ Enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB får envar gripa en person som har begått ett brott, på vilket fängelse kan följa, och som påträffas på bar gärning eller Den gripne skall skyndsamt överlämnas till närmaste polisman. Ett ingripande mot någon som har ertappats med ett butikstillgrepp genomförs vanligtvis på så sätt att antingen butiksinnehavaren som har ställning som målsägande eller en butiksanställd eller en särskilt anlitad butikskontrollant som är i målsägandens ställe och som i processrättsligt hänseende är att betrakta som vittne uppmanar den misstänkte att följa med till ett kontor eller annan avskild plats, där denne anmodas att återlämna det tillgripna, lämna uppgifter om sin identitet och ange sin inställning till Av vad som har sagts i det föregående framgår att åtgärder av detta slag vidtas också inom ramen för snattefonförfarandet. Frågan om envarsgripande vid misstanke om snatteri behandlades i 1968 års brottmålsutrednings betänkande (SOU 1971:10 s. 111). klarade att det ingripande som en butikskontrollant gjorde mot en misstänkt inte kunde betraktas som ett envarsgripande, eftersom polis inte kallades till 2000/01:JO1 Den normala gången sades i stället vara att den misstänkte fick lämna butiken sedan han hade identifierats och hörts angående händelsen. Utredningen föreslog att målsäganden/affären även i fortsättningen skulle ha rätt att gripa den som ertappats på bar gärning med att snatta. utredningens mening syntes den praktiserade ordningen att utan polisingripande försöka klarlägga saken i affären böra förordas. härför anfördes att ingripandet därmed kunde göras så skonsamt som möjligt för den misstänkte, att man kunde undvika att händelsen väckte onödig uppmärksamhet och vilket ansågs vara av särskild betydelse att affärsledningen fick möjlighet att överväga om polisanmälan var påkallad i det särskilda fallet. Problemen med det ökande antalet butikstillgrepp föranledde regeringen att tillsätta en särskild utredning med uppdrag att undersöka frågan om åtgärder mot tillgreppen m.m. Utredningen, som antog namnet , överlämnade betänkandet Stöld i butik (SOU I betänkandet diskuterades bl.a. frågan om ingripanden vid butikstillgrepp, och vidare återgavs där yttranden av bl.a. Rikpolisstyrelsen (a.a. s. 251 f.) och utredningen (a.a. s. 253 f.) intog den ståndpunkten att det inte rörde sig om något envarsgripande enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB, när en målsägande eller dennes representant, t.ex. en butikskontrollant, återtog tillgripet gods samt anmanade den misstänkte att följa med till t.ex. ett kontor i butiken och där uppmanade honom att lämna uppgifter om sin identitet. Det var i dessa fall enligt utredningens uppfattning inte fråga om något frihetsberövande utan endast om utövandet av en laga rätt att återta godset. Att den ertappade vid vägran att medfölja bl.a. riskerade att formellt gripas, eventuellt med våld, kunde enligt utredningen inte förändra den ursprungliga åtgärdens karaktär av laga självtäkt . utredningen ansåg vidare i likhet med att det var möjligt att inom ramen för institutet laga självtäkt anteckna den misstänktes inställning till brottsmisstanken. De skäl som anfördes för utredningens ståndpunkt var närmast av praktisk Om ett gripande skulle anses föreligga i den beskrivna situationen medförde detta enligt utredningen att den laga självtäkten endast skulle kunna utövas under former som av såväl allmänheten som målsägande och misstänkt måste uppfattas som stötande. Skulle målsägandens möjligheter att vidta åtgärder utan inträde av envarsgripande bedömas så snävt att han inte hade rätt att tillfråga gärningsmannen om dennes identitet, blev hans rätt att disponera över följderna av händelsen i det närmaste skenbar. stå mellan att antingen endast återta godset eller gripa den ertappade och Justitiekanslern var av en annan uppfattning i den rättsliga frågan (a.a. s. 252 f.). Vad som faktiskt inträffade vid ett ingripande av det aktuella slaget var enligt Justitiekanslerns mening oavsett hur ingripandet genomfördes att personer berövades friheten, låt vara helt kortvarigt, på grund av och med stöd av en brottsmisstanke. Förutom att återta det tillgripna var syftet med ingripandena att säkerställa ett efterföljande rättsligt