frsrdg · GO04JO1 · 2001-01-01 00:00:00 — brottsutredning regelmässigt när förutsättningarna enligt regelverket är Snatteri är ett sådant brott där det förenklade förfarandet ofta När föreläggande av ordningsbot utfärdas sker normalt endast kortfattade anteckningar på ordningsbotsblanketten. I andra fall där förenklad utredning används, redovisas ärendet till åklagaren enbart i form av en polisrapport eller en brottsanmälan ur RAR-systemet (Rationell Anmälans En annan form av förenklat förfarande i utredningshänseende är för- farandet enligt 23 kap. 21 § tredje stycket RB. att alltjämt gäller men att kravet på sättet för dokumentation i ett förundersökningsprotokoll ersätts av kortfattade anteck- Förenklad utredning av snatteri Snatteri är ett brott där ett förenklat förfarande enligt 23 kap. 21 eller 22 §§ RB ofta kan användas. Om man av något skäl inte kan tillämpa förenklad utredning och förundersökning har inletts skall den som är skäligen misstänkt för brott när han underrättas om misstanken även underrättas om rätten att redan under förundersökningen anlita biträde av försvarare (12 § förundersökningskun- Någon formell misstankedelgivning enligt 23 kap. 18 § RB behöver inte ske vid förenklad utredning enligt 23 kap. 22 § RB. misstänktes rätt att biträdas av försvarare enligt 21 kap. 3 § första stycket RB torde då inte vara tillämplig. Vid användande av förenklad utredning enligt 23 kap. 22 § RB är inte för- farandereglerna i 23 kap. RB tillämpliga och således heller inte 23 kap. 8 § RB angående skyldighet att medfölja till förhör. Det kan vidare noteras att endast en polisman har rätt att tillämpa det senast angivna lagrummet. betyder att en butikskontrollants åtgärd att erbjuda en person ett besök på kontoret inte kan ses som någon uppmaning att medfölja till förhör. med ett sådant frivilligt besök är för övrigt att undvika onödig exponering av Sker ett envarsgripande enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB eller vidtas någon polisiär tvångsåtgärd innebär det att en förundersökning ska anses Vid envarsgripande ska polis tillkallas liksom t.ex. när den misstänkte är okänd och vägrar uppge namn och hemvist. Det kan då bli fråga om ett gripande enligt 24 kap. 7 § första stycket RB. När det gäller lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) och dess tillämplighet på ett förenklat förfarande enligt 23 kap. 21 eller 22 §§ RB gör polismyndigheten följande tolkning av När 23 kap. 21 § RB tillämpas är det utan tvekan så att bestämmelserna om förundersökning i RB och LUL gäller fullt ut. sökningen innebär ju endast att en förenkling av dokumentationen kan ske. När det gäller 23 kap. 22 § RB är däremot regelverket i vissa avseenden inte helt klart. Det finns inte något förbud i eller LUL att tillämpa förenklad utredning beträffande unga lagöverträdare. I LUL finns särskilda bestämmelser om handläggningen hos bl.a. polisen av ärenden om brott där den misstänkte inte har fyllt tjugoett år. I övrigt gäller och andra bestämmelser. Frågan är om särreglerna beträffande förundersökning och åtalsprövning m.m. i LUL också gäller vid förenklad utredning enligt 23 kap. 22 § RB. LUL under rubriken och åtalsprövning m.m. anges i vissa paragrafer uttryckligen förundersökning. Detta torde medföra att dessa paragrafer i vart fall inte kan anses tillämpliga vid förenklad utredning. vad gäller då beträffande 57 §§ LUL som också finns intagna under rubriken och åtalsprövning m.m. men där det inte uttryckligen står förundersökning i respektive paragraf? Till en början kan man konstatera att 57 §§ LUL synes språkligt uppbyggda på samma sätt som 23 kap. RB d.v.s. ordet förundersökning finns inte angett i förhörsparagraferna. Reglerna i LUL måste vidare ses som ett komplement till motsvarande generella reglering om förundersökning i RB. De regler om förhör som finns i 23 kap. RB gäller generellt vid förundersökning och särreglerna om förhör i 57 §§ i LUL kompletterar således just dessa förhörsregler i RB. Om