frsrdg · GO04JO1 · 2001-01-01 00:00:00 — Dessa förändringar har inneburit såväl integrering som specialisering av arbete. Oavsett vilken organisationsform som har valts kvarstår emellertid grundprincipen om en helhetssyn. I förvarande fall är det uppenbarligen fråga om en person som under vissa perioder har bedömts lida av en allvarlig psykisk störning. Oavsett A.J:s tidigare inställning till hjälp från socialnämndens sida ålåg det socialför- valtningen att aktivt försöka utreda om det var riktigt att A.J. inte avsåg att 2000/01:JO1 ansöka om bistånd till sin försörjning avseende tidsperioden Det var självfallet viktigt att ta upp frågan om hyreskostnaden med A.J. Enligt min mening faller det sig naturligt om socialförvaltningen hade tagit kontakt med A.J. för att diskutera biståndsfrågan när handläggaren fick kännedom om att A.J. var intagen på sjukhus. Såvitt dokumentationen utvisar har A.J. i biståndshänseende behandlats som ett vanligt ekonomiärende, trots förvaltningens kännedom om hans psykiska status och hans tidigare behov av bistånd för sin försörjning. Handläggningen måste i den delen anses stå i strid med principen om en helhetssyn på det sociala arbetet. Vad som i övrigt har framkommit angående handläggningen är inte av sådan beskaffenhet att det föranleder något uttalande eller någon vidare åtgärd från min sida. /DJHQ PHG VlUVNLOGD EHVWlPPHOVHU RP YnUG DY XQJD /98 2000/01:JO1 Efter att polisen till socialnämnden anmält att en yngling var misstänkt för tillgrepp av en moped beslutades att den unge skulle omhändertas med stöd av 6 § LVU. Vid samtal med socialnämndens handläggare förnekade dock den unge att han tillgripit mopeden och hans uppgift visade sig senare vara riktig. Genom att inte omgående efter samtalet med den unge närmare undersöka vad som låg till grund för polisens misstankar har nämnden brustit i sitt ansvar för utredningen (Dnr 855-1998) I en anmälan till JO klagade . Hon ifrågasatte ett beslut att omhänderta hennes son T., född , med stöd av 6 § LVU. Hon klagade även på att hon underrättades om beslutet först dagen efter omhändertagandet. Efter remiss anförde i i ett yttrande till JO bl.a. följande. blev omhändertagen jml LVU 970917. har felaktigt uppgivit 97- 10-17.) blir inte informerad om detta förrän dagen därpå , . Anledningen till att vi inte kontaktade G.W. var att det var sent och att vi tidigare hade avtalat att träffa henne morgonen därpå. Detta handlande är från vår sida inte försvarbart. Vi skulle ha in- formerat G.W. och vi har bett om ursäkt och förklarat vårt handlande. T. bodde hos sin pappa . och han var informerad och införstådd med att T. denna dag blev omhändertagen. anser att beslutet om att omhändertaga T. jml LVU var felaktigt. T. har varit inblandad i mycket kriminalitet bl a stulna cyklar, stulna mopeder, trippelåkning på moped, skadegörelse, stöld i skola, (T. blev skadad i en mopedolycka då han körde in i en bil) inbrott i garage och tillgrepp av en go-cart som T. åkte omkring med tills bensinen tog slut. Hans uppväxt har präglats av social problematik, skolgången har fungerat dåligt, går det inte alls att få T. till skolan osv. Han hade ett socialt nedbrytande beteende. När polisen kontaktade Individ och familj och uppgav att T. hade varit inblandad i en mopedstöld så beslutade ordförande i att omhändertaga honom jml § 6 LVU. Båda föräldrarna var införstådda med att om T. skulle vara inblandad i mer kriminalitet skulle vi vara tvungna att omhändertaga honom. T. var placerad i ett HVB-hem i . visade det sig att T. var oskyldig till brottet. Länsrätten upphävde beslutet. I efterhand kan vi se en positiv effekt av beslutet. T. tycks ha upphört med all kriminalitet. Polisen har inte inkommit med några rapporter angående T. Beslutet att omhänder- taga honom, trots att han inte hade blivit förhörd av polisen kan i efterhand anses felaktigt, men effekterna av omhändertagandet har varit bra. Vi tror att det blev en kraftfull markering