förfarande mot den misstänkte, och ingripandena fick därmed ofrånkomligen karaktären av 2000/01:JO1 straffprocessuellt tvångsmedel. Huruvida den misstänkte frivilligt under- kastade sig ingripandet eller ej kunde vid sådant förhållande inte tillmätas någon avgörande betydelse. Justitiekanslern påpekade vidare att frivillig- heten i en situation av det aktuella slaget var tämligen illusorisk, eftersom den misstänkte kunde vara ganska säker på att bli utsatt för fysiskt tvång, om han inte gjorde som han blev tillsagd. Justitiekanslerns slutsats var att det resonemang som hade förts av i frågan inte var hållbart från strikt juridisk synpunkt men att starka praktiska skäl talade för betraktelsesätt. I anslutning till sina ovan redovisade överväganden behandlade Stöld- utredningen också frågan om behovet av lagstiftning på området. Den gav därvid uttryck för uppfattningen att den praxis som tillämpades till sitt inne- håll var så naturlig att särskild reglering i lag var opåkallad (a.a. s. 257 f.). I proposition 1983/84:187 om utredning av brott av barn föreslogs vissa ändringar i bl.a. LUL och 23 kap. 9 § RB (angående skyldig- het att kvarstanna för förhör). I propositionen berörde departementschefen den nu aktuella frågan om den rättsliga karaktären av butikskontrollanters ingripanden mot misstänkta snattare. Han kom därvid till den slutsatsen att butikskontrollanters ingripanden normalt inte var att betrakta som något gripande i RB:s mening (s. 26 f.). I sitt betänkande JuU 1984/85:6 anförde justitieutskottet i denna fråga följande (s. 14). I anslutning till presentationen av detta förslag diskuterar departements- chefen den rättsliga karaktären av butikskontrollanters ingripanden mot personer som misstänks för butikstillgrepp. Det förfarande som vanligen tillämpas består i dels en uppmaning att följa med till en avskild lokal, dels en uppmaning att lämna tillbaka stulna varor och att lämna namn och adress, dels en fråga om vederbörande erkänner eller förnekar. Justitiekanslern har uttalat att detta förfarande bör anses vara ett gripande i RB:s mening, s.k. envarsgripande. En annan ståndpunkt har intagits av stöldutredningen som har tagit upp frågan i betänkandet (SOU 1982:39) Stöld i butik. anser att förfarandet bara innebär att den bestulne utövar sin rätt att återta stulet gods å färsk gärning, dvs. Departementschefen uttalar i propositionen bl.a. att han för sin del anser att förfarandet inte innebär något frihetsberövande eller gripande i RB:s mening. Utskottet vill endast framhålla att den sålunda diskuterade frågan av principiella skäl inte bör avgöras genom uttalanden av departementschefen eller utskottet i detta lagstiftningsärende som ju inte gäller något av de lagrum som diskussionen avser (jfr JuU 1976/77:15 s. 6 och FöU 1977/78:28 s. 24 om uttalanden i lagstiftningsärenden som inte gäller det lagrum som uttalandena avser). Huruvida en lagändring behövs saknar utskottet underlag att bedöma. Utskottet utgår från att frågan om behovet därav övervägs ytterligare inom . Sammanfattningsvis kan således konstateras att och departementschefen i proposition 1983/84:187 gav uttryck för uppfattningen att samtliga butikskontrollantens åtgärder från återtagandet av godset till förfrågan om den ertappades identitet och efterhörande av om brott erkänns eller förnekas utgjorde en naturlig följd av det lagstadgade förfarandet varigenom godset återtagits. De beskrivna åtgärderna skulle således alla falla inom ramen för institutet laga självtäkt. Som framgått av redogörelsen för den rättsliga regleringen gäller enligt punkt 3 i övergångsbestämmelserna till strafflagsrevision att varje besittningsförhållande som någon utan rätt har rubbat får på färsk gärning återställas av den vars besittning rubbats eller som är i hans ställe. att återställa rubbad besittning utgör ett undantag från en huvudregel om förbud mot självtäkt (se m.fl. , kap. 112, s. 8:63 f.). Redan av detta förhållande kan man dra den slutsatsen att några andra åtgärder än återtagande av t.ex. stulet gods inte får vidtas med stöd av det Det kan nämnas att den som utövar sin rätt till laga självtäkt därvid kan ha rätt till nödvärn enligt 24 kap. 1 § (se m.fl., , kap. 1324, s. 24:10 f.). Av det sagda framgår att bestämmelsen om laga självtäkt inte