lagstiftaren avsett att unga 2000/01:JO1 lagöverträdare inte fullt ut skulle kunna innefattas under förenklad utredning borde detta ha uttryckts antingen direkt i 23 kap. 22 § RB eller i LUL med en koppling till 23 kap. 22 § RB. Det kan vidare noteras att utvidgningen av tillämpningsområdet i 23 kap. 22 § RB genomfördes nästan med förändringarna i 57 §§ i LUL. Det synes inte helt logiskt att genomföra en utökad förenkling som man med tillämpning av det förenklade förfarandet skulle ställa utökade krav på föräldramedverkan enligt 5 § LUL till att gälla även t.ex. trafikbrott. Tillämpas förenklad utredning vid en trafikförseelse eller ett snatteri så bör följaktligen reglerna i 57 §§ LUL inte anses tillämpliga. Detta förhållande torde emellertid knappast utesluta att man inom t.ex. närpolisverksamheten i efterhand kontaktar en ung person och håller ett frivilligt möte där även föräldrar och kan medverka. Detta förhållningssätt kan snarare ses som en naturlig del av närpolisverksamheten. Har ett gripande skett av en ung lagöverträdare ska 14 § LUL och 34 § LUL tillämpas. Ett gripande innebär ju, som tidigare nämnts, att en förundersökning ska anses inledd. Snattefonen innebär att det möjliggörs en omedelbar telefonkontakt mellan polisen och den misstänkte snattaren. Metoden innebär att ärendet ofta kan färdigställas direkt utan att polis behöver åka till platsen eller att någon behöver kontaktas i efterhand, s.k. omtagning av ärendet. Stor hänsyn tas till den misstänkte som slipper vänta på polis eller kontaktas igen i samma ärende. Konferenstelefon är ett praktiskt sätt att kommunicera på och används även vid t.ex. vissa förhör i domstol. Även om föräldramedverkan inte anses vara något krav vid förenklad utredning enligt 23 kap. 22 § RB kan individualpreventiva effekter vinnas genom medverkan per telefon och bör därmed eftersträvas utan att hänsynsprincipen eftersätts. Vid Polisområde Nordvästra används förenklad utredning enligt 23 kap. 22 § RB när förutsättningarna enligt regelverket är uppfyllda. Anledningen är att man vill få till stånd en effektivare verksamhet. Metoden har också medfört att resurser har frigjorts för utredning av mer kvalificerade brott. Systemet med förenklad utredning och snattefonen har inte visat sig vara förenat med några olägenheter. Tvärtom är det en lösning som befrämjar snabbheten i förfarandet. Om 23 kap. 22 § RB inte kan användas kan som regel förenklad förundersökning enligt 23 kap. 21 § RB tillämpas. Om 23 kap. 21 § tillämpas gäller bestämmelserna om förundersökning i RB och LUL fullt ut. Då skall socialnämnden genast underrättas enligt 6 § LUL och beredas möjlighet att medverka enligt 7 § LUL i varje enskilt fall oavsett social- tjänstens uttalande om att man normalt inte kan medverka . Handläggningsrutinen måste därför ändras för att uppfylla kraven i 7 § LUL. För det fall, i motsats till polismyndighetens tolkning, LUL ska anses tillämplig även för förenklad utredning enligt 23 kap. 22 § RB måste handläggningsrutinen för dessa ärenden också ändras för att uppfylla kraven Vid Polisområde Nordvästra , i , utreddes tidigare snatteribrott i huvudsak enligt följande ordning. När en butikskontrollant ertappade en person, som misstänktes för snatteri, bad kontrollanten den misstänkte, om denne erkände brottet, att följa med till butikens kontor. Om den misstänkte t.ex. bråkade, sprang från platsen med stöldgodset, vägrade uppge namn eller lämnade oriktiga uppgifter om namnet samt vid organiserade snatterier tillkallades polis. På kontoret fick den misstänkte lämna ifrån sig tillgripna varor, identifiera sig och butikskontrollanten skrev en anmälan om brottet. När detta var klart lämnade den misstänkte kontoret och anmälan skickades till polismyndigheten. När butikskontrollantens anmälan kom in till polismyndigheten regi- strerades den i RAR (Rationell Anmälans Rutin) och därefter lämnades ärendet till stöldroteln för utredning. Utredaren vid stöldroteln genomförde i de flesta