frsrdg · GO04JO1 · 2001-01-01 00:00:00 — har ansetts påkallat att beslut av mera ingripande betydelse för den enskilde fattas av en person med kvalificerad juridisk kompetens som tillhör en annan myndighetsorganisation än den som har hand om det löpande utrednings- arbetet och som därmed har särskilda förutsättningar att agera med den objektivitet som kräver. Som framgår av vad som har sagts i det föregående om den rättsliga regler- ingen finns det inte något formellt hinder mot att polismyndigheten använder motiveringen brott kan ej styrkas när den lägger ned en förundersökning. Frågan om polisens möjligheter att använda denna beslutsmotivering måste i stället bedömas med utgångspunkt i de grundläggande principerna bakom fördelning av uppgifter i brottmålsförfarandet mellan polismyndigheterna och åklagarna. Effektivitetssynpunkter kan vid en sådan bedömning självfallet beaktas endast i den utsträckning som detta inte leder till ett resultat som står i strid med dessa principer. Av framgår att det är åklagaren som för det allmännas talan i domstol och att det endast är åklagaren som har befogenhet att besluta att åtal skall väckas. Härav följer i sin tur att alla beslut under en brotts- utredning som i sak utgör ett ställningstagande i åtalsfrågan måste fattas av Till åklagarens uppgifter hör också att i samband därmed kontrollera kvaliteten i polisens utredningsverksamhet. Ett ställningstagande i åtalsfrågan föreligger uppenbarligen alltid, när ett beslut att avsluta en förundersökning fattas efter s.k. slutdelgivning enligt 23 kap. 18 § RB och beslutet därför enligt RÅC I:107 skall avfattas som ett beslut att inte väcka åtal. Det bör emellertid framhållas att den gränsdragning som där görs mellan beslut att inte väcka åtal, å den ena sidan, och beslut att lägga ned en förundersökning, å den andra, avser frågan hur åklagarna skall utforma ett beslut att avsluta en förundersökning. Vad som sägs i RÅC I:107 kan däremot inte tillmätas någon avgörande betydelse vid bedömningen av om ett beslut att avsluta en förundersökning i sakligt hänseende skall betraktas som ett ställningstagande i åtalsfrågan eller ej. Den väsentliga skiljelinjen mellan olika stadier i förundersökningsför- farandet går i stället då någon skäligen misstänks för brottet. I och med att någon i enlighet med vad som föreskrivs i 23 kap. 18 § RB första stycket första meningen RB delges misstanke om brott övergår förundersökningen i ett nytt skede, vilket bl.a. innebär att den misstänkte får vissa ur rättssäkerhetssynpunkt betydelsefulla rättigheter. I de fall där någon har delgetts misstanke om brottet framstår ett beslut att avsluta en förundersökning som ett ställningstagande i åtalsfrågan oavsett hur beslutet har formulerats (jfr m.fl., Nya , s. 312 tillämpningen av 23 kap. 20 § RB om beslut i åtalsfrågan). framhållits i flera JO-beslut (se t.ex. JO 1992/93 s. 204 och JO 1993/1994 2000/01:JO1 s. 101) krävs för att någon skall anses vara skäligen misstänkt för brott att det föreligger konkreta omständigheter som med viss styrka talar för att personen i fråga har begått den gärning som misstanken avser. För att en utredning i ett sådant fall skall kunna läggas ned med beslutsmotiveringen brott kan ej styrkas krävs följaktligen i allmänhet en betydligt mer ingående bevisvärdering än i de fall där bevisnivån skälig misstanke aldrig har uppnåtts. Detta synsätt kommer också till uttryck i Riksåklagarens remissvar när det där sägs att prövningen av bevisningens styrka i dessa fall får anses innefatta sådana rättsliga överväganden som det åligger åklagare att göra. Härav följer i sin tur, i konsekvens med vad som har sagts i det föregående, att det får anses följa av fördelning av upp- gifter mellan polis och åklagare att, sedan någon delgetts misstanke om brott, frågan om nedläggning av förundersökningen på grundval av en bevisvärde- ring skall överlämnas till åklagaren för beslut. Det nu sagda innebär att jag i princip ansluter mig till det synsätt avseende befogenheten