frsrdg · GO04RS1 · 2001-01-01 00:00:00 — När det gäller spridningen av informationen om har genomslaget varit snabbt och förhållandevis stort, om man ser till antalet besök på webbplats. Den interaktiva kommunikationen (fråga-svar) är än så länge inte så omfattande. Den bild vi kunnat redovisa är dock i det hänseendet klart ofullständig. Den interaktiva kommunikationen mellan medborgarna och kanaliseras i mycket stor utsträckning via ledamöter och partier. 3.9 Kontakterna med intresseorganisationer och företag hade det svenska statsskicket starka inslag av korporativism i betydelsen att "organiserade intressen under institutionaliserade former medverkar i den offentliga beslutsprocessen". I en forskarvolym publicerad av skiljer man mellan besluts-, berednings- och genomförandekorporativism. Beslutskorporativism kommer främst till uttryck i att representanter för organiserade intressen har möjligheter att medverka i det parlamentariska beslutsfattandet. Exempel på detta skulle vara att riksdagsledamöter som också är förtroendevalda inom olika intresseorganisationer har en dominerande ställning inom berörda utskott, t.ex. förtroendevalda inom jordbrukarnas och löntagarnas intresseorganisationer i resp. AU. Forskarnas undersökningar visar att tillhörde omkring hälften av ledamöterna i i allmänhet denna kategori. En stark minskning av denna grupp har inträtt . I AU har löntagarorganisationerna varit nästan lika starkt företrädda som jordbrukarorganisationerna i JoU. Någon tydlig försvagning har inte ägt rum . Enligt forskarnas mening behöver emellertid inte den starka ställning som de organiserade intressena haft i dessa utskott uppfattas som ett korporativt inslag utan som ett uttryck för ledamöternas specialisering. Beredningskorporativismen kommer bl.a. till uttryck i de organiserade intressenas deltagande i kommittéväsendet. En undersökning av sammansättningen av kommittéerna (med undantag för enmansutredningarna) visar att representanterna för intresseorganisationer, näringsliv och andra fria sammanslutningar minskat från en femtedel till under en tiondel 1990. En viss ökning kan noteras . För den mest påfallande ökningen står partiföreträdarna dvs. i allmänhet riksdagsledamöter. Den går inte bara ut över intresserepresentationen utan än mer över ämbetsmännens representation i kommittéerna. De organiserade intressena medverkar också i genomförandet av den offentliga politiken (genomförandekorporativism). Bl.a. ingår organisationsrepresentanter i de statliga verksstyrelserna. Av en undersökning av styrelsernas sammansättning (sista undersökningstillfället ) framgår att representanter för intresseorganisationer utgjort av alla ledamöter. I likhet med i kommittéerna är den stora förändringen att partiföreträdarna vinner terräng på ämbetsmännens bekostnad. Man kan således konstatera att inslagen av korporativism i den offentliga beslutsapparaten minskat men inte på något dramatiskt sätt. Forskarna menar dock att "eftersom balansen mellan intresseföreträdare och politiker förändras till de senares fördel, kan vi alltså tala om avkorporatisering". Detta betyder inte att de organiserade intressena saknar vare sig kanaler till eller kontakter med de offentliga beslutsfattarna. Dessa kanaler och kontakter är dock mindre ordnade och överblickbara och mera präglade av lobbyverksamhet och dolda nätverk . De organiserade intressena fungerar i större utsträckning som påtryckare, informatörer och opinionsbildare. Forskarna karakteriserar det nya systemet som pluralism eller intressegruppspluralism. Hur försöker då intresseorganisationer och företag påverka det offentliga beslutsfattandet när det inte sker genom korporativa arrangemang? Forskarna har undersökt detta genom en enkät till 500 största företag och till ungefär 1 200 av de större organisationerna. Undersökningen visar att den vanligaste formen för storföretagens och organisationernas samhällskontakter är lobbning, dvs. direkta kontakter med offentliga beslutsfattare som bereder