frsrdg · GO04RS1 · 2001-01-01 00:00:00 — Den har också betytt att introduktionen till verksamheten i dessa organ blivit betydelsefullare, såväl kvantitativt som kvalitativt. Även tjänstemän och administration har utsatts för ett ökat tryck vid valperiodsskiftena. En annan konsekvens av den ökade omsättningen i kombination med fragmentiseringen av partiväsendet är att ledamöter med begränsad eller ingen egen erfarenhet alls av riksdagsarbete snabbt hamnar på ansvarsfulla positioner, t.ex. som enda talesman för sitt parti i ett utskott. Givetvis har det ökade inflödet av nya människor i inneburit en stimulans till förnyelse. Traditionens makt ("så har vi alltid gjort") är stark i den svenska liksom i alla parlament med lång historia. Senioritet har varit ett grundläggande kriterium för befordran i och med ökad senioritet har också följt ökade möjligheter för den enskilda ledamoten att få gehör hos gruppledningarna för önskemål om uppdrag i och utanför . Det bör dock understrykas att de som kommer in i sällan är några "duvungar" i politiken. De allra flesta har en erfarenhet - längre eller kortare - av politisk verksamhet i ett politiskt parti oftast i kombination med kommunala eller landstingskommunala uppdrag. En undersökning (som dock avser alla som valdes in i 1998) visar att aldrig haft lokala eller regionala partiuppdrag, aldrig haft uppdrag i kommun eller landsting och aldrig varit ledamot i kommun- eller . Kvinnornas numerära representation i har förändrats mindre än . Mellan valen 1971 och ökade andelen kvinnor i från till och mellan valen 1979 och 1988 med . Ökningen uppgår däremot till . var det dessutom fråga om en oavbruten ökning från val till val. Vid val skedde en tillbakagång. Antalet kvinnor i steg åter vid val och överträffade även siffra. En ytterligare ökning till ägde rum . Trots denna uppbromsning av ökningstakten (vilken kanske är naturlig ju man kommer) och den tillfälliga tillbakagången 1991 har kvinnornas ställning i utan tvekan stärkts i olika avseenden . förelåg en underrepresentation av kvinnor bland de ordinarie utskottsledamöterna. Därefter har det handlat om en representation som ungefärligen motsvarar kvinnornas andel av riksdagsmandaten. Före valet var det 7 av 16 utskott som aldrig haft en kvinnlig ordförande. Efter valet återstår bara två sådana utskott (SkU , FöU). Både när det gäller ordinarie platser i utskotten och ordförandeposter handlar det i viss utsträckning om att alltfler kvinnliga riksdagsledamöter har uppnått en sådan senioritet i att de erhåller placeringar av detta slag. Kvinnorepresentationen har med andra ord en sådan styrka och stabilitet att sedvanliga informella normer för befordran slår igenom. Även i ett annat avseende synes utvecklingen vara på väg i en mer könsneutral riktning. Det gäller i vilka utskott kvinnor ingår. Som visat var kvinnorna t.o.m. överrepresenterade i utskott som sysslade med social välfärd (SoU, SfU, AU, UbU) och kultur/juridik (KrU, KU, JuU, LU) och underrepresenterade i utskott som hade hand om "basfunktioner" (UU, FöU, JoU, BoU) och ekonomi/teknik (FiU, SkU, NU, TU). Överrepresentationen i de sociala välfärdsutskotten och underrepresentationen i ekonomi- och teknikutskotten var särskilt markant under 80- och början av 90-talen. En utveckling i könsneutral riktning inleddes dock och fortsatte under den innevarande valperioden. Dock bör noteras att kvinnorna är klart underrepresenterade i KU, FöU, TU och MJU och klart överrepresenterade i JuU och SfU. Skillnaderna i utskottsplaceringar beror i stor utsträckning på de skilda val som kvinnor och män gör beträffande vilka utskott de helst vill sitta i. Kvinnliga ledamöter önskade sig i större utsträckning än manliga till sociala välfärdsutskott, män i större utsträckning än kvinnor till ekonomi- och teknikutskotten. Intresset bland kvinnorna för att sitta i ekonomi- och teknikutskotten var dock inte lika lågt som männens intresse för att sitta i de sociala välfärdsutskotten. Överensstämmelsen mellan