att lägga ned en förundersökning med motiveringen brott kan ej styrkas som kommer till uttryck i JO 1982/83 s. 104 och polisberednings slutbetänkande. Jag finner inte anledning att i detta sammanhang närmare gå in på frågan om den rättsliga innebörden av sådana lokala avtal mellan polis- och åklagar- myndigheter om tolkningen av gällande lag som nämns i de allmänna råden . Jag kan emellertid konstatera att avtal mellan myndig- heter inte återfinns bland de olika former för beslut om rättsligen bindande normer som läggs fast i 8 kap. regeringsformen och att sådana avtal inte heller utgör allmänna råd av det slag som åsyftas i 1 § författnings- samlingsförordningen (1976:725). Utöver vad som har anförts föranleder utformningen av fördelnings- cirkuläret i det här aktuella hänseendet inte något uttalande från min sida. Mina iakttagelser i detta ärende är av den arten att jag finner det påkallat att fästa och justitieutskottets uppmärksamhet på de här behandlade frågorna genom att dit överlämna kopior av detta beslut. Handläggningen av framställningar om utredningsåtgärder efter det att en brottmålsdom vunnit laga kraft (Dnr 4267-1997) Vid inspektion av i , 6:e kammaren, påträffades en del av en akt avseende ärendet . Av handlingarna och inhämtade upplysningar framgick bl.a. följande. dömdes av för bl.a. ett rån begånget . beslutade att inte bevilja prövningstillstånd. inkom till i , 2000/01:JO1 polismästardistrikt, en skrivelse från P.L:s försvarare i vilken han uppgav att P.L., som hade dömts för rånet mot sitt nekande, hade bett honom att undersöka möjligheten att få resning. Försvararen uppgav att det efter hovrättens dom hade framkommit att en person, K.A., vid avtjänande av ett fängelsestraff vid anstalten Viskan hade haft kontakt med en intagen som hade lämnat sådana uppgifter att K. A. hade fått uppfattningen att denne hade kännedom om rånet. Försvararen begärde därför att K.A. samt den person som K.A. hade talat med skulle höras. Vidare önskade han besked om den undersökning, som hade gjorts beträffande ett fingeravtryck säkrat på en backspegel, hade gett något resultat. översände P.L:s begäran till åklagarmyndigheten. Dåvarande distriktsåklagaren hemställde att polisen skulle höra K.A. angående vad han kände till om rånet. Han bad också att få resultatet av fingeravtrycksundersökningen. Den kompletterande utredningen jämte en skrivelse från kriminal- inspektören kom in till åklagarmyndigheten . Den innehöll bl.a. protokoll över fingeravtrycksundersökningen och proto- koll över förhör med K.A., som hade hörts som vittne, och med Ö.T., som hade hörts upplysningsvis. skickade därefter en skrivelse med följande innehåll till P.L:s försvarare. Enligt Ditt brev 960520 ställt till polismästardistrikt med begäran om ytterligare utredning för ev. resningsansökan, har jag anmodat polisen att göra de angivna efterforskningarna, vilka blivit redovisade till mig. Jag översänder härmed det förhör som hållits med K.A. samt med en tidigare på Viskan intagen vid namn Ö.T. från fingeravtrycks- undersökning bifogas liksom krinsp Ulléns skrivelse till mig efter verkställd komplettering. Därefter vidtogs inte någon ytterligare åtgärd i ärendet från &KHIV-2 (NOXQGK beslutade att handläggningen skulle tas upp till utredning i ett särskilt ärende. anmodades att inkomma med upplysningar och yttrande enligt följande. 1.Har förundersökningen återupptagits? Om så är fallet, borde detta ha dokumenterats på något sätt? 2.Om förundersökningen inte har återupptagits, på vilken rättslig grund har förhören hållits? 3.Vilket ställningstagande har den kompletterande utredningen lett till från åklagarens sida? Borde detta ha dokumenterats? (överåklagaren ) inkom med ett 2000/01:JO1 remissvar till vilket var fogat ett yttrande från . *|UDQ 5LHW] 1.Förundersökningen har ej återupptagits. Jag har bedömt att advokatens begäran avsåg enkla kortfattade förhör vilka icke skulle vara betungande att utföra, och såg det som en serviceåtgärd från polisens/åklagarens sida. Det avsåg även en begäran ang. resultat från fingeravtrycksundersökning som advokaten ej ansett sig fått full klarhet i. 2.Förhören har hållits i den misstänkte/dömde personens intresse, på begäran av dennes offentlige försvarare för att möjliggöra en ev. resningsbegäran. Jag har därvid tänkt på åklagarens objektivitetsplikt. 