frsrdg · GO04JO1 · 2001-01-01 00:00:00 — För att begränsa aggressivt agerande och fara för föräldrarna, så beslöts vid familjesamtalet, att permission till hemmet skulle ske med föreskrifter och att permissionen skulle avbrytas om inte klarade att fungera inom dessa ramar. Då föräldrarna slog larm 2000/01:JO1 kontaktades polismyndighet, som inte hade möjlighet till akut transport av till , utan sådan fick ske till vuxenpsykiatriska kliniken i . samtyckte dock till vård där och fadern åkte in själv med A.L. enligt överenskommelse med mig per telefon. Polisen lovade dock att ordna trans- port till enligt begäran om handräckning och så skedde . Jag kan inte påminna mig att vi då diskuterade att fadern var beredd att köra A.L. hade i en tidigare skrivelse meddelat JO att den begäran om handräckning gällande A.L. som faxats till polismyndigheten inte hade kunnat återfinnas vid sjukhuset. Journalanteckningarna rörande A.L. från barn- och ungdomspsykiatriska kliniken i för tiden samt journal- och omvårdnadsanteckningar rörande A.L. från vuxenpsykiatriska kliniken i från har funnits tillgängliga på ombudsmanna- expeditionen. Från i län inhämtades en kopia av den begäran om handräckning avseende A.L. som inkom från . I beslut anförde -2 $QGUp bl.a. följande. Regler om polismyndighets skyldighet att lämna biträde finns i 47 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, LPT. skall enligt bestämmelsen lämna biträde på begäran av chefsöverläkaren för att återföra en patient som har lämnat vårdinrättningen utan tillstånd eller för att återföra en patient till vårdinrättningen om denne inte har återvänt dit sedan tiden för ett tillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område har gått ut eller till- ståndet har återkallats. I förarbetena har i fråga om tillämpningen av hand- räckningsinstitutet anförts bl.a. att det är önskvärt att man så långt som möjligt använder sig av personal inom den psykiatriska vården eller social- tjänsten för att övertyga patienten om att han frivilligt skall följa med till vårdinrättningen (prop. 1990/91:58 s. 287). En åtgärd av ifrågavarande slag utgör ett stort ingrepp i den personliga integriteten. Det är därför av största vikt att gällande handräckningsbestäm- melser används på ett korrekt sätt. JO har tidigare behandlat frågan om tillämpningen av bestämmelserna. I ett beslut anförde JO bl.a. att anlitande av polismyndighet för en åtgärds genomförande endast bör komma i fråga då det finns grundad anledning att anta att de särskilda tvångsbefogenheter som handräckningsinstitutet innefattar är påkallade för åtgärdens genomförande (JO:s ämbetsberättelse 1981/82 s. 172 f., se även 1988/89 s. 194 f.). Det kan således inte komma i fråga att anlita polismyndighet för en transport endast under hänvisning till att det föreligger praktiska svårigheter för en sjukvårds- inrättning att själv svara för transporten. Sjukvårdens företrädare måste också beakta vilka konsekvenser en begäran om handräckning kan få för patienten, 2000/01:JO1 nämligen att som i förevarande fall behöva bli intagen i häkte. Genom utredningen har framkommit att begärde hand- räckning av polisen för att återföra A.L. till kliniken sedan A.L:s per- missionstillstånd återkallats på grund av att han hade varit aggressiv i hemmet under permissionen. I det akuta läge som då uppstod finns det inte någon anledning att ifrågasätta att det var befogat att använda sig av hand- Det är emellertid också utrett att A.L., sedan man konstaterat att polisen inte hade möjlighet att efterkomma begäran om handräckning , samtyckt till vård vid vuxenpsykiatriska kliniken i och också bereddes vård där till nästkommande morgon. I remissvaret har inte angetts vilka skäl som i detta senare skede av händel- seförloppet motiverade användning av handräckningsinstitutet. tidpunkt var ju A.L. redan intagen för sjukhusvård, låt vara vid en annan sjukvårdsinrättning, och intagningen där hade skett i samråd med behandlan- de läkaren , vilken var den läkare som dagen innan