ett visst ärende. Storföretagen och organisationerna uppger att det har skett i genomsnitt 4,6 respektive . Det är också relativt vanligt att storföretagen och organisationerna kontaktar medier eller själva deltar i samhällsdebatten. Minst vanligt är det att de anlitar en konsult. Organisationerna är aktivare än storföretagen i utnyttjandet av alla former för samhällskontakter utom i fråga om konsulter som anlitas mer av företagen än organisationerna. Vilka offentliga företrädare som storföretagen och organisationerna kontaktar har också undersökts. Båda riktar sig i första hand till lokala politiker och tjänstemän. Därnäst kommer för företagens del de statliga verkstjänstemännen och riksdagsledamöterna i nu nämnd ordning, för organisationernas del samma grupper fast i omvänd ordning. På tredje plats kommer tjänstemän och statsråden/statssekreterarna. Minst kontaktades EU-tjänstemän och EU-politiker. En skillnad mellan storföretagen och intresseorganisationerna är att företagen på alla arenor utom i söker påverka tjänstemännen i större utsträckning än politikerna. För organisationernas del är påverkanstrycket mera lika fördelat mellan politiker och tjänstemän utom i där förhållandena är desamma som för företagen. Forskarna konstaterar också att de organiserade intressena har blivit alltmer professionella i sin politiska verksamhet. och många organisationer bygger upp särskilda avdelningar för samhällskontakt. Dessutom har det etablerats en särskild kår av politiska konsulter vilka ger service åt "den som kan och är villig att betala för sådana tjänster". Ur synpunkt kan noteras att av de nio konsultföretag som deltagit i en enkätundersökning har fyra företag frekventa kontakter med något riksdagsutskott (eller oftare). Likaså uppger fyra företag att de "ibland" har författat underlag eller förslag till motioner. Av allt att döma har således under skett en viss förskjutning av fokus för de organiserade intressenas påverkan från organ med korporativa inslag till de ordinarie statsorganen, däribland . Till en del sker denna påverkan öppet, bl.a. genom skrivelser till utskott och uppvaktningar av ledamöter och utskott. Men den vanligaste formen är direkta, muntliga kontakter med politiker och tjänstemän. En vanlig reaktion från ledamöter och tjänstemän på denna uppmärksamhet är att den information som lämnas är intressant och värdefull men att man på grund av tids- eller resursbrist saknar möjlighet att värdera den. Möjligen skall utbyggnaden av den politiska tjänstemannakåren bl.a. ses som ett sätt att hantera denna lobbning, som de politiska tjänstemännen erbjuder ytterligare en måltavla för lobbyisten. Men lobbning bör också beaktas när man diskuterar utskottens arbetssätt och de resurser utskotten förfogar över vid ärendeberedningen. Det slut öppnade nya förutsättningar för svensk utrikespolitik och också för internationella verksamhet. Någon isolering från internationellt samarbete hade det förvisso inte varit fråga om . Förutom det nordiska parlamentariska samarbete som främst ägde rum inom ramen för ingick svenska parlamentariker även i Internationella parlamentariska unionen (IPU) och . hade dessutom ett besöksutbyte med många länder. Slutligen hade regeringen gett riksdagsledamöter möjligheten att ingå i de svenska delegationer som sänts till FN:s generalförsamlings årliga möten och till olika konferenser i FN:s regi. Europasamarbetet kom efter hand alltmer i fokus för internationella verksamhet och en hel flora av samarbetsdelegationer av mer eller mindre långvarigt slag inrättades. 