3.Den har ej föranlett något ställningstagande. Eftersom förundersökningen formellt ej återupptagits har det ej funnits anledning för mig att dokumentera detta. som handlagt det ifrågavarande ärendet har i ett av mig infordrat yttrande besvarat de tre i remissen ställda frågorna. Jag hänvisar till yttrandet Härutöver vill jag tillägga följande. Inledningsvis kan konstateras att det i målet var fråga om en lagakraft- En fråga om resning hade därför kunnat aktualiserats Åklagaruppgiften skulle ha ankommit på Riks- åklagaren som ensam behörig allmän åklagare. Enligt min mening borde därför ha vidarebefordrat framställningen om vissa komplet- terande utredningsåtgärder till Riksåklagaren för handläggning. handläggning i övrigt av ärendet ger anledning till följande synpunkter från min sida. Det är inte självklart att åklagaren i ett mål som avgjorts genom lagakraft- vunnen dom när det begärs skall biträda med utredningsåtgärder som syftar till att få till stånd resning. Relativt starka skäl bör enligt min mening krävas I andra fall får det ankomma på den dömde att själv driva saken. Den framställning om nya utredningsåtgärder som fick i det föreliggande fallet var enligt min mening inte så konkretiserad i fråga om vilka nya omständigheter som kunde förväntas framkomma genom de begärda åtgärderna att den motiverade ett ingripande från åklagarens sida. Jag anser därför att det beskedet borde ha lämnats att framställningen inte föranledde någon åtgärd såvitt avsåg begäran om förhör. begäran om att få ta del av ett protokoll över en fingeravtrycksundersökning borde en hänvisning ha skett till polismyndigheten där protokollet för- I dessa delar rör det sig emellertid om bedömningar som måste ge ett betydande utrymme för olika ställningstaganden från åklagarens sida. När som blev fallet funnit att han borde ombesörja att de begärda förhören kom till stånd uppkommer frågan om i vilken formell form detta kunde ske. har förklarat att han inte återupptagit för- Utrymmet för att vidta utredningsåtgärder utanför ramen för en formell förundersökning är emellertid mycket begränsat. detta när fråga är om att hålla förhör med någon. För att vittnesförhör som de här aktuella skall kunna hållas bör enligt min mening normalt en förunder- sökning ha inletts eller återupptagits. Med de regler om dokumentation som gäller bör ett beslut härom dokumenteras. Likaså bör ärendet när utrednings- åtgärderna verkställts avslutas genom ett formellt beslut som dokumenteras. En lagakraftägande dom bör inte anses utgöra hinder mot att återuppta en förundersökning för kompletterande utredningsåtgärder när detta av utredningsskäl framstår som motiverat. En förundersökning tar enligt rätte- gångsbalken sikte på en viss brottslig gärning. Att någon dömts för brottet bör inte utesluta att utredningen på förekommen anledning återupptas för att klargöra om det kan finnas skäl för resning. Sammanfattningsvis menar jag att utredningsåtgärder som företas för att ge underlag för en prövning av om skäl för en resningsansökan från åklagarens sida föreligger normalt bör verkställas i form av en återupptagen förunder- Det sagda innebär inte att jag anser att det finns skäl för kritik mot för att han handlagt saken på annat sätt. De i remissen ställda frågorna berör förfaranden som såvitt jag känner till från skilda nivåer inom åklagarväsendet har hanterats utan att man alltid formellt gör klart för sig om de kompletterande utredningsåtgärderna företas inom ramen för en återupptagen förundersökning eller i någon annan mera formlös Ett klarläggande uttalande om hur man formellt bör hantera åtgärder av här aktuellt slag skulle enligt min mening vara