önskad och erhållen placering ökar starkt för kvinnornas del . Denna ökning kan inte bara bero på att kvinnorna vid det senare tillfället i genomsnitt suttit i än vid det förra (ökad anciennitet) utan också på en tendens att hålla kvinnliga riksdagsledamöter utanför vissa utskottsområden som försvunnit 1994. Hur kvinnornas ökade "närvaro" i har uppfattats påverka politiken har också undersökts av . För det första uppger sig kvinnliga ledamöter prioritera andra politikområden än manliga. Föga förvånande ansåg 1994 fler kvinnor () än män () jämställdhet vara ett viktigt intresseområde. Såväl fler män som kvinnor prioriterade omsorgspolitik (socialpolitik, familjepolitik, pensionärs/äldrevårds- och sjukvårdsfrågor) men skillnaden mellan kvinnor och män är betydande, respektive . Detta kan jämföras med att av de manliga ledamöterna ansåg ekonomi och skatter vara bland de mest intressanta områdena mot av de kvinnliga. För det andra gjorde 1994 riksdagsledamöterna själva den bedömningen att partiernas ståndpunkter i vissa konkreta sakfrågor blivit annorlunda på grund av den ökade kvinnorepresentationen. Till de sakfrågor som ansågs ha påverkats mest hörde jämställdheten, familjepolitiken och socialpolitiken. drar slutsatsen av dessa och andra data att "könstillhörig-hetens betydelse i många fall skall förstås som en förskjutning av tyngd-punkter; med fler kvinnor i politiken blir de omsorgspolitiska frågorna mer centrala". En annan och föga undersökt frågeställning är om den ökade kvinnorepresentationen och den ökade tyngden av denna representation har medfört några förändringar i arbetsformer. I en enkätundersökning med ledamöter fick dessa ta ställning till olika skäl för att förorda en jämn fördelning av kvinnor och män i . Bland dessa skäl var att "arbetsformer och diskussionsklimat förändras". av de kvinnliga ledamöterna men av de manliga ansåg detta skäl mycket viktigt. Ett skäl som både fler kvinnor och män ansåg mycket viktigt var att "sammansättning skall avspegla de viktigaste grupperna i samhället". 3.6 Ledamöternas politiska uppdrag utanför Uppdraget som ledamot av förenas ofta med politiska uppdrag av annat slag inom den offentliga sfären. Det kan vara uppdrag på det kommunala och landstingskommunala planet. Inom den statliga organisationen utses ofta riksdagsledamöter att ingå i offentliga kommittéer och styrelser för olika myndigheter och andra organ både på central nivå och på länsnivå. Tidigare undersökningar av uppdragsförening hos riksdagsledamöterna har gjorts 1969, när det gäller kommunala uppdrag hos andra kammarens ledamöter, och 1983 beträffande såväl statliga som kommunala uppdrag. har för kommitténs räkning tagit fram uppgifter om riksdagsledamöternas statliga och kommunala uppdrag efter det senaste valet. Uppgifterna redovisar förhållandena . Andelen aktiva kommunpolitiker bland riksdagsledamöterna minskade kraftigt . 1969 hade av andra kammarens ledamöter någon typ av kommunalt uppdrag. satt i kommunfullmäktige och var landstingsledamöter. En fjärdedel satt i en kommunstyrelse och i ett förvaltningsutskott. 1983 hade andelen riksdagsledamöter med någon form av kommunalt uppdrag gått ned till en tredjedel. Flertalet av dem var kommunfullmäktigeledamöter. Ytterst få hade ledande kommunala befattningar. var ledamöter av kommunstyrelser. var ledamöter av landstingens förvaltningsutskott. Minskningen av andelen ledamöter med kommunala uppdrag berodde enligt till en del på den ökade arbetsbördan i och på att partierna hade sökt motverka uppdragskoncentrationen. Till stor del ansågs dock förklaringen vara de ändrade villkoren för det kommunala arbetet. Genom expansionen av den kommunala verksamheten hade kraven på såväl primärkommunala som landstingskommunala förtroendemän ökat. kan noteras en ökning av andelen ledamöter med någon typ av kommunalt uppdrag från 1999. Ökningen är visserligen begränsad men finns hos alla partier utom socialdemokraterna där andelen i stort sett är oförändrad. Ökningen beror helt och