1986 tillkom en permanent delegation för parlamentarikersamarbetet inom EFTA. När Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) tillkom 1994 inrättades en EES-delegation som deltog i samrådsprocessen inom EES tillsammans med parlamentariker från de andra EES-länderna och . EES-delegationen hade också som uppgift att samråda med regeringen inför beslut om nya EES-regler. Under medlemskapsförhandlingarna upprättades den s.k. som till hälften bestod av ledamöter av och till den andra hälften av ledamöter av . Kommittén samrådde i alla frågor som rörde relationerna mellan och EG/EU. EFTA- och EES-delegationerna liksom upphörde när blev medlem av EU 1995 men kom i viss mån att tjäna som embryon till . uppgifter och utveckling behandlas i kap. 6. På det säkerhetspolitiska området etablerades ett samarbete inom ramen för Europeiska säkerhetskonferensen (ESK). Till detta samarbete kopplades ett parlamentariskt forum dit sänder en delegation. ESK har sedermera bytt namn till (). Vidare skickar också observatörer till Västeuropeiska unionens och Nato:s parlamentariska församlingar. Ett institutionaliserat samarbete mellan talmännen i de europeiska parlamenten har också byggts ut, dels mellan medlemsstater, dels mellan EU:s medlemsstater. Talmännen i de nordiska parlamenten träffas vidare regelbundet (minst en gång ). Andra talmansnätverk existerar också. Som framgår av utskottens verksamhetsberättelser har utskotten en omfattande internationell kontaktverksamhet. Utskotten företar, ofta uppdelade på mindre delegationer, studiebesök i utlandet och tar emot besökande från utlandet. Den ökade internationaliseringen tar sig inte bara uttryck i inrättandet av nya institutionella forum för det parlamentariska samarbetet i . Den har också fått sitt genomslag i det ordinarie riksdagsarbetet. En undersökning, som omfattar visar att utskotten i sina betänkanden alltmer uppmärksammar internationella aspekter. innehöll cirka en fjärdedel av betänkandena uppgifter om internationella förhållanden. Denna siffra hade 1993 stigit till hälften av betänkandena. Det är framför allt de västeuropeiska länderna och EU som uppmärksammas alltmer medan de nordiska perspektiven förlorar i betydelse . Även fick ökad uppmärksamhet i utskottens betänkanden. De sakfrågor vars internationella aspekter uppmärksammas oftare har en mer inrikespolitisk karaktär än tidigare: jordbrukspolitik, energipolitik och miljöpolitik. Detta innebär dock inte att riksdagsutskottens intresse för de traditionella utrikespolitiska frågorna minskar. En specialstudie av de europeiska frågornas genomslag i utskottsbetänkandena visar på en tydlig ökning . omnämns EG och EES i cirka en fjärdedel av betänkandena. Denna andel hade vid slutet av decenniet stigit till . I propositioner och motioner - det arbetsmaterial som ligger till grund för betänkandena - är omnämnande av de europeiska organisationerna mer frekvent i propositionerna än i motionerna. Sedan före inträdet i EU har andelen propositioner som innehåller referenser till EU, EG eller EES ökat från till , medan motsvarande andel av motionerna har ökat från till . Riksdagsledamöternas internationella kontakter ökar också, dock inte på samma tydliga sätt som uppmärksamheten för internationella frågor i utskottens betänkanden. Andelen ledamöter med regelbundna internationella kontakter går upp från 1994 men faller sedan tillbaka till . Kontakterna med politiker, myndigheter, organisationer och företag inom EU ökar mest, därnäst kontakterna inom . Minst ökar kontakterna med internationella organisationer. Någon skillnad mellan kvinnliga och manliga riksdagsledamöter föreligger i huvudsak inte. Däremot har utbildningsbakgrunden en betydelse för kontaktfrekvensen. Ledamöter med högre utbildning har i genomsnitt mer regelbundna internationella kontakter än ledamöter med lägre utbildning. Ett sätt att värdera dessa resultat är att jämföra dem med situationen i andra liknande parlament. En jämförande nordisk undersökning som avser läget visar att svenska parlamentariker i genomsnitt har något färre internationella kontakter än sina kollegor i de övriga nordiska parlamenten. Skillnaderna skall dock inte överdrivas och kan i någon utsträckning bero på tidpunkten för undersökningarnas genomförande i förhållande till senaste val i respektive parlament. Skillnaderna är dock systematiska så tillvida som att riksdagsledamöterna har färre nordiska kontakter än ledamöterna i