frsrdg · GO04JO1 · 2001-01-01 00:00:00 — anledning anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. bestämmelse jämförd med 1 kap. 6 § (BrB) följer att för- undersökning inte skall inledas om brott har begåtts av någon som vid gärningstillfället inte hade fyllt . Av 23 kap. 3 § RB framgår att en förundersökning inleds av polis- myndigheten eller åklagaren. Inledandet av en förundersökning skall dokumenteras genom ett formellt beslut (1 a § första stycket förunder- sökningskungörelsen [1947:948] [FUK]). Vid förundersökning skall föras protokoll över vad som därvid förekommit av betydelse för utredningen (23 kap. 21 § första stycket RB). utsaga av en misstänkt eller annan har upptecknats skall, innan förhöret av- slutas, utsagan uppläsas eller tillfälle på annat sätt lämnas att granska upp- teckningen samt den hörde tillfrågas om han har något att erinra mot inne- hållet (23 kap. 21 § andra stycket RB i dess lydelse före ). I de fall där det på grund av gärningsmannens ålder inte skall inledas en förundersökning kan en utredning om brottet ändå verkställas enligt bestäm- melserna i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser för unga lagöver- trädare (LUL). Enligt 31 § LUL får, om någon kan misstänkas för att ha begått ett brott, en utredning rörande brottet inledas 1.om en utredning kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av social- tjänstens insatser med avseende på den unge, 2.om det behövs för att klarlägga att någon som har fyllt har deltagit i brottet, 3.om det behövs för att efterforska gods som har åtkommits genom brottet, eller 4.om det annars är av särskild vikt att en utredning äger rum. Har barnet inte fyllt får en utredning inledas endast om det finns 2000/01:JO1 synnerliga skäl. Barnets vårdnadshavare och socialnämnden skall underrättas om att en utredning har inletts. Underrättelse till vårdnadshavaren får dock underlåtas, om det finns särskilda skäl mot en underrättelse. I förarbetena (prop. 1983/84:187 s. 17) till första punkten i denna bestämmelse anförde departementschefen bl.a. följande. De brott som i första hand bör föranleda utredning är enligt min mening överlagda brott mot person eller egendom och brott som vittnar om en hög grad av hänsynslöshet eller grov tanklöshet i fråga om andra människors liv, hälsa eller egendom liksom över huvud taget brott som med hänsyn till sin karaktär gör det sannolikt att behov av hjälpinsatser föreligger. Narkotika- brottslighet och brott som har samband med sådan brottslighet tillhör givet- vis mycket ofta den kategorin. Genomgående bör man hålla i minnet att det i första hand är omsorgen om barnets bästa som bör beaktas vid ställnings- tagandet. Att märka är också att brottets svårhetsgrad bara är en av de om- ständigheter som socialnämnden har att beakta vid den helhetsbedömning av barnets situation som ligger till grund för nämndens överväganden angående eventuella hjälpinsatser. Såvitt avser övriga punkter (före , 13 § LUL) anslöt sig departementschefen till BRÅ:s arbetsgrupps förslag, som i den delen i huvudsak överensstämde med tidigare 15 § första stycket förundersöknings- kungörelsen (1947:948). Arbetsgruppen uttalade i fråga om dessa rekvisit bl.a. (BRÅ PM 1982:3 De unga lagöverträdarna, s. 117121) att de hänför sig till andra intressen än att barnet och dess fostran och utveckling skall främjas. Såvitt gällde förutsättningen att uppgifter av barnet annars är av särskild vikt nämndes situationer där intresset av utredning bedömts som så viktigt att det bör få ta över önskemålet att barn inte skall behöva höras i en polisutredning. Som exempel på sådana situationer angavs i förarbetena till förundersökningskungörelsen (KonseljPM 1947 s. 80 f.) fall där en minderårig hade bragt någon om livet eller vållat brandskada. Det kunde då enligt vad som sägs i promemorian vara av stor vikt att erhålla närmare kännedom om hur gärningen utförts för att kunna fastställa dödsorsaken eller brandens uppkomst och vidare förlopp. Som exempel på värdet av en sådan utredning har nämnts att denna kan vara avgörande för bedömningen av vissa försäkringsfrågor (se JO 1975/76 s. 82). När det gäller tolvårsgränsen uttalades i specialmotiveringen (a.prop. s. 33 f.) följande. 