hållet på att andelen riksdagsledamöter som sitter i kommunfullmäktige ökat från till . Ungefär lika få ledamöter som 1983 har ledande befattningar och nämnduppdrag i kommuner och landsting. En sannolik förklaring till denna förändring är att kommunfullmäktigeuppdraget har blivit mindre betungande efter kommunallagsreformen 1992 som tillåter en långtgående delegering av beslutanderätten från fullmäktige till styrelsen, nämnderna och tjänstemännen. Fullmäktigeförsamlingarna möts numera alltmer sällan. Det är en gammal tradition i att viktigare reformer på snart sagt alla områden utarbetas i regeringskommittéer med parlamentariskt inslag. Andelen ledamöter som har kommittéuppdrag har heller inte förändrats nämnvärt , i båda fallen rör det sig om cirka en tredjedel. Vanligare än kommittéuppdrag är uppdrag som ledamot i styrelser för statliga organ. av ledamöterna hade 1999 sådana uppdrag. Såväl 1983 som 1999 utses av ledamöterna av respektive landsting att vara medlemmar av länsstyrelsernas styrelser. Sammanfattningsvis kan alltså konstateras att det tycks råda en stor stabilitet när det gäller omfattningen av ledamöternas politiska uppdrag utanför . Man får förstås reservera sig för att undersökningen bara omfattar två mätpunkter. Det kan ju ha ägt rum förändringar som gått mellan undersökningstillfällena. En slutsats man kan dra är dock den att det egentliga riksdagsarbetet alltså inte har blivit så tidskrävande att det uteslutit uppdrag av annat slag inom den offentliga sfären. Det finns också anledning att tro att många, kanske de flesta, riksdagsledamöter betraktar sådana uppdrag som så värdefulla för fullgörandet av riksdagsledamotskapet att man gärna tar på sig det ytterligare ansvar som det innebär att sitta med i olika statliga och kommunala organ. 3.7 Utbyggnaden av den politiska tjänstemannakåren existerade knappast några permanenta kanslier hos partigrupper. Det var i huvudsak de centrala partiorganisationerna som tillhandahöll de tjänstemannaresurser som kunde behövas för det parlamentariska arbetet. Beslutet om inrättande av ett statligt kanslistöd till de politiska partierna förändrade situationen, och partigrupperna började bygga upp egna kanslier. I den partistödslag som beslutade om 1972 reglerades emellertid detta kanslistöd tillsammans med det allmänna partistöd för partiernas utåtriktade verksamhet som också hade tillkommit 1965. Båda stödformerna utbetalades till och disponerades av partiernas centrala organisationer. Krav uppkom därför på ett stöd specialdestinerat till partigrupperna, och ett sådant stöd infördes också 1976. Stödet var uppbyggt på samma sätt som kanslistödet med ett lika stort grundbidrag till varje parti och ett bidrag per mandat som var större för oppositionspartier än för regeringspartier. Stödet var i början beloppsmässigt blygsamt men räknades upp i flera omgångar . 1989 gjordes stödet om som det kraftigt förstärktes. Grundbidraget differentierades mellan oppositionspartier och regeringspartier (1,respektive ) medan mandat-bidraget utgick med lika belopp för alla mandat, . Härige-nom höjdes det totala utgående stödet till partigrupperna från ca till nästan . Detta stöd var således främst inriktat på att göra det möjligt för partigrupperna att anställa politiska handläggare. Sedan enkammarriksdagens början existerade emellertid ett annat stöd som främst syftade till att förse de enskilda ledamöterna med kontorshjälp. KU uttalade dock vid detta stöds införande att varje partigrupp själv skulle få besluta om den kontorsservice gruppens medlemmar ansåg sig behöva. De varierande behoven av service bedömdes vara en fråga inte endast om antalet tjänster utan också om vilken kompetens de anställda skulle ha och när varje partigrupp önskade ha dessa tjänster utförda. Medel beräknades från början för ett kontorsbiträde per tio ledamöter. Efter hand förändrades denna norm så att reform, som också omfattade denna stödform, ett kontorsbiträde beräknades per fyra ledamöter. Enligt den arbetsgrupp