hade begärt Enligt min mening kan det ifrågasättas vilket stöd som bestämmelsen i 47 § LPT ger för att använda sig av handräckningsinstitutet när det, som i förevarande fall, är fråga om transport av en patient från en vårdinrättning till Vad som talar för att en tillämpning av handräckningsinstitutet inte är utesluten i en situation som den här aktuella är att patienten ännu inte var återförd till den institution där vården avsetts bedrivas, dvs. och att intagningen vid kliniken i får ses endast som en temporär Rättsläget i denna fråga synes vara något oklart men det mesta talar ändå för att det i detta fall inte har förelegat några formella hinder mot att låta handräckningsbegäran kvarstå. Oavsett hur det förhåller sig med de rättsliga förutsättningarna för att i den uppkomna situationen använda sig av handräckningsinstitutet anser jag att borde ha gjort en förnyad prövning av sin begäran om polis- handräckning med beaktande av att A.L. frivilligt blivit föremål för vård vid Det framgår inte av remissvaret att har gjort några överväganden i denna fråga. Om så ändå har skett borde det enligt min mening ha dokumenterats på något sätt. Det kan ifrågasättas om det i det senare skedet av händelseförloppet fortfarande var sakligt befogat att tillgripa handräckning för transporten av A.L. Jag vill dock inte uttala någon upp- fattning i den frågan i och för sig. Mot bakgrund av framför allt de uttalanden som gjorts i förarbetena till bestämmelsen i 47 § LPT om vikten av att man i första hand försöker övertala patienten att frivilligt följa med tillbaka till vårdinrättningen anser jag emellertid att det är anmärkningsvärt att , såvitt kan utläsas av utredningen, har låtit handräckningsbegäran kvarstå utan att vidta några åtgärder i anledning av den ändrade situation som inträtt genom att A.L. samtyckt till vård på en vårdinrättning även om det gällde en annan inrättning än den som han fått permission från. utsätter att ledningen ser över sjukhusets riktlinjer i fråga om användningen av handräckningsinstitutet och därvid beaktar de uttalanden som redogjorts Det kan i sammanhanget anmärkas att av 6 § hälso- och sjukvårdslagen 2000/01:JO1 (1982:763) följer att respektive landsting ansvarar för att det finns en fungerande organisation för transporter av patienter mellan vårdenheter och att hälso- och sjukvården alltså normalt själv skall ordna med sådana. Detta gäller även vid transporter av patienter som är intagna enligt LPT. I vissa fall kan det dock av säkerhetsskäl finnas anledning att kontakta polisen i frågan om polismedverkan, vilket dock är något annat än att begära polishand- räckning. Med hänsyn till vad som ovan anförts i fråga om tolkningen av bestämmelsen i 47 § LPT i situationer som den förevarande finner jag det befogat att översända en kopia av beslutet till för känne- dom. 'RNXPHQWDWLRQ DY EHJlUDQ RP KDQGUlFNQLQJ En begäran om polishandräckning är en uppgift om vårdåtgärd och skall följ- aktligen bevaras som en journalhandling i enlighet med 3 § patientjournal- lagen (1985:562). Såvitt har framkommit i utredningen finns denna handling inte i behåll hos kliniken. Detta är inte godtagbart. JO har i tidigare beslut uttalat att det är av största vikt att fattade beslut om handräckning dokumenteras på ett sätt som gör att risken för misstag mini- meras (JO:s ämbetsberättelse 1998/99 s. 319). Ett minimikrav måste härvidlag vara att det klart framgår vem som har fattat beslutet i fråga, när så skedde samt till vilken polismyndighet som begäran har ställts. har i sitt yttrande angett att begäran om polishandräckning dokumenterats genom en anteckning i A.L:s journal , alltså dagen innan den incident inträffade som medförde att begäran i fråga kom att inges till polismyndigheten. Vid granskning av den aktuella journal- anteckningen kan konstateras att denna inte innehåller annat än att A.L. och hans föräldrar upplystes om vilka förutsättningar som gällde för A.L. under permissionen samt att permissionen skulle avbrytas om A.L. på något sätt