12-årsgränsen innefattar en avvägning mellan utredningsintresset och hän- synen till barnet. Det är dessutom uppenbart att barnet måste ha uppnått en viss mognad för att en utredning över huvud taget skall framstå som meningsfull. Ju yngre barnet är, desto starkare skäl talar för att social- nämnden ombesörjer den utredning som kan behövas rörande barnet. Detta gäller framför allt om utredningen inte motiveras av något annat skäl än att den kan ha betydelse för socialnämnden. I 32 § LUL föreskrivs att bestämmelserna om förundersökning i 23 kap. 3 §, 4 §, 612 §§, 13 § första stycket och andra stycket första och andra meningarna, 14 §, 17 §, 18 § andra stycket, 19 §, 21 § och 24 § RB i tillämpliga delar skall gälla beträffande sådan utredning som avses i 31 § 2000/01:JO1 LUL. Under en sådan utredning skall, om hinder inte möter, företrädare för närvara vid förhör med barnet (33 § första stycket LUL). Enligt 23 kap.10 § fjärde stycket RB bör vårdnadshavaren närvara vid förhör med den som är , om det kan ske utan men för utredningen. Av de två polisanmälningarna framgår bl.a. att en elev påstods ha blivit utsatt Sex elever, födda åren 19851987, angavs som skäligen misstänkta för bl.a. misshandel och ofredande. gärningar hade begåtts i skolans lokaler. Endast en av de misstänkta hade Det framgår inte av handlingarna i ärendena K 502780-97 och K 502790- 97 vilket slags beslut fattade. Enligt remissvaret rör det sig emellertid om en utredning enligt 31 § första stycket 4 LUL, dvs. redning som av något annat skäl än som anges i punkterna 13 har ansetts vara av särskild vikt. Det kan också konstateras att det inte finns någonting i utredningen som tyder på att det har förelegat ett utredningsintresse av sådant slag som åsyftas i de tre första punkterna. Någon författningsenlig skyldighet att dokumentera ett beslut om utredning enligt 31 § LUL finns inte. En lämplig ordning är emellertid att sådana beslut dokumenteras på samma sätt som beslut om inledande av en Utredningsledaren bör när han dokumenterar inledandet av en LUL-utredning också ange på vilken av de fyra punkterna i 31 § första stycket LUL som beslutet grundas. Det kan självfallet aldrig accepteras att skolelever oavsett ålder misshandlar och trakasserar skolkamrater på det sätt som beskrivs i polis- När sådant förekommer måste åtgärder vidtas. här är fråga om barn som tillhör de yngre elevgrupperna är detta emellertid i första hand en uppgift för skolan och . Såvitt framgår av remissyttrandet var skälet till att polismyndigheten inledde en LUL-utredning att den utsattes för starka påtryckningar från skolan och föräldrar och att också lokalpressen hade engagerat sig i saken. De argument som framfördes från skolans och föräldrarnas sida var enligt yttrandet att flera barn mådde dåligt och att situationen i skolan var ohållbar. Av den redovisning för innebörden av regleringen i 31 § LUL som har lämnats i det föregående kan man emellertid dra den slutsatsen att det aldrig har föresvävat lagstiftaren att polisen skulle få hålla förhör med barn under ålder i syfte att biträda i skolans elevvård och inre ordnings- Vidare kan det såväl av lagtexten som av förarbetena utläsas att det krävs mycket starka skäl för att polisen med stöd av 31 § LUL över huvud taget skall få vidta utredningsåtgärder avseende barn . Det kan således konstateras att det inte fanns något rättsligt stöd för att verkställa en utredning enligt 31 § LUL i den aktuella situationen. utredningen framgår inte om det funnits anledning för polismyndigheten att, i stället för att inleda en utredning, med stöd av 3 § polislagen (1984:387) 2000/01:JO1 underrätta om de förhållanden som påtalades i polisanmäl- Det finns anledning att härutöver säga något också om hur utredningen