fallen förhören per telefon. Före förhöret kontrollerades den miss- tänktes identitet med hjälp av de dataregister som är tillgängliga för polisen. Om identiteten var oklar, genomfördes inget förhör per telefon. För att förenkla och effektivisera utredningar av snatteribrott har vid Polisområde Nordvästra vid i numera införts en särskild metod enligt följande. Om den misstänkte personen erkänner snatteriet, ombeds denne av butiks- kontrollanten att frivilligt följa med till butikens kontor. Butikskontrollanten frågar den misstänkte om denne är villig att förhöras av polisen per telefon. Vid ett jakande svar skall butikskontrollanten ringa polisen på ett särskilt telefonnummer, den s.k. snattefonen. Före telefonförhöret uppger butikskontrollanten för utredaren hos Polisen att den misstänkte personen är villig att förhöras per telefon. Vidare uppger butikskontrollanten omständig- heterna vid brottet och den misstänktes namn. Innan förhöret påbörjas, kontrollerar utredaren hos polismyndigheten den misstänktes namn i de dataregister som Polisen har tillgång till. Därefter genomförs ett förhör. Om den misstänkte inte vill förhöras per telefon, genomförs inte något sådant förhör. Inte heller genomförs något telefonförhör, om identiteten är oklar. bedömning av de frågor som ställs i remissen vill till en början framhålla vikten av att polisens brottsutredande verksamhet, med bibehållna krav på rättssäkerhet, effektiviseras i så stor utsträckning som möjligt. Det är angeläget att ta till vara på bl.a. möjligheterna att använda förenklade utredningsmetoder i form av förundersökningsanteckningar eller utredning utan förundersökning. Genom att använda förenklade metoder kan nämligen resurser frigöras för mer komplicerade brottsutredningar. Brottsutredningar avseende snatterier torde typiskt sett lämpa sig väl för förenklade metoder. Det utesluter naturligtvis inte att också snatteriärenden kan vara komplicerade och fordra andra arbetsmetoder. Styrelsen anser att förfarandet med snattefonen är ett bra exempel på ett rationellt arbetssätt och att detta snarare bör användas i fler än i färre ärenden. är således av den uppfattningen att förfarandet med snattefonen bör kunna användas i stor utsträckning i brottsutredningar som avser snatteri även i andra ärenden och att det inte bör råda någon tvekan om att regelverket medger en sådan tillämpning. Som framgår av det följande anser styrelsen därför att det finns skäl att göra vissa justeringar i det gällande regelverket. Bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB kan sålunda i klargörande syfte behöva förses med ett tillägg av innebörd att ett överlämnande av den gripne till närmaste polis inte behöver ske i sådana fall där snattefonförfarandet används. Det bör också göras sådana ändringar i lagen (1964:167) om unga lagöverträdare att det görs klart att förfarandet med snattefonen kan användas när det gäller unga som misstänks för snatteri. 24 kap. 7 § andra stycket RB angående överlämnande av den gripne till Förfarandet med den s.k. snattefonen innebär att en person, som ertappats för snatteri, genom en butikskontrollants försorg förhörs per telefon av en utredare hos polisen. Det sker således inte något fysiskt överlämnande av den misstänkte till en polisman. Den misstänkte medverkar frivilligt. Frågan om butikskontrollanters ingripande mot misstänkta snattare, dvs. att den ertappade ombeds att följa med till butikens kontor eller dyl. och där lämna ifrån sig tillgripna varor samt uppge och styrka sin identitet, har bl.a. behandlats i betänkande Stöld i butik (SOU 1982:39). Härvid fann utredningen (betänkandet s. 253 ff.) att förfarandet inte är otillåtet och inte heller är att anse som något frihetsberövande eller gripande i För det fall denna bedömning skulle sättas i fråga, bör i 24 kap. 7 § RB uttryckligen anges att ett överlämnande inte behöver ske, om den misstänkte i annan ordning kan förhöras av polis med anledning av det misstänkta brottet. För det fall