för T. T:s pappa har berättat att när han och T. en gång pratade om omhändertagandet så tyckte de båda att det var bra det som hände. gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret. JO hade vid beslutet tillgång till individ- och familjeförvaltningens journal- 2000/01:JO1 anteckningar beträffande T. för den aktuella tiden. Stf JO 1RUHOO 6|GHUEORP anförde i ett beslut bl.a. har särskilda skyldigheter när det gäller barn och ung- Detta kommer till uttryck i bl.a. 12 § socialtjänstlagen (1980:620) där det sägs att socialnämnden med särskild uppmärksamhet skall följa utveck- lingen hos barn och ungdom som visat tecken till en ogynnsam utveckling och i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdomar som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver och, om hänsynen till den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det insatser för barn och ungdomar bygger på frivillighet från de berördas sida. Under vissa förutsättningar kan det dock bli aktuellt med ett Regler härom finns i LVU. Där sägs bl.a. att vård skall beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende. Beslut om vård enligt LVU fattas av länsrätten efter ansökan av social- får enligt 6 § LVU besluta att den som är under 20 år skall omhändertas om det är sannolikt att den unge behöver beredas vård med stöd av LVU och rättens beslut om vård inte kan avvaktas med hänsyn till bl.a. risken för den unges hälsa eller utveckling. socialnämndens beslut inte kan avvaktas, får nämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden förordnat besluta om omhändertagande (6 § andra stycket LVU). Med brottslig verksamhet i 3 § LVU avses inte rena bagatellförseelser inte heller enstaka brott som inte är av allvarlig art. Det är först vid brottslighet som ger uttryck för en sådan bristande anpassning till samhällslivet att det kan sägas föreligga ett vård- och behandlingsbehov som det kan bli fråga om att bereda den unge vård med stöd av LVU. Beslutet att omhänderta T. utlöstes av en misstanke om att T. hade tillgripit Det visade sig senare att T. inte begått det brottet. hållande innebär emellertid inte att ingripandet nödvändigtvis var felaktigt. Ett omhändertagande enligt 6 § LVU förutsätter nämligen inte att det är utrett att den unge har begått brottet. Det är tillräckligt att det på goda grunder kan antas att vård enligt LVU är erforderlig. Uppgiften att T. var misstänkt för brottet erhöll nämnden från en polis som synes ha varit väl förtrogen med T:s förhållanden. Ansvaret för att utreda om den unge har begått brott är inte en primär uppgift för en socialnämnd. ligger i sakens natur att nämnden måste kunna förlita sig på de professionella bedömningar som polis och åklagare gör i ett visst fall. Vid ett samtal som förvaltningens handläggare hade med T. den 18 sep- tember 1997 förnekade T. att han hade tagit mopeden. T. lämnade då en redogörelse för vad han hade gjort när mopeden blev stulen och uppgav även att han hade alibi. De uppgifter som förvaltningen hade erhållit från polisen angav inte närmare vad misstanken mot T. grundade sig på. omhändertagande enligt LVU är en ingripande åtgärd och det är självfallet angeläget att nämndens bedömning av nödvändigheten av en sådan åtgärd grundas på en så tillfredsställande utredning som möjligt. Med hänsyn till T:s uppgifter borde handläggaren därför ha kontaktat polisen och tagit reda på de närmare grunderna för misstankarna mot T. Genom att okritiskt lägga poli- sens tidigare allmänna uppgifter till grund för sitt handlande har nämnden enligt min mening brustit i sitt ansvar för utredningen. I sitt yttrande har nämnden tagit på sig ansvaret för att G.W. om omhändertagandet först . anfört att underlåtenheten att informera G.W. inte är försvarbar. Jag vill för egen del inte gå så långt i min kritik av nämnden. Några regler om när en vårdnadshavare skall underrättas om ett LVU-beslut finns inte. Det ligger dock i sakens natur att underrättelsen