genomfördes. har i ett missiv till JO uppgett att sociala myndigheter informerades men han har inte närmare angivit vad de informerades om. Jag utgår från att han har uppfyllt sina åligganden enligt bestämmelsen i 31 § sista stycket LUL, dvs. underrättat om att en utredning hade inletts. Däremot saknas uppgift om att han skulle ha underrättat de misstänktas vårdnads- havare om detta förhållande. Några särskilda skäl att underlåta en sådan åtgärd har inte kommit fram. Underrättelse synes i stället ha skett genom kallelserna till förhören med barnen. Som har nämnts i det föregående kallades barnen till förhören genom att polismyndigheten faxade över en skrift angående förhör/samtal med barnen till skolan. Denna skrift kopierades sedan av skolpersonal och delades ut till barnen. Ett sådant förfarande kan emellertid inte befria polis- myndigheten från dess skyldighet att dels underrätta vårdnadshavarna om att en LUL-utredning inletts, dels bereda dem tillfälle enligt 23 kap. 10 § fjärde stycket RB att närvara under förhöret. En sådan underrättelse respektive kallelse skall tillställas vårdnadshavarna personligen. Jag finner det högst anmärkningsvärt att polismyndigheten lade över ansvaret att underrätta vårdnadshavarna på skolan och i sista hand på barnen själva. Detta medförde att vissa föräldrar inte underrättades om utredningen och därmed inte heller fick tillfälle att närvara vid förhören. var enligt polismyndigheten informerad om att förhören skulle hållas men valde att inte närvara. I denna del saknar jag anledning att uttala mig. Allmänt gäller att förhör med barn planeras noggrant och att förhören hålls på ett sådant sätt att uppmärksamhet undviks. Förhör bör om möjligt inte hållas i skolan (FAP 403-1 p. Jag kan se de praktiska fördelarna för polismyndigheten med att höra barnen i skolan. Det hade emellertid enligt min uppfattning varit betydligt mera skonsamt för barnen att hålla förhören i en mer neutral miljö. Ett sådant förfarande hade vidare gett bättre garantier för ett bra utredningsresultat. Polisens handläggning av en begäran om handräckning enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård samt uttalanden om polisens möjligheter att överlämna uppdrag till Kriminalvårdens Transporttjänst (Dnr 1872-1998) I en anmälan till JO (dnr 1338-1998) riktade L.L. kritik mot olika instanser beträffande vården av hans son A.L., född , som har en psykisk utvecklingsstörning och flera neuropsykiatriska diagnoser. kritiserade 2000/01:JO1 bl.a. en läkare vid och ungdomspsykiatriska kliniken i för att denne begärt polishandräckning för att transportera A.L. från i , där A.L. hade tagits in för vård, till kliniken i . Med anledning av innehållet i de handlingar som inhämtades i ärende dnr 1338-1998 beslutade FKHIV-2 (NOXQGK att i ett initiativärende ta upp i län agerande till utredning. L.L:s anmälan utreddes av JO som meddelade beslut i ärendet . Från i län infordrades och granskades begäran om handräckning, transportbeställning och protokoll i ärende . anmodades att inkomma med upplysningar och yttrande om dels de överväganden som gjordes i samband med att begäran om handräckning (transport av A.L. från sjukhuset i till sjukhuset i ) bifölls, dels grunden för att uppdraget att transportera A.L. till överlämnades till Kriminalvårdens Transporttjänst. (läns- polismästaren ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats redogörelser från polisinspektörerna samt från polissekreteraren . I ett beslut anförde FKHIV-2 (NOXQGK följande. %HVOXWHW DWW ELIDOOD EHJlUDQ RP KDQGUlFNQLQJ I 47 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) finns bestäm- melser om skyldighet för polismyndigheten att lämna biträde i olika situa- tioner. Enligt andra stycket 4 skall polismyndigheten lämna biträde på begäran av chefsöverläkaren för att återföra en patient som har lämnat vård- inrättningen utan tillstånd eller för att återföra en patient till vårdinrättningen om denne inte har återvänt dit sedan tiden för tillstånd