av värde för den fortsatta Riksåklagaren anmodades därefter att inkomma med yttrande över hur en begäran som den aktuella bör handläggas av åklagare. Riksåklagaren (biträdande riksåklagaren ) anförde i De grundläggande reglerna om förundersökning finns i 23 kap rättegångs- balken (RB) och i förundersökningskungörelsen (FUK). Förundersöknings- reglerna innehåller viktiga rättssäkerhetsgarantier. Reglerna innebär skyldigheter för den enskilde, t.ex. skyldigheten för envar att underkasta sig förhör, och rättigheter för den som förhörs. Samtliga utredningsåtgärder som vidtas i ett ärende skall därför i princip ske inom ramen för en förunder- sökning. Utrymmet att vidta åtgärder utanför denna ram är mycket be- gränsade. Det gäller särskilt när det blir fråga om att hålla förhör. Enligt min mening finns det utöver förhör med anmälaren i princip inget rättsligt stöd för att hålla förhör utanför ramen för en förundersökning. Beslut att inleda, utvidga eller avsluta en förundersökning skall dokumen- teras. Detta följer av 1a § FUK. Det skall vidare framgå vem som fattat beslutet. Vidare skall enligt 23 kap 20 § RB då en förundersökning avslutas beslut meddelas huruvida åtal skall väckas eller inte. Att en förundersökning avslutats utgör inte hinder mot att förunder- sökningen återupptas. Detta framgår bl.a. av bestämmelserna i 23 kap 23 § RB. Där stadgas att kompletterande förundersökningsåtgärder kan vidtas även sedan åtal väckts om så anses erforderligt. Vidare kan rätten, i ett på- gående mål, förelägga åklagaren att i visst hänseende komplettera förunder- sökningen. Detta följer av flera stadganden i : 45 kap 11 §, 46 kap 12 §, 51 kap 12 § sista stycket och 55 kap 15 § 2 p. Motsvarande reglering saknas i kapitel om resning. Eftersom förundersökningsbestämmelserna tar sikte på en viss brottslig gärning och inte på en viss gärningsman 23 kap 1 § RB kan inte en lagakraftvunnen dom anses utgöra hinder mot att åklagare beslutar att återuppta en förundersökning om skäl för det föreligger. Det kan vara fråga om att utreda om ytterligare gärningsmän finns eller, som i det aktuella fallet, att vidta utredningsåtgärder som syftar till att klarlägga om förutsättningar till resning finns. Mot bakgrund av bestämmelserna om domstols rätt att förelägga åklagaren att komplettera förundersökningen i ett pågående mål och med hänsyn till det utredningsansvar som åvilar såväl åklagare som domstol i brottmål, måste även kompletterande utredningsåtgärder kunna vidtas med anledning av att en fråga om resning väckts. Det kan i detta sammanhang nämnas att Riksåklagaren i resningsmål som kommunicerats av rätt ofta föranstaltar om kompletterande utredning. I några fall har i samband med handläggningen av ett resningsmål uttryckligen förelagt Riksåklagaren att vidta kompletterande åtgärder. Det 2000/01:JO1 har i dessa fall rört sig om förhör. Mot bakgrund av bestämmelsen i 1 a § FUK kan man ställa frågan om ett återupptagande av förundersökningen efter lagakraftvunnen dom skall dokumenteras eller om det är tillräckligt att detta får anses framgå genom de faktiska åtgärder som vidtas. Den allmänna dokumenteringsskyldigheten som gäller beträffande förundersökning talar för att ett formellt återupp- tagningsbeslut skall fattas. Helt klart är dock att åklagaren, sedan den kompletterande utredningen verkställts, i ett beslut skall redovisa om utredningen föranleder åklagarsidan att verka för resning eller ej. Reglerna om resning återfinns i 58 kap RB. Riksåklagaren är ensam behörig åklagare i . Detta innebär att eventuella resningsärenden mot lagakraftägande hovrättsdomar skall handläggas av Riksåklagaren. Om en dömd person i resningssyfte begär utredningsåtgärder av lokal åklagare skall denne vidarebefordra begäran till Riksåklagaren. När det gäller åklagares skyldighet i allmänhet att biträda med komplet- terande utredning i och för resning, anser jag i likhet med vad överåklagare anfört att det inte är självklart att polis och åklagare skall biträda med sådana