något annat nordiskt parlament och likaså färre kontakter med EU/europeiska länder och internationella organisationer än kollegorna i de övriga nordiska parlamenten (med undantag för det isländska). Vidare kan konstateras att kontakterna i än högre grad än i övriga nordiska länder är koncentrerade till ledamöter från huvudstadsområdet med hög senioritet och med placering i utrikesutskottet eller i någon eller några av de internationella delegationerna. Det är visserligen en tendens i alla de nordiska parlamenten (och i många andra parlament dessutom) att det är en förhållandevis liten grupp av välmeriterade och specialiserade parlamentariker som svarar för huvuddelen av de internationella kontakterna. Denna tendens var åtminstone tydligare i än i våra nordiska grannländer. 3.11 Mediernas rapportering om Trots de oerhörda förändringar som skett i det svenska medielandskapet är det alltjämt tre "traditionella" medier som dominerar medieanvändningen i : TV, radio och morgontidningarna. av befolkningen har exponerat sig för dessa medier - tittat, lyssnat eller läst. TV har den högsta andelen (1998: ), därnäst radion (1998: ) och sist morgontidningarna (1998:72 %). Avståndet till nästa medium - också det ett traditionellt, nämligen böcker - är stort. av alla svenskar läser i genomsnitt i en bok . Nya medier som Internet och video ligger på . På grund av det ökade utbudet har selektiviteten i användningen av medierna ökat . Denna utveckling är särskilt tydlig för de tre mest populära medierna, TV, radio och morgontidningar. I morgontidningarna prioriterar läsarna de lokala nyheterna, följda av de nationella och internationella nyheterna samt annonser. TV är främst ett medium för nyheter, sport och underhållning. Public servicekanalerna TV1 och TV2 har förlorat marknadsandelar till de kommersiella kanalerna. I radio prioriterar lyssnarna nyheter och musik. Direktsändningar från förekommer i . Sändningarna från olika debatter i har ökat starkt . Under riksmötena /89 /93 låg sändningstiden på mellan 10 och . Därefter har sändningstiden från debatterna ökat brant. Den hittillsvarande toppnoteringen nåddes 1997/98 dvs. under det sista av förra valperioden. Särskilt stor är ökningen av sändningstiden från de särskilt anordnade debatterna (partiledardebatter, allmänpolitiska debatter, aktuella debatter). Sändningstiden var i början av perioden men har legat omkring . Den tid som kammaren ägnat åt denna typ av debatter varierar visserligen men någon trendmässig ökning är det inte fråga om. Följaktligen är det mycket större andel av dessa debatter som sänds av TV jämfört med i början. sändes av debatterna (räknat i debattid); under den senare delen rör det sig om hälften eller nästan hälften. Frågestunden på torsdagseftermiddagar har direktsänts varje gång sedan den blev ett regelbundet inslag i kammarens veckoschema . På ett helt handlar det om en sändningstid på omkring . Den exakta tiden beror på antalet avhållna frågestunder. Tittarsiffror för debatter och frågestunder föreligger . I genomsnitt ligger tittarsiffrorna på någon eller några tiondelar (= 82 000 tittare). Den högsta tittarsiffran i genomsnitt noteras för frågestunderna /och den lägsta för debatterna /. Utvecklingen beträffande allmäntelevisionens direktsändningar från får betecknas som positiv ur synpunkt. I frågestunderna och de särskilt anordnade debatterna har hittat debattformer som av allmäntelevisionen anses kunna intressera en större publik. Tittarsiffrorna är inte överväldigande men med tanke på att debatterna äger rum då de flesta yrkesverksamma svenskar är på jobbet måste de ändå betecknas som tämligen goda. Det finns väl anledning att tro att pensionärer och icke-yrkesverksamma är överrepresenterade bland dem som tittar på dessa debatter. I den mån opinionsbildare följer debatterna finns skäl att räkna med indirekta spridningseffekter. Det är en tämligen allmän tendens i världens demokratier att förtroendet för politiker, partier och politiska institutioner