att vistas utanför inrättningens område har gått ut eller tillståndet har återkallats. Genom utredningen i ärendet har bl.a. följande framkommit. Begäran om handräckning jämlikt 47 § andra stycket 4 LPT kom in till i län . Handräckningen avsåg återförande av A.L. från hans hem till Barn- och ungdomspsykiatriska kliniken i . Som grund för framställningen angavs att patienten inte hade återvänt till vårdinrättningen sedan tiden för tillstånd att vistas utanför inrättningens område hade gått ut eller tillstånd återkallats. Vakthavande befälet kontaktade med anledning av begäran beredskaps- havande polischefen som beslutade att transporten skulle ske genom Kriminalvårdens Transporttjänst. Vakthavande befälet , som påbörjade sin tjänstgöring , beslutade sedan att bifalla handräckningsbegäran. har uppgett att det i samband med att han undersökte hur transporten skulle ordnas kom fram att A.L:s far skulle köra A.L. till avd. 60 på i , vuxen- 2000/01:JO1 , och att A.L. skulle vara där i avvaktan på vidare När transporten beställdes hos upplystes om att någon transportresurs inte fanns tillgänglig förrän på Jag har inte någon anledning att ifrågasätta polismyndighetens beslut att bifalla den begäran om handräckning som avsåg återförande av A.L. hans hem till kliniken i . I förarbetena har visserligen i fråga om tillämp- ningen av handräckningsinstitutet anförts att det är önskvärt att man så långt som möjligt använder sig av personal inom den psykiatriska vården eller för att övertyga patienten om att han frivilligt skall följa med till vårdinrättningen (prop. 1990/91:58 s. 287). Om den sökande myndig- heten har befogenhet att begära hjälp av polisen och polisen också har befogenhet att utföra den begärda åtgärden är polismyndigheten emellertid i princip skyldig att lämna handräckning. Det bör inte ankomma på en polismyndighet att pröva om en annan myndighet har behov av polis- handräckning eller inte (se prop. 1996/97:175 s. 75). således inte pröva lämpligheten av en framställan om handräckning utan har endast att kontrollera att framställningen avser ett sådant förfarande som den är skyldig att biträda med samt att den som har begärt handräckningen är behörig att göra det. har däremot inte någon skyldighet att ombesörja transporter mellan olika sjukvårdsinrättningar av patienter som är intagna för tvångsvård (se SOU 1998:32 s. 214). Enligt 6 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) svarar för att det inom finns en fungerande organisation för att till och från sjukhus eller läkare transportera personer vilkas tillstånd kräver att transporten utförs med transportmedel som är särskilt inrättade för ändamålet. Denna skyldighet omfattar även transporter av patienter som är intagna med stöd av LPT. Av utredningen framgår att A.L. bereddes vård på vuxenpsykiatriska kliniken i från till då transporten till kliniken i ägde rum. handräckningen kom till stånd var A.L. således redan intagen för sjukhus- vård, låt vara vid en annan sjukvårdsinrättning än den till vilken transporten JO har i sitt beslut i ärendet behandlat frågan vilket stöd som bestämmelsen i 47 § LPT ger för att tillämpa handräckningsinstitutet när det, som i förevarande fall, är fråga om transport av en patient från en vårdinrättning till en annan. I beslutet sägs i denna del att vad som talar för att en tillämpning av handräckningsinstitutet inte är uteslutet i en situation som den aktuella är att patienten ännu inte var återförd till den institution där vården avsetts bedrivas, dvs. kliniken i , och att intagningen vid kliniken i därför får ses som en tillfällig åtgärd. slutningsvis att rättsläget i frågan synes något oklart men att det mesta talar för att det i detta fall inte förelegat några formella hinder mot att låta hand- Det framgår inte klart av utredningen i vilket skede polismyndigheten fick kännedom om att A.L. skulle beredas vård på kliniken i . har uppgett att han fick veta detta efter det att han bifallit begäran 2000/01:JO1 om