ett gripande enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB anses vara för handen vill styrelsen framhålla att förfarandet med snattefonen tar mycket När förhöret avslutats bör därför kravet på ett skyndsamt överlämnande till närmaste polisman inte anses vara åsidosatt. styrelsens mening inte komma i fråga att i det skedet låta ett formellt frigivande försenas genom att ställa krav på att den som skall friges måste invänta polis enbart av den anledningen att gripandet skall kunna hävas. betydelse är också att förfarandet med snattefonen ligger väl i linje med proportionalitetsprincipen, dvs. att minsta möjliga tvång skall användas för att nå det avsedda syftet. Styrelsen anser mot denna bakgrund att förfarandet ens om det skulle anses rymma ett formellt gripande inte bör anses stå i strid med bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB. 24 kap. 7 § första stycket jämförd med 2 § första stycket 1 punkten RB, angående gripande av misstänkt vars identitet inte kunnat säkerställas Av redovisningen i ärendet från Polisområde Nordvästra framgår att rutinen med snattefonen inte tillämpas när den misstänkte inte kan identifieras, vägrar att uppge namn eller lämnar osanna uppgifter om namn eller när den gripne saknar hemvist i riket. I dessa fall tillkallas i stället polis, som tar med den misstänkte till polisstationen för identifiering och förhör. anser, i likhet med polismyndigheten, att förfarandet med snattefonen inte bör tillämpas i de nu angivna fallen. 23 kap. 8 § RB angående skyldighet att medfölja till förhör I 23 kap. 8 § första stycket RB föreskrivs att den som befinner sig på den plats där ett brott förövas är skyldig att på tillsägelse av en polisman följa med till ett förhör som hålls därefter. Vägrar han utan giltig orsak, får polismannen enligt bestämmelsen ta med honom till förhöret. Bestämmelsen ger uttryckligt stöd för polis att vidta denna åtgärd i brottsutredande syfte redan innan en förundersökning hunnit inledas (se 1994/95:23 Ett effektivare brottmålsförfarande, s. 79). konstaterar att förfarandet i snattefonfallen inte skiljer 2000/01:JO1 sig från vad som annars tillämpas vid snatterier, dvs. att följa med till ett kontor eller dyl. bl.a. för att undvika att han eller hon onödigt uppmärksammas. Det är först på kontoret som det aktualiseras om snattefonförfarandet skall tillämpas. kan alltså inte finna att förfarandet strider mot bestämmelsen i 23 kap. 8 § RB. 21 kap. 3 § första stycket RB om den misstänktes rätt att biträdas av försvarare Förfarandet med snattefonen förutsätter att den misstänkte frivilligt underkastar sig telefonförhöret. När den misstänkte begär att biträdas av försvarare bör därför enligt uppfattning förfarandet med snattefonen inte användas. Lagen (1964:167) om unga lagöverträdare, angående bl.a. underrättelse till vårdnadshavare och socialnämnd samt närvaro vid förhör med den unge (5, 6 och 7 §§), kvarhållande enligt 14 § samt överlämnande till polisman enligt 34 § första stycket och kvarhållande enligt paragrafens andra stycke Enligt uppfattning torde det endast i begränsad omfatt- ning vara möjligt att uppfylla de krav på brottsutredningen som anges i rubricerade bestämmelser vid förfarandet med snattefonen. vill tillägga att också ingripanden mot denna kategori av personer bör kunna ske så effektivt och skyndsamt som möjligt och under minsta möjliga tvång. Med hänsyn härtill anser att angivna bestämmelser bör ändras så att förfarandet med snattefonen även kan tillämpas när det gäller unga som misstänks för snatteri. Samhällets resurser räcker inte till för att beivra alla brott som begås. Detta är inte något nytt utan så har förhållandena varit . Frågan har varit föremål för överväganden i olika sammanhang. Bl.a. har den behandlats av i betänkandet (SOU 1992:61) Ett reformerat åklagarväsende och i regeringens proposition 1994/95:23. Förslagen som syftade till att effektivisera brottsbekämpningen ledde till att det kriminaliserade området begränsades