bröt mot dessa förutsättningar och att polistransport då skulle ske tillbaka till kliniken. Någon annan dokumentation om handräckningsåtgärden finns inte. Själva handräckningsbegäran har, som framgått ovan, inte åter- funnits på kliniken och det går inte att utläsa av journalen vem som kom att fatta beslutet om att begära handräckning. Det framgår inte heller vilken polismyndighet som tillställts begäran. Den dokumentation som skett i förevarande fall är självfallet inte till- räcklig. Jag vill i sammanhanget påtala vikten av att det finns klara och dokumenterade riktlinjer för handläggningen av dessa frågor och jag förutsätter att sjukhusledningen omgående ser över rutinerna i detta av- seende. anfört i övrigt föranleder inte någon åtgärd eller något ytterligare uttalande från min sida. Med den kritik som ligger i det anförda avslutas ärendet. Uttalanden rörande förutsättningarna att inom ramen för vård enligt bestämmelserna i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård omhänderta patients bankkort (minutenkort). underlåtenhet att dokumentera åtgärden i patientens journal (Dnr 2563-1999) var intagen för rättspsykiatrisk vård vid , rättspsykiatrisk enhet inom , . I en anmälan till JO klagomål huvudsakligen mot att personalen hade tagit hand om hans minutenkort. Inledningsvis tog JO del av J.A:s journal. styrelsen för NU-sjukvården, , att inkomma med utredning och yttrande angående det som J.A. hade framfört i sin anmälan. Utförarstyrelsen anförde följande i sitt remissvar. Omständigheterna i fallet är, såsom framgår av bifogade yttrande från patientansvarig överläkare (här utelämnat, JO:s anm.), bl a följande. Aktuell patient vårdas på rättspsykiatriska enheten enligt lagen om rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. drogproblem och missbrukar narkotika. Det har även förekommit narkotika medan patienten vistats på avdelningen. vikit i samband med frigång och har då missbrukat narkotika. I sin anmälan till JO vänder sig patienten mot att han ej själv får ha hand om sitt minutenkort och själv ansvara för sina pengar. Såsom framgår av överläkarens yttrande är rutinen på avdelningen att minutenkort och större mängd kontanter placeras i förvaringsfack. Patienten har tillgång till förvaringsfacket tillsammans med sin kontaktman. Överläkaren har även i sitt yttrande framhållit att det inte sällan före- kommer transaktioner mellan patienter och att dessa transaktioner sedan blir grogrund för konflikter och att de också kan medföra att narkotika lättare kommer in på avdelningen. Utförarstyrelsen hänvisar till bifogad journal- anteckning 981222 (här utelämnad, JO:s anm.). Enligt 21 § 4 st lag (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård får patient inte inneha egendom som kan vara till men för vården eller ordningen på vårdin- rättningen. Utförarstyrelsen ansluter sig till överläkarens bedömning att det med hänsyn till patientens svåra drogproblem är motiverat att han ej själv har hand om sitt minutenkort. Utförarstyrelsen anmodades därefter att inkomma med kompletterande yttrande angående hur åtgärden med J.A:s minutenkort hade dokumenterats. I den delen anförde styrelsen följande i sitt kompletterande remissvar 2000/01:JO1 (bilagorna här utelämnade, JO:s anm.). Patientansvarig överläkare och chefsöverläkare hänvisar i bifogat yttrande (bil 1) till journalanteckning 981222 (bil 2) och avdelningsanteckningar 981222 och 981227 (bil 3 och 4) samt avdelningsanteckning beträffande medpatient 981222 (bil 5). Anteckningarna visar på patientens problem att handha minutenkortet. Ytterligare dokumentation av åtgärden med J.A:s minutenkort har ej skett. Till remissvaret hade utförarstyrelsen bifogat utdrag ur de nämnda jour- nalerna. bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaren men avhördes inte. I sitt beslut anförde -2 $QGUp följande. Huvudfrågan i förevarande ärende rör en för rättspsykiatrisk vård intagen patients rätt att fritt disponera sitt minutenkort. Självfallet är det möjligt för sjukvårdspersonalen