skall lämnas utan dröjsmål. Det finns utrymme för att i vissa fall beakta vid vilken tid som omhändertagandet sker. förhållanden kan få inverka på bedömningen. Nämnden har i sitt yttrande redovisat varför underrättelsen om LVU-beslutet lämnades till G.W. Såvitt framgår av utredningen skedde dock omhänder- tagandet inte så sent att det på grund därav var olämpligt att kontakta G.W. Fråga om en socialnämnd ägt placera en flicka i nedre tonåren, som vårdades med stöd av 2 § LVU, i ett eget boende (Dnr 1624-1998) är ensam vårdnadshavare för D., född . Genom en dom av Länsrätten i beslutades att D. skulle beredas vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). och O.K. klagade i olika skrivelser till JO på i handläggning av ärendet rörande D. (JO:s dnr 2484- 1996 och 2659-1996). I ett beslut uttalade sig ställföreträ- dande JO med anledning av klagomålen. Vid ärendenas slutliga beredning hos JO uppmärksammades att vissa tillkommande frågor behövde utredas ytterligare. från i rörande bl.a. D:s boende . i anförde i ett remissvar bl.a. följande. 911128 fattar socialnämnden beslut jm1 6 och 11 §§ LVU. fastställer länsrätten beslutet. 911213 placeras D. på Solsidans barnhem för vård och boende. fastställer 920211 ansökan om vård jml 1 § st 2 och 2 § LVU. 940818 beslutar socialnämndens arbetsutskott att med stöd av 11 § LVU placera D. i familjehem för stadigvarande vård och fostran. 940901 överklagar vårdnadshavaren socialnämndens beslut hos länsrätten. Resultatet blir att D. 950102 placeras i familjehem. 950503 återplaceras D. till Solsidan, då familjehemmet p.g.a. den press de utsätts för av vårdnadshavaren inte längre anser sig klara av att fullgöra uppdraget. D. bor sedan kvar på Solsidan till 970301. 95059703 tas ett flertal beslut i socialnämndens arbetsutskott angående besöks- och umgängesförbud, samt vården i sin helhet. 970301 omplaceras D. till eget boende med personliga assistenter i hem- kommunen. Anledningen till denna extra ordinära åtgärd från socialnämn- dens sida är att nämnden bedömer utsikten att familjehemsplacera D. som obefintlig med anledning av vårdnadshavarens inställning. D. är då fyllda och Solsidan har bara placeringar . Solsidan har låtit flickan vara kvar p g a de svåra omständigheterna, men klart sagt ifrån att placeringen måste upphöra möjligt. Alternativa placeringar som diskuteras är annars institutionsplacering eller internatskola. Inget av detta motsvarar dock flickans behov av en god omvårdnad. Intentionen från nämndens sida har varit att en familjehems- placering måste vara det lämpligaste. Uppdraget till tjänstemännen att möjliggöra en sådan placering kvarstår. O.K. yttrade sig över remissvaret. Föredraganden inhämtade per telefon kompletterande upplysningar från socialförvaltningen i . Därvid framkom att D. var placerad i ett familjehem. -2 $QGUp anförde i ett beslut följande. Enligt 12 § socialtjänstlagen (1980:620), SoL, skall socialnämnden verka för att barn och ungdomar växer upp under trygga och goda förhållanden. Nämnden skall i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdomar som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver och, om hänsynen till den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det egna hemmet. Vård utanför det egna hemmet kan beredas på frivillig väg med stöd av SoL eller tvångsvis enligt LVU. Vid vård enligt LVU bestämmer socialnämnden hur vården av den unge skall ordnas och var den unge skall vistas (11 § LVU). Normalt ges vården i ett familjehem eller i ett hem för vård eller boende (HVB-hem). Placering i familjehem är i allmänhet den mest naturliga och lämpliga vårdformen för barn och ungdomar som omhändertagits eller beretts vård med stöd av LVU. I flertalet fall måste vård i familjehem anses vara bättre än vård i institution beroende på den nära anknytningen till vuxna föräldraersättare och den känslomässiga relation som uppstår mellan dem och barnet (se prop. 1979/80:1 s. 307). Valet