är tänkt att omfatta annat än själva återtagandet av det tillgripna godset i de angivna situationerna. utredningsåtgärder som förhållandena kan påkalla är med andra ord också i fall av här aktuellt slag, på samma sätt som vid annan brottslighet, förbehållna polis och åklagare. En annan sak är att den som gör ett envarsgripande enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB också har rätt att ta ett föremål som därvid påträffas i beslag, om föremålet skäligen kan antas äga betydelse för utredning om brott eller vara genom brott någon avhänt eller på grund av brott förverkat (27 kap. 1 § och 4 § första stycket RB). Den som ingriper har således rätt att ta ett sådant föremål i sin besittning. När en butiksägare, en butikskontrollant eller någon annan enskild person ingriper mot någon som misstänks för att ha tillgripit varor i en butik, är syftet med ingripandet regelmässigt inte bara att återta det tillgripna utan även att säkerställa ett efterföljande rättsligt förfarande mot den misstänkte. Huruvida den misstänkte frivilligt underkastar sig ingripandet eller ej torde i praktiken inte tillmätas någon avgörande betydelse. under det underförstådda hotet att den misstänkte annars kommer att hållas kvar med våld tills polis anländer. Om det i dessa sammanhang likväl talas om frivillighet, måste därmed avses det förhållandet att den misstänkte fogar sig efter de tillsägelser som riktas mot honom utan att något fysiskt våld mot honom behöver tillgripas. Från straffprocessuell synpunkt är det emellertid uteslutet att tillmäta sådan frivillighet någon relevans. språkbruk förefaller det främmande att tala om frivillighet i förevarande Det torde vara odiskutabelt att det för en misstänkt snattares del i praktiken inte är fråga om att antingen återlämna godset på stället och därefter få lämna platsen eller att följa med till kontoret för återlämnande av godset, identifiering och polisanmälan. Om så vore fallet skulle antalet uppklarade snatterifall sannolikt minska drastiskt. erbjuds är i stället att den misstänkte antingen skall göra som han blir tillsagd eller att han med våld hålls kvar tills polis anländer. den misstänkte som Riksåklagaren talar om i sitt remissyttrande gäller således i realiteten endast frågan om han vill utsättas för våld eller ej. För att ett ingripande mot en person i rättsligt hänseende skall kvalificeras som ett gripande krävs inte att förfarandet är förenat med någon form av Det är tillräckligt att ingripandet är ägnat att framstå som ett frihetsberövande. Att ett frihetsberövande för att betraktas som ett sådant inte behöver vara förenat med våldsutövning framgår tydligt av polislagen (1984:387). Det föreskrivs där att en polisman, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, får använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd, om någon som med laga stöd skall berövas friheten försöker undkomma eller polismannen annars möts av motstånd när han skall verkställa ett sådant frihetsberövande (10 § första stycket 2). Den nu nämnda bestämmelsen är tillämplig också vid envarsgripanden (29 § första stycket andra meningen; se BerggrenMunck, Polislagen 3:e uppl. s. 155). Frågan hur man i rättsligt hänseende skall betrakta ett ingripande av en butikskontrollant mot en person som är misstänkt för snatteri har behandlats i rättsfallet NJA 1990 s. 324. Den fråga som där var föremål för bedömning var om en väktare som tjänstgjorde som butikskontrollant, som påtryckningsmedel mot en för snatteri misstänkt kvinna, hade haft rätt att omhänderta kvinnans handväska. Butikskontrollanten hade hållit fast i väskan för att hindra den misstänkta från att avlägsna sig. Vid sina försök att återta väskan hade kvinnan rivit butikskontrollanten på handen. och hovrätten dömde den kvinna mot vilket ingripandet hade gjorts för snatteri och våld mot tjänsteman. Kvinnan yrkade i att åtalet om våld mot tjänsteman skulle ogillas. och anförde bl.a. följande i frågan om butikskontrollantens ingripande var ett envarsgripande eller ej. efter det att N. gjort sig skyldig till snatteri ingrep W. på så sätt att hon visade sin legitimation och sade åt N. att följa med. snatteri är böter eller fängelse . innebar dessa W:s åtgärder att hon med stöd av 24 kap. 7 § 2 st RB genomförde ett gripande av