att bistå patienten med förvaltning av dennes egna medel om detta sker efter en överenskommelse med patienten. Den fråga som här skall behandlas rör emellertid omhänder- tagande av J.A:s minutenkort mot hans vilja. Enligt remissvaret var skälet till omhändertagandet att innehavet kunde vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. Den problemställning som aktualiseras i ärendet har tidigare berörts i ett beslut av JO , redo- visat i JO:s ämbetsberättelse 1996/97 s. 301. anförde bl.a. följande. Den som är intagen för rättspsykiatrisk vård är inte på grund härav betagen sin rätt att själv förfoga över sina tillgångar. För den som är myndig men som på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållanden behöver hjälp med att bevaka sin rätt, förvalta sin egendom eller sörja för sin person och som är ur stånd att vårda sig eller sin egendom kan enligt bestämmelserna i 11 kap. 7 § förvaltare förordnas. I sådant fall har förvaltaren vidsträckta befogenheter att sköta personens ekonomi. Inskränkningar i rätten att själv förfoga över sina tillgångar kan emellertid även göras av bl.a. ordningsskäl. I 21 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård jämförd med 8 § lagen (1991:1129) om rätts- psykiatrisk vård framgår att patient som är intagen på en rättspsykiatrisk sjukvårdsinrättning utöver narkotika och liknande heller inte får inneha annan egendom som kan skada honom själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på avdelningen. Det kan vara vanskligt att dra för långtgående slutsatser av lagrummet. Jämförelse kan emellertid göras med motsvarande regelsystem för den som är intagen inom kriminalvården. Av 24 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt framgår att rätten för intagen att inneha penningmedel regleras i särskild ordning. Skälen att inskränka rätten att inneha pengar är bl.a. att förhindra narkotikaaffärer och spel om pengar mellan de intagna. Frånvaron av uttrycklig reglering vad gäller den psykiatriska tvångslagstiftningen kan visserligen tolkas så att lagstiftaren, som inte berört saken i förarbetena, ej avsett att inskränka patienternas rätt att fritt förfoga över penningmedel på sjukhuset. sidan är det ovedersägligt att de skäl som föranlett lagstiftningen på kriminalvårdssidan med samma kraft gör sig gällande även inom den Det får anses uppenbart att i kontanter bland patienterna kan menligt påverka både vården och ordningen på vårdinrättningen. bakgrunden framstår det rimligt att tolka begreppet annan egendom så att det även innefattar pengar. Det har inte skett några huvudsakliga förändringar i de bestämmelser som hänförde sig till. Frågan har inte heller berörts i det förslag till ändringar av lagstiftningen som regeringen framlagt i proposi- tion 1999/2000:44 Psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård. ansluter mig till det som har anfört och anser följaktligen att 21 § lagen om psykiatrisk tvångsvård jämförd med 8 § lagen om rättspsykiatrisk vård ger utrymme för att mot patientens vilja omhänderta pengar om förutsättningarna i lagrummet är uppfyllda i övrigt. Det framgår av journalanteckningarna att det fanns ca inne- stående på det konto som J.A. hade ett minutenkort anslutet till. hos JO visar att det fanns problem med narkotika på den aktuella avdel- I remisssvaret har även angetts att J.A. hade drogproblem och miss- brukade narkotika och att det hade förekommit narkotika på avdelningen när Vidare framgår det av journalanteckningarna att det fanns goda skäl för uppfattningen att J.A:s minutenkort skulle kunna komma att användas för uttag av någon patient på vårdinrättningen. ligen en beaktansvärd risk för att minutenkortet skulle kunna vara till men för vården eller ordningen på samma sätt som innehav av en större summa I den situationen finns det enligt min mening inte anledning att lägga något annat synsätt på omhändertagandet av minutenkortet än på omhänder- tagande av pengar. Jag vill understryka att omhändertagande av egendom enligt de aktuella