av vårdform måste alltid anpassas efter den unges behov. Det kan för bli aktuellt med olika vårdformer. En tids vistelse på ett HVB-hem kan således leda till att ett bättre underlag ges för en bedöm- ning av vilken typ av familjehem eller annan form av insats eller placering som ett barn kan behöva. Även andra vårdformer än familjehem eller HVB-hem torde kunna komma i fråga om det anses påkallat med hänsyn till den unges behov. Att som i det aktuella fallet placera ett barn i de nedre tonåren i ett eget boende, i och för sig med regelbundet stöd av personliga assistenter, måste dock som social- nämnden anfört i sitt remissvar anses som en extraordinär åtgärd. min mening bör en sådan boendeform endast undantagsvis komma i fråga och då uteslutande med hänsyn till den unges särskilda behov. Enligt remissvaret placerades D. i eget boende eftersom en placering i familjehem inte bedömdes som möjlig på grund av vårdnadshavarens Placeringen av D. synes således inte i första hand ha skett utifrån en bedömning av D:s egna behov. Detta är i och för sig inte tillfredsställande. Jag har dock förståelse för de problem som förelegat i detta fall och finner inte skäl att rikta någon kritik mot nämnden i denna del. Placeringen av D. i eget boende var tänkt som en tillfällig lösning. boendeform kom dock att gälla , och Det framgår inte helt klart med vilken intensitet som förvalt- ningen bedrivit efterforskning efter ett nytt familjehem och det torde kunna ifrågasättas om inte förvaltningen borde ha varit mer aktiv i Eftersom D. numera är placerad i ett familjehem finner jag dock inte skäl att ytterligare uppehålla mig i saken. /DJHQ RP YnUG DY PLVVEUXNDUH L YLVVD /90 Fråga om föreståndaren för ett LVM-hem haft rätt att omhänderta ett bankomatkort och en legitimationshandling från en person som vårdades vid hemmet (Dnr 1138-1999) A.G., som varit intagen för vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, LVM, klagade i en anmälan till JO på att institutionschefen vid , , beslagtagit hans bankomatkort och legitimation. Anmälan remitterades till , SiS, för utredning I sitt remissvar, beslutat av generaldirektören efter föredragning av chefsjuristen , anförde SiS bl.a. följande. (Remissvaret innefattade även yttrande i JO:s ärende 1323-1999 avseende en anmälan från T.J. i en liknande fråga). har varit intagen med stöd av LVM på Hornö LVM-hem vid flera intogs han första gången på Hornö LVM-hem. överflyttades emellertid till Frösö behandlingshem, eftersom han bedömdes vara alltför bråkig för att kunna stanna på Hornö intogs han för på Hornö LVM-hem. skedde överflyttning enligt 27 § LVM till Jälla behandlingshem, och skrevs han ut från Hornö LVM- intogs han igen på Hornö LVM-hem med stöd av 13 § LVM. Det omedelbara omhändertagandet upphävdes emellertid den intogs han för fjärde gången på Hornö skedde överflyttning enligt 27 § till Jälla behandlingshem, men återkom han till Hornö LVM- avvek han, men återkom till Hornö LVM-hem senare och lämnade ett urinprov som vid analys visade spår av Han är alltjämt () intagen på Hornö LVM-hem. När det gäller perioden har A.G:s bankomatkort och legitimation omhändertagits med stöd av 31 § LVM vid varje tillfälle då han tagits in på . legitimationen har återlämnats till A.G. vid de två tillfällen då han lämnade Hornö LVM-hem för placering enligt 27 § LVM på Jälla behandlingshem. ,QVWLWXWLRQVFKHIHQV EHG|PQLQJDU Institutionschefen har då A.G:s bankomatkort och legitimation omhändertagits gjort bedömningen att A.G:s innehav av dessa skulle vara till sådant men för vården och ordningen vid hemmet som avses i 31 § LVM. har ett dokumenterat destruktivt och impulsmässigt Vid den ena placeringen på Jälla behandlingshem, då han återfått bankomatkortet och legitimationen, avvek han nästan genast och återföll i Om klienter på skulle få inneha föremål som enkelt kan användas för att få kontanter, som i sin tur kan användas för flykt eller inköp av missbruksmedel, skulle