i vissa hänseenden och handlägg- ningsformerna för utredning av brott förenklades. Ett exempel på det senare är ändringarna av bestämmelserna i 23 kap. 22 § som trädde i kraft . Enligt dessa bestämmelser i den lydelse de nu har kan förundersökning underlåtas och ersättas av en förenklad utredning om det finns tillräckliga skäl för åtal. kunde förfarandet tillämpas endast då ärendet avsåg brott för vilket annan påföljd än böter inte kunde följa. Lagrummet kan efter ändringen tillämpas på ärenden som avser brott där fängelse visserligen ingår i straffskalan men som i det enskilda fallet inte kan antas föranleda annan påföljd än böter. Genom ändringen blev det sålunda möjligt att under vissa förutsättningar redovisa snatterier på ett förenklat sätt utan att genomföra en förundersökning. anmäldes drygt 65.000 brott som rörde stöld eller snatteri i butik. Merparten av dessa anmälningar avsåg gärningar som var att rubricera som snatteri. Ärendena är vanligtvis av enkel karaktär och förfaringssättet oftast likartat men ärendena förekommer i stor mängd. De brottsutredande myndigheterna polis och åklagare strävar naturligen efter att inom ramen för gällande lag och med iakttagande av de rättssäkerhetsgarantier som finns inbyggda i vårt rättsliga system använda de resurser som står till buds på ett effektivt och rationellt sätt. förenkla handläggningen av mängdbrottslighet såsom snatterier frigörs resurser till andra uppgifter vilket givetvis är fördelaktigt med utgångspunkt från ett helhetsperspektiv på brottsbekämpningen. inte innebära att viktiga rättssäkerhetsgarantier sätts ur spel. En omständighet som också måste beaktas är att samhällets reaktion på ett begånget brott inte bör dröja alltför bl.a. för att effekten av samhällets reaktion rent allmänt inte skall urholkas. Det är också i den enskildes intresse att han får sin sak utredd och prövad inom rimlig tid. Överlämnande av den gripne till närmaste polisman enligt 24 kap 7 §, andra Enligt 24 kap 7 § 2 st RB får envar gripa en person som har begått ett brott, på vilket fängelse kan följa, och som påträffas på bar gärning eller flyende Den gripne skall sedan skyndsamt överlämnas till polisen. Frågan om en butikskontrollants ingripande mot en misstänkt skall betraktas som ett envarsgripande och då särskilt vad det innebär när en misstänkt ombeds att följa med till butikens kontor har behandlats i flera brottmålsutredning uttalade i sitt betänkande (SOU 1971:10 s. 111), Snatteri, att ett ingripande som sker mot en misstänkt, då kontrollanten ber denne följa med till företagets kontor för närmare utredning, inte formellt torde betraktas som ett gripande i Justitiekanslern hade en annan uppfattning och ansåg i en skrivelse den 19 att, oavsett hur gripandet genomfördes, det var fråga om ett frihetsberövande, även om detta var kortvarigt, och att det därmed hade karaktären av ett straffprocessuellt tvångsmedel. Justitiekanslern avgörande betydelse om den misstänkte frivilligt under- kastade sig ingripandet eller inte. betänkande (SOU 1982:39 s. 246 ff), Stöld i butik, de uppfattningar som redovisats av och Justitiekanslern och kom för sin del till den slutsatsen att ingripande mot misstänkta av butiks- eller bevakningspersonal inte var att betrakta som gripande eller annat frihetsberövande som avsågs i 24 kap 7 § 2 st RB utan såg det som ett led i målsägandens laga rätt att återta godset. Utredningen ansåg även att den praxis som utbildats i samband med ingripanden vid butikstillgrepp väl svarade mot vad som var försvarbart och rimligt i förhållandet mellan butikerna och dem som ertappats med snatteri. uttalade sig i ett lagstiftningsärende i frågan och delade uppfattningen att ingripandet inte var att anse som ett gripande i mening (se 1983/84:187 s. 27). Jag delar den uppfattning som kommit till uttryck i stöldutredningens betänkande och i den nämnda propositionen. Även om måttet av frivillighet i den uppkomna situationen måhända inte är särskilt stort, så har den