som förberett reform bl.a. genom en enkät till ledamöterna, borde anslaget till kontorshjälp i största möjliga utsträckning också användas för detta ändamål. Arbetsgruppen föreslog att förvaltningsstyrelsen följde utvecklingen av hur kontorshjälpsstödet fungerade med särskild hänsyn till hur det påverkar de enskilda ledamöternas arbetssituation. Partigrupperna, inte eller de enskilda ledamöterna, skulle dock alltjämt vara arbetsgivare för assistenterna. Kostnaderna för kontorshjälpsstödet ökade från ca 10 till ca . En utvärdering av det reformerade partigrupps- och kontorshjälpsstödet gjordes och avsåg förändringarna . Av utvärderingen framgick att det totala antalet handläggare i partigruppernas tjänst uppgick till 55, en ökning med ca 15 sedan mandatperiodens början. Antalet handläggare i de enskilda partigrupperna varierade mellan 6 (c, mp) och 12 (m). Utvärderingen visade vidare att tre partigrupper (s, m, c) hade anställt assistenter med uppgift att enbart ge service till riksdagsledamöterna, och i två fall (s, c) hade antalet assistenter med sådana uppgifter ökat . I dessa tre partier delade mellan fyra och sju ledamöter på en assistent. I de övriga tre partigrupperna (fp, v, mp), som således inte hade anställt några assistenter med uppgift enbart att ge service åt ledamöterna, hade antalet assistenter i stort sett inte ökat. Mellan fem och elva ledamöter delade (rent matematiskt) i dessa partier på en assistent. Uppenbarligen hade partierna valt olika strategier när det gäller användningen av de medel som stod till deras förfogande. Bara ett parti (c) hade satsat tillräckligt med medel på att anställa assistenter åt leda-möterna för att uppfylla , en assistent per fyra ledamöter. Två partier (fp, v) hade lagt en större del av medelstillskottet på att anställa handläggare medan de övriga partierna hade åstadkommit en mer balanserad satsning på båda kategorierna. av 90-talet gjordes vissa rätt begränsade uppräkningar av partigruppsstödet och . Ledamotsbidraget (f.d. kontorshjälpsstödet) höjdes , och så att efter den sista uppräkningen var 2 ledamöter per assistent. Höjningen av assistentstödet grundades bl.a. på de synpunkter som kommit fram i en enkät om ledamöternas service 1994 och som visade att assistent/utredarstödet till den enskilde ledamoten bedömdes som otillräckligt. En genomgripande reform av stödet till ledamöternas och partigruppernas arbete i beslöts 1999. Reformen går ut på att ledamotsstödet skall bekosta handläggarhjälp i form av politiska sekreterare åt ledamöterna i stället för den hittillsvarande kontorshjälpen. Arbetsuppgifterna för de politiska sekreterarna bör bl.a. innefatta att svara för kvalificerade allmänna sekreteraruppgifter, att bereda underlag för olika typer av politiska initiativ, att skriva artiklar, tal och brev samt att besvara elektronisk post från väljarna. Stödet kanaliseras via partigrupperna som även har arbetsgivaransvaret. Ledamöterna bör ha ett stort inflytande i personfrågor och i fråga om stödets utformning. Utbyggnaden bör ske med sikte på att varje ledamot skall kunna påräkna "en politisk sekreterarresurs". I en första etapp lämnas stöd enligt en genomsnittlig beräkningsnorm av en halv politisk sekreterare per riksdagsledamot. Basstödet till partigrupperna förstärks . Syftet med detta är att förbättra partiernas möjligheter att pröva och göra egna oberoende bedömningar av förslag som lämnas till . En successiv utbyggnad av basstödet skall ske. beslutade om en ökning av ledamotsstödet och av basstödet , alltså ett totalt anslag för båda stödformerna på . har beslutat om en ytterligare höjning av anslaget till . Ökningen fördelar sig ungefär lika på ledamotsstöd och basstöd. En kartläggning för kommitténs räkning har gjorts av de anställda vid partigruppskanslierna och . Kartläggningen gör inte anspråk på exakthet i fråga om antal och funktion. Någon skillnad har heller inte kunnat göras mellan heltids- och deltidsanställda. Av kartläggningen framgår att var ca 170 personer