N. För att hindra N. när hon försökte avlägsna sig hade W. därför rätt att tillgripa våld . Som redan nämnts var huvudfrågan i målet inte om butikskontrollantens ingripande var ett envarsgripande eller ej utan om butikskontrollanten W. hade överskridit sina befogenheter vid ingripandet mot N. och om N. därför hade haft rätt att värja sig och sin egendom. I Högsta domstolens dom finns emellertid uttalanden av intresse för den här aktuella frågan. I reciten lämnas bl.a. följande beskrivning av det aktuella händelseförloppet. Ingripandet mot N. inleddes med att W. legitimerade sig. Att N. härigenom fick klart för sig att hon var misstänkt för snatteri framgår bl.a. av att hon på väg mot kontoret erbjöd W. att titta i hennes handväska, ett erbjudande som W. emellertid avböjde med hänsyn till sina instruktioner att inte föra några diskussioner med misstänkta ute i butikslokalen. utanför ingången till lagret där kontoret fanns vägrade N. att längre följa med W. och drog i stället sin kundvagn tillbaka i riktning mot utgången. Kundvagnen innehöll varor, som N. hade betalt i butikens kassa, samt en handväska som innehöll bl.a. plånbok och andra personliga tillhörigheter. W. försökte förmå N. att följa med genom att dra kundvagnen i motsatt riktning. När det stod klart att N. var den starkare av de två, ryckte W. till sig de tillgripna kassettbanden, som fallit ned i kundvagnen, samt N:s handväska. W. tryckte väskan mot kroppen och vände för att springa mot lagret och kontoret. N. lyckades emellertid få tag i sin handväska och kunde ta tillbaka den genom att klösa W. på händerna. Tillfrågad om sina avsikter med att ta N:s väska har W. förklarat att hon /01:JO1 räknat med att N. skulle komma efter sin handväska och att hon inte vet hur hon skulle förfarit om N. i stället avlägsnat sig från butiken; W. hade i varje fall inte för avsikt att lägga beslag på väskan. uttalade att W. enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB haft rätt att gripa N., som gjort sig skyldig till snatteri och tagits på bar gärning, samt att W. därmed haft rätt att bruka visst våld för att genomföra gripandet. Efter genomgång av gällande bestämmelser på området fann domstolen att W. ägt rätt att som påtryckningsmedel ta hand om N:s handväska och att åtgärden vilken med hänsyn till W:s syfte med den inte betraktades som ett beslag av handväskan inte hade överskridit vad som med hänsyn till omständigheterna varit försvarligt. Två justitieråd var skiljaktiga i fråga om motiveringen och menade att W:s åtgärd att ta handväskan utgjorde ett beslag. Av intresse här är vad minoriteten i klargörande syfte yttrade angående det i målet aktuella ingripandet mot N. På grund av det snatteribrott som N. begått har W. enligt 24 kap. 7 § 2 st. RB varit berättigad att gripa N. Hennes förfarande måste också anses som ett sådant gripande, oaktat N. till en början följde med utan protester. Högsta domstolens resonemang kan inte uppfattas på annat sätt än att domstolen varit av den uppfattningen att W:s ingripande var att betrakta som ett envarsgripande enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB redan innan några handgripligheter hade förekommit mellan W. och N. Det kan mot den här angivna bakgrunden konstateras att ett förfarande från en butikskontrollants eller annan enskild persons sida, som innebär att en för snatteri misstänkt person uppmanas att följa med till kontoret eller någon annan avskild plats för att där få sin identitet kontrollerad och uppmanas att ta ställning till brottsmisstanken, i rättsligt hänseende är att betrakta som ett gripande i den mening som åsyftas i 24 kap. 7 § andra stycket RB. Som redan har nämnts går ett sådant förfarande utöver vad som kan anses följa av reglerna om laga självtäkt, eftersom det här uppenbarligen är fråga inte bara om att återta det tillgripna utan i lika hög grad att säkerställa ett efterföljande rättsligt förfarande mot den misstänkte. Det resonemang i frågan som finns i betänkande innebär i realiteten att det görs gällande att det utanför lagens ram föreligger en rätt för en enskild person att ingripa med tvång mot en annan enskild person i syfte att säkerställa utredning med anledning av en brottsmisstanke. Ett sådant synsätt står i uppenbar strid med den för varje rättssamhälle