minskar. Inte heller har undgått att drabbas av denna utveckling. I själva verket är nedgången hos oss större och stabilare än på de flesta andra håll. Även förtroendet för har minskat. Sedan de årliga mätningarna av förtroendet för olika samhällsinstitutioner inleddes har andelen svarspersoner som svarat att de har mycket eller ganska stort förtroende för gått ned från till 1999. Nedgången är dock inte kontinuerlig utan den bryts av en uppgång det är val. Under mellanvalsåren sjunker dock åter förtroendet till en successivt allt lägre nivå. Det finns ett nära samband mellan utvecklingen av förtroendet för och för regeringen. Kurvorna är praktiskt taget identiska. Dock är förtroendet i allmänhet något högre för än regeringen. Valårseffekten är inte begränsad till de politiska institutionerna. Förtroendet ökar också dessa år för andra institutioner. Åtminstone två tolkningar av valårseffekten är enligt och rimliga. Den ena är att den främst är en följd av ökad uppmärksamhet. Särskilt de politiska institutionerna kommer i centrum av samhällsdebatten under en valrörelse. Den andra tolkningen är att ett val utlöser förhoppningar och genererar framtidstro. Detta sprider sig även till andra samhällsinstitutioner än de politiska. Några enkla eller tydliga förklaringar till det minskade förtroendet för politiker, partier och politiska institutioner finns inte. De cykliska variationerna som uppenbarligen har ett samband med valen antyder att rent politiska faktorer har stor betydelse. En teori pekar på betydelsen av de politiska partiernas förtroendeskapande roll. Det tilltagande missnöjet med det egna partiets insatser eller ståndpunkter färgar av sig på det allmänna förtroendet för politiker. Det finns också relativt starka samband mellan bedömningar av den förda politikens resultat och politiskt förtroende. Är man missnöjd med det stöd eller den service man får från det allmänna smittar missnöjet av sig på de politiska institutionerna. Mediernas roll för denna utveckling är omdiskuterad. Ovedersägligt är att rapporteringen ökat om händelser och företeelser som är negativa för politiker och politiska institutioner. Det finns också ett samband, ehuru svagt, mellan uppmärksamhet för olika typer av medier och politiskt förtroende. Ju större intresse en person har för medier som allmänt bedöms som seriösa (morgontidningar, allmäntelevision och allmänradio), desto större är sannolikt hans eller hennes politiska förtroende. Sambandets riktning är dock oklart. Slutligen kan inte den ekonomiska nedgången i frånkännas en viss betydelse. Uppgången i slutet av decenniet har dock inte haft någon tydlig effekt på förtroendet. 3.13 Synen på hur sköter sina uppgifter Medborgarnas och riksdagsledamöternas syn på hur fullgör sina olika uppgifter har undersökts av 1998. Sex uppgifter har definierats med ledning av regeringsformens bestämmelser och tidigare forskning. Dessa uppgifter är att (1) fatta avgörande beslut för samhällsutvecklingen, (2) övervaka regeringens arbete, (3) vara central debattarena, (4) förutse framtida problem innan de blir akuta, (5) avspegla åsiktsfördelningen bland väljarna, (6) ta initiativ i frågor som inte tas upp av regeringen. Svarspersonerna har fått bedöma hur bra eller dåligt sköter dessa uppgifter. Medborgarnas bedömning är övervägande positiv när det gäller de tre första uppgifterna; antalet svarspersoner som tycker att dessa uppgifter sköts mycket bra eller ganska bra är fler än dem som tycker att de sköts mycket dåligt eller ganska dåligt. Beträffande övriga tre uppgifter är bedömningarna övervägande negativa. Det kan noteras att omkring hälften av de svarande anser att alla uppgifter utom en sköts varken bra eller dåligt. Den uppgift om vilken fler än hälften () har en positiv eller negativ åsikt är uppgiften att "förutse framtida problem innan de blir akuta". Här är också opinionen mer negativ än till någon annan uppgift. anser att sköter denna uppgift mycket eller ganska dåligt medan anser att den sköts mycket eller