det för det första befrämja sådana impulshandlingar som avvikning och återfall i missbruk, vilka är till men för vården och ordningen vid LVM-hemmet. Det skulle för det andra kunna leda till en ordningsstörande handel och köpslagan. Institutionschefen har omhändertagit bankomatkort och legitimation med stöd av 31 § LVM och gjort den bedömningen att A.G:s respektive T.J:s innehav av föremålen skulle vara till men för vården och ordningen vid Enligt SiS mening kan man i 31 § LVM som regel finna stöd för att omhänderta kontanter, annat än mindre summor, och sådana föremål som enkelt kan användas för att få kontanter samt sådana föremål som är särskilt användbara i samband med flykt. SiS kan inte se att institutionschefen saknat grund för ett omhändertagande av föremålen. gavs tillfälle att kommentera remissvaret. -2 $QGUp anförde i ett beslut följande. Den som är intagen för vård enligt LVM är inte på grund av detta fråntagen sin rätt att själv förfoga över sin egendom. Inskränkningar i denna rätt kan emellertid göras av ordningsskäl och för att vården skall kunna genomföras. Enligt 31 § LVM får den som vårdas i ett LVM-hem inte inneha alkohol- haltiga drycker, narkotika, flyktiga lösningsmedel, sådana medel som avses i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel eller sådana varor som omfattas av lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor eller injektionssprutor, kanyler eller andra föremål som är särskilt ägnade att an- vändas för missbruk av eller annan befattning med narkotika. bestämmelse får den intagne inte heller inneha något annat som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. Påträffas sådan egendom får den Av 32 § LVM följer att kroppsvisitering eller ytlig kropps- besiktning får användas för att kontrollera att de intagna inte bär på sig något som de inte får inneha under vistelsen i LVM-hemmet. De redovisade bestämmelserna i 31 och 32 §§ LVM gäller enligt 33 § LVM för alla som vårdas i ett LVM-hem, om det är nödvändigt för att genomföra vården och upprätta ordningen vid hemmet och regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, medger det. Detta innebär att även intagna som inte vårdas enligt LVM omfattas av I 34 och 35 §§ LVM finns ytterligare bestämmelser om tvångsbefogen- heter beträffande dem som vårdas i ett LVM-hem för särskilt noggrann I 34 § anges att den intagne får hindras att lämna hemmet och i övrigt underkastas den begränsning av rörelsefriheten som är nödvändig för att vården skall kunna genomföras. Av bestämmelsen följer vidare att hans rörelsefrihet får inskränkas när det behövs av hänsyn till andra intagnas eller I 35 § LVM ges möjlighet att kontrollera försändelser till den intagne och omhänderta egendom som inte får innehas enligt 31 § om sådan påträffas i en ankommande försändelse. I förarbetena till 31 § LVM har angetts att med föremål som kan vara till 2000/01:JO1 men för vården eller ordningen vid hemmet avses företrädesvis vapen och tillhyggen som kan skada personalen eller andra intagna (prop. 1981/82:8 s. 93 f. och 1987/88:147 s. 107). JO har i tidigare beslut uttalat att även större penningsummor som innehas av de intagna kan omhändertas med stöd av 31 § LVM, när syftet med omhändertagandet varit bl.a. att förhindra utpress- ningssituationer samt för att undvika att droger förs in på anstalten, JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 294 f. Regleringen av vilken egendom som får omhändertas från en patient som vårdas enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, LRV, är i huvud- sak densamma som vid vård enligt LVM. Av 21 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård jämförd med 8 § LRV framgår att en patient som är intagen på en rättspsykiatrisk vårdinrättning, utöver narkotika och liknande, inte får inneha annan egendom som kan skada honom själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på avdelningen. Enligt vad JO tidigare uttalat kunde en patients