åtgärder. Det måste krävas mycket starka skäl för att vidta utredningsåtgärder som syftar till att angripa en lagakraftägande dom. De begärda åtgärderna måste vara konkreta och kunna kopplas till de rätts- eller bevisfrågor som domstolarna bedömt. Av det sagda följer att det torde bli relativt sällan som åklagare vidtar kompletterande åtgärder på begäran av part. För det fall att åklagaren avslår en sådan begäran kan parten begära resning och, i enlighet med de allmänna reglerna om domstols möjlighet att förelägga åklagaren att komplettera förundersökningen, hemställa att domstolen förelägger åklagaren att utföra utredningsåtgärderna. I ett beslut anförde FKHIV-2 (NOXQGK följande. Sedan en dom i brottmål har vunnit laga kraft kan enligt huvudregeln frågan om den tilltalades ansvar för den åtalade gärningen inte tas upp till ny rättslig prövning (30 kap. 9 § [RB]). Omprövning av ett lagakraft- vunnet avgörande kan komma till stånd endast efter resning, återställande av försutten tid eller klagan över domvilla. Bestämmelserna om resning finns i 58 kap. RB. Sedan en dom i brottmål har vunnit laga kraft får resning beviljas till förmån för den tilltalade under vissa i 2 § angivna förutsättningar. Av 4 § första stycket framgår att resnings- frågan skall prövas av om domen har meddelats av hov- rätten. Beträffande behörigheten att söka resning gäller samma regler som i fråga om fullföljd genom allmänt rättsmedel (SOU 1938:44 s. 576). I 7 kap. 4 § tredje stycket RB föreskrivs att riksåklagaren är allmän åklagare vid . Detta innebär att ingen annan allmän åklagare än riksåklagaren är behörig att ansöka om resning avseende en hovrättsdom, oavsett om det är fråga om resning till förmån eller till men för den tilltalade. Av principen att en domstols lagakraftvunna avgörande är orubbligt följer att den förundersökning som har föregått lagföringen är definitivt avslutad. regler om komplettering av förundersökningen efter åtals väckande eller efter föreläggande av rätten i ett pågående mål är inte till- ämpliga i en sådan situation. Som framhålls i riksåklagarens yttrande saknas 2000/01:JO1 motsvarande regler i kapitel om resning. Jag har i tidigare ärenden konstaterat att utrymmet för att vidta utrednings- åtgärder utanför en förundersöknings ram är mycket begränsat (se JO 1997/98 s. 98 samt JO dnr 3251-1993 och 3956-1996). och misstänkta får exempelvis inte äga rum under ett sådant informellt utredningsförfarande, och på motsvarande sätt gäller att enskilda personer inte har någon skyldighet att medverka. Det kan mot den nu angivna bakgrunden konstateras att det som huvud- regel inte föreligger någon skyldighet och oftast inte heller någon laglig rätt för åklagare och polis att tillhandagå enskilda med utredningsåtgärder efter en lagakraftvunnen dom som innebär att den tilltalade har befunnits skyldig till brott. Den fråga som har aktualiserats i detta ärende är hur en åklagare skall agera när han från en person, som har fällts till ansvar för brott genom en lagakraftägande dom, får en framställning om biträde med utrednings- åtgärder med anledning av en planerad resningsansökan. Det finns som har nämnts inte några uttryckliga bestämmelser som reglerar denna fråga. Med hänsyn till vad som sagts i det föregående ligger det emellertid närmast till hands att betrakta en framställning från en enskild om utredningsåtgärder efter lagakraftvunnen dom som en begäran om att förundersökningen skall återupptas. Som sägs i riksåklagarens yttrande kan en lagakraftvunnen dom inte anses utgöra hinder mot att åklagaren beslutar att återuppta en förundersökning, om skäl för det föreligger. En annan sak är att det inte är självklart att polis och åklagare skall tillmötesgå en begäran av en dömd person om utrednings- Jag delar riksåklagarens uppfattning att det måste krävas mycket starka skäl för att man skall vidta utredningsåtgärder som syftar till att angripa en lagakraftägande dom. Resningsärenden mot lagakraftvunna hovrättsdomar handläggs av riks- Om