ganska bra. Riksdagsledamöterna har inte oväntat en mer positiv syn på hur sköter dessa sex uppgifter. För alla uppgifter utom uppgiften att "förutse framtida problem innan de blir akuta" är den övervägande åsikten positiv. Ledamöter och medborgare rangordnar dock fullgörandet av dessa uppgifter på liknande sätt. De är t.ex. överens om vilka uppgifter som hanterar bäst, nämligen uppgifterna att "fatta avgörande beslut för samhällsutvecklingen" och att "övervaka regeringens arbete" och vilken uppgift som hanteras sämst, nämligen uppgiften att "förutse framtida problem innan de blir akuta". Störst är skillnaden i rangordningen av bedömningen av uppgiften att "vara central debattarena". Medborgarna anser att sköter denna uppgift bättre än tre andra uppgifter, medan ledamöterna menar att den bara sköts bättre än en annan uppgift. Ledamöternas bedömningar 1998 kan jämföras med resultaten från en motsvarande undersökning 1985. Ledamöterna rangordnade då fullgörandet av de sex uppgifter som finns med i båda undersökningarna på ungefär samma sätt som 1998. Bedömningarna av skötseln av uppgifterna att "fatta avgörande beslut för samhällsutvecklingen", "övervaka regeringens arbete" och "avspegla åsiktsfördelningen bland väljarna" är emellertid positivare 1998 än 1985. För uppgiften att "vara central debattarena" är utfallet mindre positivt. Medborgarnas värdering av hur fullföljer sina uppgifter är förknippad med vilket förtroende man har för . Som väntat är detta samband positivt: ju mer positiv värdering man har av skötseln av uppgifterna, desto större förtroende har man för . De starkaste positiva sambanden finns mellan förtroendet och uppgifterna att "fatta avgörande beslut för samhällsutvecklingen" och "övervaka regeringens arbete", det svagaste med uppgiften att "avspegla åsiktfördelningen bland väljarna". Det enskilt viktigaste bedömningskriteriet är hur väl lyckas med uppgiften att fatta de avgörande besluten för samhällsutvecklingen. Syftet med detta kapitel har varit att beskriva förändringar i miljö och analysera förändringarnas konsekvenser för riksdagsarbetet och arbetsformer. Vi kan konstatera att förändringarna har varit många och en del av dem betydelsefulla från de synpunkter som intresserar oss. En svårighet ligger givetvis i att bedöma vilka av dessa förändringar som blir bestående och därför långsiktigt påverkar riksdagsarbetet. De förändringar som manifesterats i institutionella reformer får dock antas vara mer bestående än förändringar som har karaktären av tendenser. Utvecklingstendenser som pågått måste anses ha större prognosvärde än kortvariga tendenser. Personvalsmöjligheten har endast funnits i ett val och utnyttjats i begränsad omfattning. Om personvalsmöjligheten används av många väljare och även används för att rösta fram kandidater med mer blygsamma placeringar på listorna är det sannolikt att personvalet kommer att stimulera det individuella, synliga agerandet i , dvs. det agerande som tar sig uttryck i motioner, frågor och interpellationer samt i anföranden i kammaren. Förutsättningarna för ett sådant agerande förbättras också starkt av andra institutionella förändringar, som tar sikte på att stärka ledamöternas resurser för politiskt arbete. kan alla ledamöter komma att ha egna politiska sekreterare vars uppgift bl.a. är att bereda underlag för olika typer av politiska initiativ. Datoriseringen underlättar ytterligare ledamöternas och de politiska sekreterarnas arbete med dessa initiativ. Förändringarna i partisystemet har varit påtagliga . Hur stabila dessa förändringar är är det enligt vår uppfattning svårt att uttala sig om. Den nuvarande parlamentariska situationen, där maktställning inte är så synlig trots regeringens minoritetsläge, kan lätt förändras. Med tanke på att väljarnas rörlighet mellan partierna och mellan röstning och icke-röstning trendmässigt ökar torde det vara en troligare utveckling att den parlamentariska situationen förändras än att den inte förändras i samband med varje val.