utmärkande legalitetsprincipen. Vad sedan gäller det fortsatta förfarandet är lagtexten i 24 kap. 7 § andra stycket RB entydig; den gripne VNDOO skyndsamt överlämnas till närmaste polisman. Denna regel kan inte uppfattas på annat sätt än att det skall vara fråga om ett förfarande som gör det möjligt för polismannen att faktiskt överta gripandet med stöd av 24 kap. 7 § första stycket RB eller att exempelvis kroppsvisitera den misstänkte. Att lagstiftaren inte har haft något annat än ett fysiskt överlämnande i tankarna framgår också av Process- kommissionens förslag till bestämmelse om envarsgripande. bestämmelse hade i de delar som här är av intresse följande lydelse (se SOU 2000/01:JO1 1926:32 s. 100; se även s. 88). Träffas den, som begått brott, på bar gärning eller flyende fot, må han av envar gripas, om å brottet efter lag kan följa straffarbete eller fängelse. Detsamma skall gälla angående den, som blivit efterlyst för brott. Den som, efter vad nu är sagt, gripit någon, skall genast överlämna honom till närmaste polisman, vilken har att, om laga skäl till anhållande enligt hans mening ej förekommer, frigiva den gripne men eljest ställa honom inför närmaste statsåklagare eller polismyndighet. Kan den, som gripits, med mindre omgång ställas inför statsåklagare eller polismyndighet, må det ock ske. Det finns anledning att i detta sammanhang påpeka att regeln om överlämnande av den gripne till en polisman har en viktig funktion som skydd för den gripne genom att säkerställa att frågan hur det skall förfaras med denne så snabbt som möjligt överlämnas till en företrädare för det allmänna, vilken, till följd av den objektivitetsprincip som gäller för den brottsutredande verksamheten (23 kap. 4 § RB), har att på platsen tillvarata inte bara målsägandens utan också den misstänktes intressen. En av de uppgifter som ankommer på den polisman som har kommit till platsen är exempelvis att kontrollera att den som har gjort ingripandet inte har överskridit sina befogenheter. Det är således inte lagligen möjligt att vid ett telefonsamtal med polismyndigheten muntligen överlämna någon som har blivit föremål för ett ingripande av en butikskontrollant eller annan enskild person med anledning av en misstanke om snatteri. Mot skyldigheten för den som har gjort gripandet att fysiskt överlämna den gripne till en polisman svarar självfallet en skyldighet för polismyndigheten att, om den underrättas om gripandet per telefon, sända en polisman till platsen för gripandet. Det finns således inte något rättsligt stöd för ett förfarande som innebär att en polisman, i stället för att komma till platsen, håller ett telefonförhör med den gripne. För att man skall kunna förfara på detta sätt krävs en lagändring. En annan sak är att det, med hänsyn till det krav på skyndsamt överlämnande av den gripne till en polisman som slås fast i 24 kap. 7 § andra stycket RB, kan vara av värde att det hos polismyndigheten finns ett särskilt telefonnummer som kan användas t.ex. av en butikskontrollant som vill framställa en begäran om att en polisman skall komma till platsen för ett gripande. Med anledning av vad uttalat om de negativa konsekvenserna för den enskilde av att man betraktar ett ingripande mot den som ertappats med ett butikstillgrepp som ett gripande vill jag framhålla att det inte kan anses stå i strid med regeln i 24 kap. 7 § andra stycket RB att den gripne i avvaktan på polisens ankomst tas med till ett kontor eller något annat skyddat utrymme i anslutning till den plats där gripandet gjordes. En sådan åtgärd framstår tvärtom som motiverad av hänsyn såväl till den gripnes integritet (jfr JO 1990/91 s. 82) som till intresset av att förhindra att han avviker. Den inryms därför naturligen i institutet envarsgripande och kan därmed inte betraktas som ett medtagande till förhör, dvs. som en åtgärd som får vidtas endast av en polisman. Det kan tilläggas att ett envarsgripande inte innefattar någon rätt för den som har gjort gripandet att hålla ett förhör med Jag återkommer till denna fråga i avsnittet om identifieringen av Om det visar sig att det inte är möjligt att överlämna den gripne till en polisman, t.ex. beroende på att det från polismyndighetens sida vid ett telefonsamtal upplyses att man inte kommer att sända någon polisman till