lagrummen skall föregås av en bedömning i det enskilda fallet. Av 2 § 9 för- ordningen (1991:1472) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård följer även att uppgift om omhändertagande av egendom skall antecknas i Såvitt utredningen visar har det inte skett någon sådan Det finns därför skäl att kritisera den bristande dokumentationen i övrigt har anfört föranleder inte något vidare uttalande från min Ärendet avslutas med den kritik som framgår av det anförda. att Utförarstyrelsen ser till att uppgift om omhändertagande av egendom enligt de nämnda lagrummen fortsättningsvis dokumenteras i journalen. Kritik mot rättspsykiatrisk enhet för genomförandet av ytliga kroppsbesiktningar och kontroll av brevförsändelser. kritik för underlåtenhet att dokumentera dessa tvångsåtgärder i (Dnr 3890-1999) var intagen för rättspsykiatrisk vård vid , en rättspsykiatrisk enhet inom , . I en anmälan till JO klagomål mot att han ständigt visiterades när han lämnade och återvände till avdelningen, vilket han gjorde . visitationerna fick han klä av sig naken. ifrågasatte om det inte skulle föreligga misstanke om insmuggling av narkotika för att visitation skulle få klagade även på rutinerna för kontroll av försändelser och tog därvid bl.a. upp att det förekom att försändelser öppnades utan att den intagne var närvarande. Inledningsvis tog JO del av journalen rörande J.A. Utförarstyrelsen för NU-sjukvården, , att inkomma med utredning och yttrande angående det som J.A. framförde i sin anmälan. remissen angavs att remissvaret även skulle innehålla en beskrivning av hur åtgärderna hade dokumenterats. Utförarstyrelsens majoritet avgav remissvar. En av ledamöterna var skiljaktig och ansåg att ärendet skulle återremitteras Utförarstyrelsen anförde huvudsakligen följande i sitt Såsom framgår av bifogat yttrande från patientansvarig överläkare på rätts- psykiatriska enheten och chefsöverläkaren (yttrandet här utelämnat, JO:s anm.) har den rättspsykiatriska enheten på Restad stora problem med narkotikainförsel på avdelningen och narkotikaanvändning av de intagna Enligt yttrandet använder sig den rättspsykiatriska enheten av möjligheten till kroppsvisitation av patienterna som ett hjälpmedel i strävan att förhindra att narkotika förs in på avdelningen. Lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård § 8 och lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård § 23 åberopas. Problemet med narkotika på avdelningen är också orsaken till att inkom- mande brev öppnas inför personalens åsyn. Lagen (1991:1129) om rätts- psykiatrisk vård § 8 och lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård § 22 Enligt bifogat yttrande får det inte förekomma att brev öppnas utan att patienten är närvarande. Inte heller får personal ta del av det skriftliga Utförarstyrelsen ställer sig bakom av chefsöverläkare och patientansvarig läkare vidtagna åtgärder enligt ovan för att förhindra att narkotika förs in på 'RNXPHQWDWLRQ DY nWJlUGHUQD Såsom framgår av bifogat yttrande har någon strukturerad journalföring av angivna åtgärder tidigare ej skett. Sådan rutin har emellertid nu införts. yttrade sig över remissvaret. I sitt beslut anförde -2 $QGUp följande. Enligt 8 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (LRV) gäller i tillämp- liga delar bestämmelserna i 1624 §§ lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) även vid rättspsykiatrisk vård. I 22 § LPT finns det bestämmelser om kontroll av ankommande försändelser och i 23 § LPT regleras förutsättningarna för kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. .RQWUROO DY DQNRPPDQGH I|UVlQGHOVHU 22 § LPT har följande lydelse. Chefsöverläkaren får besluta att försändelser till en patient får undersökas för kontroll av att de inte innehåller sådan egendom som avses i 21 §. Granskningen av en försändelse får inte avse det skriftliga innehållet i brev eller annan skriftlig handling. Om en ankommande försändelse innehåller egendom som inte får innehas enligt 21 §, får egendomen omhändertas. Enligt 