innehav av en större summa pengar menligt inverka på både vården och ordningen på vårdinrätt- ningen, varför JO ansåg det rimligt att tolka begreppet annan egendom så att det även innefattar pengar (se JO:s ämbetsberättelse 1996/97 s. 301). Jag fann i ett beslut , dnr 2563-1999, inte anledning att inta någon annan ståndpunkt när det gällde ett omhändertagande av ett s.k. minuten- kort. Förhållandena i det ärendet var sådana att kortinnehavaren missbrukade droger och det hade förekommit narkotika på avdelningen när denne vistades där. Det fanns vidare skäl att befara att patientens minutenkort skulle kunna komma att överlämnas till annan patient på vårdinrättningen för uttag av pengar. På det aktuella kontot fanns innestående. Sammantaget fanns en beaktansvärd risk att minutenkortet skulle kunna vara till men för vården eller ordningen på samma sätt som innehav av en större summa pengar. Enligt min mening bör samma synsätt i princip kunna anläggas när det gäller minutenkort eller liknande kort som innehas av någon som är intagen för vård i ett LVM-hem. Det är i och för sig inte lika tydligt att innehavet av en legitimationshandling skulle kunna vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. Det skall dock inte bortses från att även en sådan handling, genom att den t.ex. möjliggör uttag av medel i bank, representerar ett sådant värde att handlingen i detta sammanhang kan vara att jämställa med ett bankomatkort eller kontanter. Jag anser därför att det inte bör föreligga något hinder mot att omhänderta bankomatkort och identitets- handlingar med stöd av 31 § LVM när förutsättningarna för omhänder- tagande i övrigt är uppfyllda. I remissvaret har anförts att omhändertagandet av A.G:s bankomatkort och legitimation grundats på en bedömning av att innehavet av föremålen skulle kunna vara till men för vården och ordningen vid hemmet. Det har emellertid inte påståtts att bankomatkortet och/eller legitimationen i detta fall inne på institutionen utgjort något men för vården eller någon fara för ordningen där. Den yttersta anledningen till omhändertagandet av föremålen synes ha varit att avhålla A.G. från att avvika från LVM-hemmet. Det kan naturligtvis ifrågasättas om ett omhändertagande av egendom, 2000/01:JO1 som sker i syfte att avhålla en intagen från att avvika, ryms inom stadgandet i 31 § LVM. Det inger av principiella skäl vissa betänkligheter att ge en bestämmelse om tvångsbefogenheter ett alltför vidsträckt tillämpningsom- råde. Jag anser dock att sambandet mellan risken för att en intagen avviker och det men för vården och ordningen på hemmet som ett avvikande eller ett planerat avvikande skulle kunna innebära är tillräckligt påtagligt för att 31 § LVM skall kunna tillämpas även i en sådan situation. I förevarande fall får institutionschefen anses ha haft befogad anledning att anta att A.G:s innehav av såväl bankomatkortet som legitimationshandlingen kunnat vara till men för vården och ordningen vid hemmet. Omhändertagan- det av handlingarna föranleder därför ingen kritik från min sida. En person erhöll av en socialnämnd bistånd mot återbetalnings- skyldighet och utfärdade i samband med beslutet fullmakt för socialnämnden att från hennes arbetsgivare uppbära kommande lön. Fråga om en tjänsteman vid socialförvaltningen i efterhand i fullmakten kunnat fylla i det belopp som arbetsgivaren skulle betala till socialnämnden (Dnr 4205-1997) studerade vid en högskola. hade hon erhållit ett feriearbete. Den första lönen skulle betalas ut . hos i kommun om bistånd för . I ett beslut avslog i kommun (delegationsbeslut) ansökan om bistånd enligt 6 § socialtjänstlagen (1980:620), SoL, för juni månad eftersom U.G. Däremot beviljades hon enligt 5 § SoL bistånd med mot återbetalning. beviljades bistånd för juli månad 1997 med (i beslutet angavs på grund av skrivfel att U.G. hade beviljats bistånd med ). Även det biståndet beviljades enligt 5 § SoL mot återbetalning. I samband med att U.G.