en enskild person, som har fällts till ansvar för brott genom en sådan dom, i resningssyfte begär utredningsåtgärder hos en lokal åklagare skall därför framställningen vidarebefordras till riksåklagaren. kommer sedan på riksåklagaren att, med utgångspunkt i den för åklagarna gällande objektivitetsprincipen, ta ställning till om framställningen skall föranleda att förundersökningen återupptas och, om så befinns vara fallet, vilka utredningsåtgärder som skall vidtas. gäller att ett beslut att inleda en förundersökning eller att utvidga en förundersökning skall dokumenteras i akten (1 a § förundersökningskungörelsen [1947:948]). Jag delar riksåklagarens upp- fattning att detsamma bör gälla när en förundersökning återupptas. med riksåklagaren anser jag vidare att åklagaren, sedan de kompletterande utredningsåtgärderna har vidtagits, i ett beslut redovisar sin bedömning i frågan om utredningsresultatet föranleder åklagarsidan att verka för resning I det här aktuella fallet hade en enskild person, som övervägde att göra en framställning om resning avseende en hovrättsdom, hos en lokal åklagare begärt dels att få ta del av resultatet av en undersökning som hade genom- förts under den tidigare förundersökningen, dels att åklagaren skulle för- anstalta om ytterligare utredningsåtgärder i form av förhör. Av vad som har sagts framgår att inte var behörig att föranstalta om utredningsåtgärder i det aktuella fallet. Han borde därför i denna del inte ha vidtagit någon annan åtgärd än att sända begäran om ut- redningsåtgärder till riksåklagaren. Den skrivelse i vilken framställningarna gjordes gavs in till polismyndig- heten, som därefter vidarebefordrade den till åklagarmyndigheten för Att kom att besvara framställningen genom att sända över en kopia av protokollet från fingeravtrycksundersökningen ger inte anledning till något uttalande från min sida. Kritik mot en polismyndighet för vissa ingripanden i samband med en allmän sammankomst (Dnr 4439-1997) I ett beslut anförde FKHIV-2 (NOXQGK bl.a. följande. I en anmälan till JO riktade L.N. och gjorde bl.a. gällande att polisen inte hade tillåtit en politisk organisation, (), att demonstrera på det ställe där organisationen hade fått tillstånd att demonstrera. *UDQVNQLQJ DY KDQGOLQJDU Inledningsvis granskades handlingar i i Sammanfattningsvis framkom följande. NSF inkom till polismyndigheten med en ansökan om tillstånd att få genomföra en gående manifestation under parollen NSF: i går, , , för alltid! på vissa angivna gator och på med samling på , avmarsch , tal vid cirka och avmarsch tillbaka till . beslutade polismyndigheten att bevilja NSF tillstånd till allmän sammankomst till 12.30 med följande villkor jämlikt 2 kap. 16 § ordningslagen (1993:1617). polismyndigheten om möjligt skall kunna upprätthålla ordning och säkerhet vid sammankomsten och i dess omedelbara omgivning, skall denna avhållas på parkeringsplatsen norr om i anslutning till korsningen /i . Samling skall också ske på denna plats där även den allmänna sammankomsten skall avslutas. beslutet anfördes vidare följande: Detta beslut, vilket gäller , innebär att ni inte beviljas tillstånd till samling på , marsch till torget, tal vid och därefter avmarsch tillbaka till . Enligt en anteckning i ärendet greps eller anhölls NSF-ledaren . /01:JO1 olaga hot , varvid man i samband med avvisiteringen påträffade en skiss. Av anteckningen framgår att polisen tolkade skissen på det sättet att NSF-anhängarna hade för avsikt att kringgå polismyndighetens beslut beträffande den allmänna sammankomsten bl.a. i fråga om marschväg. utfärdade polismyndigheten genom biträdande länspolismästaren en order avseende polisens insatser med anledning av NSF-demonstrationen. Av denna framgick bl.a. att motaktioner kunde befaras samt att syftet var att sammankomsten skulle kunna genom- föras på det sätt och på den plats som tillståndet avsåg. I anteckningar förda av poliskommissarien (kommenderings- chef) i samband med NSF-demonstrationen anges bl.a. följande.