misstänkte dock vissa faktiska valmöjligheter. Han kan givetvis vägra att följa med vilket vanligen får till följd att polis kallas till platsen. tvång utövas i det skedet inte mot den misstänkte. Försöker han ta sig från platsen blir situationen en annan och då finns utrymme för ett envars- En tillkommande omständighet är här att den misstänkte nu också erbjuds att höras av polis per telefon. betänkande (s. 256) att en fråga om brott erkännes eller förnekas måste te sig naturlig och vara ett led i målsägandens bedömning om det inträffade bör medföra någon ytterligare åtgärd utöver återtagandet av godset. utredningen att något förhör med den misstänkte inte fick hållas, eftersom ett sådant inte kunde ses som något normalt led i förhållandet mellan affären och den misstänkte. Något gripande har enligt min mening inte skett genom att den misstänkte ombeds följa med till kontoret och tillfrågas om han erkänner eller förnekar. Den omständigheten att den misstänkte erbjuds möjligheten att förhöras av polis ett erbjudande som han enligt vad som uppges kan avböja förändrar enligt min uppfattning inte bedömningen av ingripandets rättsliga Något skyndsamt överlämnande på sätt som föreskrivs i 24 kap 7 § 2 st RB blir med den bedömningen således inte aktuellt. Gripande av misstänkt vars identitet inte kunnat säkerställas 24 kap 7 § 1 st jämförd med 24 kap 2 § 1 st En polis får i brådskande fall gripa en person även utan anhållningsbeslut, om det finns skäl att anhålla honom, 24 kap. 7 § 1 st RB. Reglerna om anhållande anknyter till reglerna om häktning, varför ett beslut om gripande grundas på en bedömning om det föreligger häktningsskäl. Den som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott får häktas oberoende av brottets beskaffenhet om han är okänd och vägrar att uppge namn och hemvist eller om hans uppgift om detta kan antas vara osann, 24 kap 2 § 1 st 1p RB. Departementschefen har uttalat att tillämpningen av denna häktningsregel borde ske återhållsamt och med allt större restriktivitet ju lindrigare brott det är fråga om (Prop. 1986/87:112 s. 32). Därutöver gäller proportionalitetsprincipen som innebär att häktning endast får ske om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse, 24 kap 1 § 3 st RB. Enligt vad som framgår av polisens yttranden tillämpas inte förfarandet med snattefon när den misstänkte inte kan identifieras, vägrar att uppge sitt namn eller lämnar osanna uppgifter om namn eller när den gripne saknar hemvist i riket. I dessa situationer liksom i vissa andra situationer kallas polis till platsen. Jag delar uppfattningen att förfarandet med snattefon inte bör användas i dessa fall. Skyldighet att medfölja till förhör enligt 23 kap 8 § På tillsägelse av en polisman är den som befinner sig på en plats där ett brott förövas, skyldig att följa med på förhör som skall hållas därefter. Om personen vägrar får polisen ta med honom till förhöret, 23 kap 8 § 1 st RB. Enligt sista stycket samma paragraf gäller detta även innan för- undersökning har hunnit inledas (prop 1994/95:23 s. 79). Vid tillämpandet av bestämmelsen är befogenheten för en polisman att tillgripa tvång begränsad såväl i tiden som i rummet. Polismannen måste komma till brottsplatsen i nära anslutning till att brottet begås (prop 1990/91:129 s. 12) och tiden får inte överstiga (JO 1967 s. 153). Vidare tar bestämmelsen enbart sikte på området alldeles intill brottsplatsen (JO 1969 s. 8992 och JO 1985/86 s. 112). Bestämmelserna i 23 kap 8 § ger en polisman lagliga möjligheter att om saken inte kan ut på brottsplatsen anmoda den som befinner sig där att följa med till förhör. Vägrar den som anmodas kan polisen ta med sig den som vägrat med tvång. Att en person tas med till förhör innebär inte att förundersökning skall anses inledd. Förfarandet att använda snattefon bygger som jag ser det på att den som ertappas frivilligt följer med butikskontrollanten in på kontoret. Någon skyldighet för den misstänkte att följa med finns inte.