handräckning. Det hade enligt min mening varit naturligt att polis- myndigheten i detta läge hade tagit kontakt med den begärande läkaren för att få veta om denne avsåg att återkalla sin begäran. Med hänsyn till vad som sagts om rättsläget i frågan samt till att det inte ankommer på polis- myndigheten att pröva det lämpliga i en begäran om handräckning anser jag mig emellertid inte ha grund för att kritisera myndigheten med anledning av att någon sådan kontakt inte togs. gYHUOlPQDQGHW DY XSSGUDJHW WLOO .ULPLQDOYnUGHQV 7UDQVSRUWWMlQVW Kriminalvårdens Transporttjänst skall under planera och utföra utrikestransporter och längre inrikestransporter (9 d § för- ordningen [1990:1018] med instruktion för ). bestämmelser om Transporttjänstens verksamhet finns i Kriminal- vårdsverkets föreskrifter och allmänna råd om transportverksamhet m.m. (KVVFS 1995:1; ändrade genom KVVFS 1998:2). I avsnitt 2.1.1 (2 §) om Kriminalvårdens Transporttjänst föreskrivs bl.a. att Transporttjänsten skall på uppdrag planera och utföra inrikes transporter som ankommer på kriminalvården när en polismyndighet har beslutat om handräckning. avsnitt 2.1.3 (13 §) föreskrivs att uppehåll med transporterade som om- händertagits bl.a. enligt LPT endast får göras i häkten och polisarrester. Enligt 2 kap. 8 § regeringsformen (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövande. Av 2 kap. 12 § RF framgår att en begränsning av detta skydd får göras endast genom lag. Ett beslut att någon skall bli föremål för psykiatrisk tvångsvård innebär att denne med stöd av lag blir föremål för ett sådant frihetsberövande som åsyftas i 2 kap. 8 § RF. ligger i sakens natur att den personal som är ansvarig för vården måste ha rätt att utöva tvång och i vissa fall våld för att hindra den intagne från att avvika. Stödet för att utöva sådant tvång finns i LPT, och stödet för att i vissa fall tillgripa våld finns i regeln om s.k. laga befogenhet i 24 kap. 2 § (se m.fl., , s. 24:23). Bestämmelsen i 47 § andra stycket LPT reglerar polismyndighetens skyldighet att i vissa fall lämna biträde. Genom denna bestämmelse ges polisen samma möjligheter som vårdpersonalen att utöva tvång mot den Också i dessa fall grundas befogenhet att utöva våld på bestäm- melsen i 24 kap. 2 § . I fråga om polismäns rätt att använda våld finns vidare regler i 10 § polislagen (1984:387). Av vad som har sagts i det föregående om innebörden av regleringen i 2 kap. 8 och 12 §§ RF följer att en förutsättning för att en befattningshavare inom kriminalvården skall ha samma befogenheter som en polisman att använda tvång och våld mot någon som är föremål för polishandräckning enligt LPT är att också hans befogenheter i detta hänseende följer av lag. Bestämmelsen i 47 § andra stycket LPT öppnar emellertid enligt sin ordalydelse inte möjlighet för någon annan myndighet än polismyndigheten att lämna det biträde som anges där. Det finns inte heller någon annanstans lagregler som uttryckligen ger kriminalvården sådana befogenheter som åsyftas i denna bestämmelse. Befogenheter av nu angivet slag för befattningshavare vid Kriminal- 2000/01:JO1 vårdens Transporttjänst synes emellertid ha betraktats som under- förstådda i de olika reglerna om polishandräckning. Det är uppenbarligen ett sådant synsätt som ligger till grund för de nämnda av Kriminal- vårdsstyrelsen beslutade föreskrifterna. Jag kan i detta hänseende vidare hänvisa till JO 1988/89 s. 194, där JO inte ifrågasatte den rättsliga grunden för polisens åtgärd att överlämna ett handräckningsuppdrag enligt lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall till JO ifrågasatte däremot om transport av sjuka människor över huvud taget hörde hemma inom den rådande ordningen med transporter genom kriminalvårdens transportorganisation. Synsättet, att rätt att överlämna ett handräckningsuppdrag till Kriminal- vårdens Transporttjänst underförstått kan följa av en bestämmelse om rätt för en myndighet utanför att använda tvång mot en enskild, avspeglas också i förarbetena