anställda vid gruppkanslierna, dvs. så många som (se ovan). uppgår antalet anställda till ca 230, en ökning på omkring 60 personer. Ökningen ligger främst på olika kategorier av handläggare med ca 50 personer. På grund av de varierande benämningar som används av partigrupperna är det svårt att säga med säkerhet hur denna ökning fördelar sig på politiska sekreterare knutna till ledamöterna och på andra handläggare knutna till partigrupperna och deras olika organ. Men om man utgår från att de som har titeln politisk sekreterare också i första hand hör till den ledamotsanknutna delen av handläggarkåren handlar det om en ökning på mellan 35 och 40 personer. Denna siffra överensstämmer ganska väl med de uppgifter om personaltillskott som lämnades av partigrupperna till förvaltningskontoret . Enligt samma uppgifter kommer ytterligare ca 25 politiska sekreterare och 6-8 övriga handläggare att anställas. Den kartläggning som gjorts för kommitténs räkning visar att antalet personer anställda i andra funktioner - som chefer och som administratörer, främst sekreterare - inte förändrats mellan och 2000. Den utbyggnad av partigruppernas tjänstemannakår som ägde rum t.o.m. 1999 skedde successivt även om tempot i utbyggnaden ökade . Inriktningen var också i huvudsak stabil: utredarna knöts till partigruppen och dess olika organ medan de enskilda ledamöterna försågs med kontorshjälp. har utbyggnadstakten ökat som ledamöterna successivt erhåller stöd av mer kvalificerade handläggare. Effekterna av denna utveckling på riksdagsarbetet är för tidigt att med säkerhet uttala sig om. Men det sannolika är att såväl partiernas som ledamöternas initiativ i form av motioner, interpellationer och frågor ökar både kvantitativt och kvalitativt. Med informationsteknik (IT) avses enligt kombinationer av data- och telekommunikation. Utredningen framhåller att allt kraftfullare tekniker för inhämtning, lagring, bearbetning och spridning av information har blivit tillgängliga för allt flera . har i hög grad tillgodogjort sig och påverkats av denna utveckling. Den nya informationstekniken har haft betydelse för det inre arbetet i , för spridningen av information om riksdagsarbetet och för ledamöternas kontakter med väljarna. Datoriseringen av riksdagsarbetet inleddes på allvar . Centrala datorer installerades och förbands med arbetsplatsernas terminaler genom nätverk. Datorsystemen användes för att framställa dokument som sedan i elektronisk form fördes över till tryckning. Även ärendehanteringen och vissa administrativa rutiner datoriserades . Nätverken möjliggjorde också kommunikation via e-post. Utbyggnaden av arbetsplatser med datorterminaler tog till en början främst sikte på tjänstemännen i . tog också datoriseringen av ledamöternas arbete fart. hade en fjärdedel av ledamöterna datorer, drygt hälften och fem sjättedelar. in var utbyggnaden av terminalarbetsplatser i i stort sett slutförd. I princip alla ledamöter och tjänstemän förfogade över datorer på sina arbetsplatser i . /hade en försöksverksamhet startat med datorstöd i ledamöternas hem. Även utbyggnaden av denna service accelererade och och då datoriseringen var fullt genomförd i hade också nästan samtliga ledamöter tillgång till datorer i hemmet med möjlighet till uppkoppling mot . /97 installerades ISDN-uppkoppling i hemmen vilket i hög grad underlättade datakommunikationen. av ledamöterna hade ISDN-anslutningar. Med början /skedde en övergång till ett nytt datasystem. Övergången tog och var avslutad . fick leva med bl.a. två olika ordbehandlingsprogram och postsystem. Det nya datasystemet baseras på nätverkskopplade persondatorer, ett grafiskt användargränssnitt, Windows samt en avancerad nätverksteknik och mycket goda möjligheter till kommunikation med omvärlden. En fast uppkoppling mot Internet togs i bruk under /95. Detta innebar att fick tillgång till all information som finns i det världsomspännande . På detta sätt fick också ett mycket bra hjälpmedel för att sprida information om verksamhet