23 § LRV får chefsöverläkaren delegera uppgiften till en annan läkare. Med hänsyn till att bestämmelserna i 22 § LPT hänvisar till 21 § LPT finns det anledning att även redovisa innehållet i 21 § första stycket LPT. rummet har följande lydelse. En patient får inte inneha 1.narkotika, alkoholhaltiga drycker, andra berusningsmedel eller sådana varor som omfattas av lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor, 2.sådana medel som avses i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel, 3.injektionssprutor eller kanyler, som kan användas för insprutning i människokroppen, 4.andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk av eller annan befattning med narkotika, eller 5.annan egendom som kan skada honom själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. Av remissvaret framgår att den aktuella avdelningen har haft stora problem med narkotikainförsel. Vad som har framkommit utgör inte skäl att ifrågasätta att ankommande försändelser kontrolleras. Beträffande formen för kontrollen har utförarstyrelsen angett att den inte får ske i patientens utevaro. har påstått att kontroll av ankommande försändelser har skett i patientens utevaro. Påståendet har inte bemötts i remissvaret, varför jag utgår från att det är riktigt. Jag konstaterar att detta förfarande strider mot enhetens rutiner för kontroll av försändelser. 23 § LPT har följande lydelse. Om det är påkallat får en patient kroppsvisiteras eller ytligt kroppsbesiktigas, när han kommer till sjukvårdsinrättningen, för kontroll av att han inte bär på sig egendom som avses i 21 §. Detsamma gäller om det under vistelsen på vårdinrättningen uppkommer misstanke att sådan egendom skall påträffas hos patienten. Kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning får inte göras mer ingående än vad ändamålet med åtgärden kräver. All den hänsyn som omständigheterna medger skall iakttas. Om möjligt skall ett vittne närvara. Chefsöverläkaren beslutar om kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. Enligt 23 § LRV får chefsöverläkaren delegera uppgiften till en annan läkare. Med kroppsvisitation avses undersökning av patientens kläder, väska eller något annat som han för med sig, däremot inte av hans kropp. kroppsbesiktning innebär en granskning av de delar av den nakna kroppen som är synliga. Även armhålorna, håret och fotsulorna får undersökas (prop. 1999/91:58 s. 263). Det tillvägagångssätt som J.A. har beskrivit innebär ett påstående om att det regelmässigt förekom ytliga kroppsbesiktningar. Jag noterar att såväl utförarstyrelsen som chefsöverläkaren och överläkaren i remissvar och yttrande har talat om kroppsvisitationer. Eftersom utförar- styrelsen inte har invänt mot J.A:s beskrivning av hur visitationerna gick till, utgår jag från att det var fråga om ytliga kroppsbesiktningar. Som har framgått är det tillåtet att genomföra sådana kroppsbesiktningar under vissa förutsättningar. Mot bakgrund av vad som har framkommit i utredningen om narkotikainförsel, har jag inte funnit skäl att ifrågasätta att det fanns skäl för att vidta sådana tvångsåtgärder. Jag vill dock understryka att avsikten med bestämmelsen inte är att där beskrivna åtgärder skall vidtas rutinmässigt, utan det måste alltid i det särskilda fallet göras en bedömning av om åtgärden är befogad eller ej (a. prop. s. 263). Utförarstyrelsen har inte kommenterat J.A:s uttalande om att visitationerna utfördes regelmässigt utan misstanke i det särskilda fallet. Mot bakgrund av det som har kommit fram genom utredningen hos JO drar jag emellertid den slutsatsen att ytliga kroppsbesiktningar har använts som ett generellt medel för att få stopp på narkotikainförsel till den aktuella avdelningen, dvs. i strid med det som ovan har anförts om avsikten med den aktuella bestämmelsen. Av 2 § 8 förordningen (1991:1472) om psykiatrisk tvångsvård och rätts- psykiatrisk vård följer att uppgift om visitation eller kroppsbesiktning enligt 23 § LPT skall dokumenteras i patientens journal jämte skälen för åtgärden.