till bestämmelserna i 6 kap. 17 § utlännings- lagen (1989:529) om rätt att begära biträde av polis- myndigheten bl.a. med att transportera en utlänning som hålls i förvar. uttalas där (prop. 1996/97:147 s. 40) bl.a. följande: I första hand bör anlita kriminalvårdens transporttjänst eller använda egen personal för att transportera en utlänning som hålls i förvar. Det kan dock i vissa fall vara befogat att polismyndigheten lämnar biträde vid en transport. Det finns mot denna bakgrund inte någon anledning att rikta kritik mot i län med anledning av att den överlämnade verkställigheten av handräckningsbeslutet till Kriminalvårdens Transport- Det kan däremot ifrågasättas om det här redovisade synsättet står i god överensstämmelse med legalitetsprincipen. Denna innebär bl.a. att befogen- het för en viss myndighet att ingripa i en enskilds personliga förhållanden klart skall framgå av lag eller annan författning enligt vad som närmare föreskrivs i 8 kap. RF (se bl.a. 3 §). När ett sådant ingrepp, som i detta fall, innebär en begränsning av någon av de i 2 kap. RF fastlagda fri- och rättigheterna, måste det som tidigare nämnts göras genom lag. Jag vill i detta sammanhang vidare erinra om Högsta domstolens uttalande i NJA 1996 s. 577, att den omständigheten att en lagregel innebär ett undantag från en grundlagsskyddad rättighet ger en särskild anledning till restriktivitet vid tolkningen av bestämmelsen. Ett ingrepp i en sådan rättighet kan således aldrig grundas på en analogisk eller extensiv tolkning av en lagregel. Det kan enligt min mening inte uteslutas att en domstol skulle komma att finna att befogenhet för kriminalvårdspersonal att utöva tvång och våld i en handräckningssituation av det slag som avses i 47 § andra stycket LPT saknar det stöd i lag som krävs enligt reglerna i 2 kap. 12 § RF. Jag anser av nu anförda skäl att, i klarläggande syfte, frågan om rätt för en polismyndighet att till Kriminalvårdens Transporttjänst överlämna verk- ställigheten av ett handräckningsbeslut avseende transport av en frihets- berövad person bör bli föremål för särskild reglering i lag. En sådan lagreglering kan utformas på olika sätt. Den i lagtekniskt hän- seende enklaste lösningen är att man i polislagen tar in en bestämmelse som upplyser om att det i annan lag finns särskilda regler om skyldighet för polisen att biträda med handräckning och som i anslutning därtill föreskriver 2000/01:JO1 att polismyndigheten, när det är fråga om transport av en frihetsberövad person, får överlämna verkställigheten av ett handräckningsbeslut till kriminalvården. En annan lagteknisk metod är att man i varje särskild handräcknings- bestämmelse tar in en föreskrift om rätt för polismyndigheten att överlämna verkställigheten till kriminalvården. Denna metod har den förtjänsten att får möjlighet att på varje särskilt område ta ställning till om en sådan överlämnandemöjlighet skall finnas eller ej. Som har nämnts var JO i beslutet /99 s. 194 mycket kritisk mot en ordning som innebär att sjuka personer över huvud taget transporteras av kriminalvården, och JO har intagit samma ståndpunkt i sitt remissyttrande över (Fu 1991:10) Kriminalvårdens transport- verksamhet. Om man väljer en lösning av det senast nämnda slaget faller det sig naturligt att i fråga om varje särskilt regelkomplex också ta ställning till om det skall vara möjligt att under ett uppehåll i transporten ta den person som är föremål för handräckningen i förvar i polisarrest eller hos en kriminalvårds- myndighet (jfr prop. 1996/97:175 s. 34 f.). Jag avser av nu anförda skäl att hos regeringen med stöd av 4 § lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän väcka frågan om en lagändring av här angiven innebörd. Jag överlämnar vidare en kopia av detta beslut till justitieutskottet. Jag har i ärendet samrått med JO , som har tillsyn över kriminalvården. Åklagares handläggning av en förundersökning om misshandel där målsäganden pekat ut en polisman som gärningsman (Dnr 2198-1998)