till medborgare, företag, organisationer och myndigheter. De databaser som byggdes upp i var av två slag, dels dokumenthanteringssystem som tar hand om huvuddokument (motioner, betänkanden, protokoll), dels register som behövs för att planera verksamheten i kammaren och utskotten. Dessa båda typer av databaser samt en del annan information om blev tillgängliga för utomstående. Av säkerhetsskäl lades publika databaser, kallade Rixlex, på en separat dator. Ett avtal slöts också med om att lägga ut författningstexter, författningsregister m.m. på Rixlex. Till en början fick användarna betala för användningen av Rixlex men är den gratis. Antalet användare av Rixlex uppgick före övergången till gratisabonnemang till 2 500. förberedelser öppnade sin webbplats . Ambitionen var att skulle ge en bred allmän presentation och ha med så mycket som möjligt av aktuell och fortlöpande information i form av betänkanden, motioner och protokoll. blev även Rixlex tillgängligt på webbplatsen. Antalet besök på webbplats ökade från knappt en halv miljon 1997 till drygt en miljon 1998. hade antalet besökare växt till två och en halv miljon. blev det möjligt att via e-post prenumerera på sammanfattningarna av beslut, Beslut i korthet, som funnits och distribuerats per post eller fax. anmälde sig 1 600 användare bland allmänheten, medier, organisationer och myndigheter som prenumeranter. blev det också möjligt att per e-post prenumerera också på pressmeddelanden och riksdagskalendern. Vid slutet av uppgick antalet prenumerationer till drygt 15 000. öppnades en ny avdelning på webbplatsen som främst riktar sig till gymnasieungdom. I en medborgarundersökning som genomfördes ställdes frågan hur ofta svarspersonen tagit del av bl.a. hemsida på Internet. Svarsalternativen var "/vecka", "/vecka", "/vecka", "mera sällan" och "aldrig". uppgav sig eller oftare (dvs. alla svarsalternativ utom "aldrig") ha besökt hemsida. Det finns vissa skillnader mellan olika befolkningsgrupper. Andelen män som besökt hemsidan är t.ex. något högre än andelen kvinnor. Största skillnaderna finns mellan den lägsta () och den högsta (), mellan högutbildade () och lågutbildade () och mellan företagare () och arbetare (). Skillnaderna mellan sympatisörer till olika partier är förhållandevis små. En anledning till skillnaderna är givetvis tillgången till datorer med möjlighet till Internetuppkoppling. I undersökningen testas sambandet mellan förtroendet för (se nedan) och hemsidebesök. Detta samband går i positiv riktning och är signifikant. Sedan information om blev tillgänglig via Internet har telefonförfrågningarna hos för press och information minskat från drygt 26 1997 till 12 2000. har e-postfrågorna till Riksdagsinfo ökat från 500 till 2 500. Förutom hos Riksdagsinfo finns i e-postlådor hos , EU-upplysningen, infocentrum, skolinfo och webb/Rixlex. Förfrågningarna i samtliga e-postlådor uppgick till 8 100. Några mer exakta uppgifter om hur mycket e-post som når riksdagsledamöterna och riksdagspartierna finns, såvitt bekant, inte men det är inte obetydliga mängder. IT-utvecklingen i hade således från början främst syftet att rationalisera men också höja kvaliteten på riksdagsarbetet. har tyngdpunkten i utvecklingsarbetet förskjutits mot ett annat syfte, att sprida information om och härigenom öka insynen i arbete. IT har, menar , generellt vissa fördelar i förhållande till annan teknik. Det gäller inte minst snabbheten, möjligheten till interaktiv kommunikation med fler deltagare samt omständigheten att informationen som läggs ut i princip är tillgänglig oberoende av tiden . När det gäller det inre riksdagsarbetet har dessa fördelar fått till följd att dokumentproduktionen blivit väsentligt snabbare. Det har också blivit betydligt lättare att ta fram och även återanvända äldre dokument. Den interna kommunikationen i har underlättats genom e-postfunktionen. Möjligheten till snabb kommunikation är inte längre beroende av motpartens tillgänglighet i kommunikationsögonblicket.