frsrdg · GO04JO1 · 2001-01-01 00:00:00 — Jag noterar därför med tillfredsställelse att vidtagit 2000/01:JO1 åtgärder för att förbättra balansituationen och att arbetssituationen nu för- Vad som kommit fram i övrigt ger mig inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande. Möjligheten att inhämta skriftliga berättelser från målsägande och vittnen (Dnr 4617-1999) Vid en inspektion av i , City polismästar- distrikt, närpolisområde , granskades bl.a. tre ärenden avseende försök till tillgrepp av fortskaffnings- medel och misshandel. I dessa ärenden uppmärksammades att skriftliga berättelser från vittnen och målsägande hade inhämtats. &KHIV-2 (NOXQGK beslutade att handläggningen skulle tas upp till prövning i ett särskilt ärende. anmodades att inkomma med upplysningar och yttrande över anledningen till att skriftliga berättelser hade inhämtats i de aktuella ärendena. (länspolismästaren ) kom in med ett remissvar enligt bl.a. följande. Den berörde utredningsmannen i de tre aktuella brottsutredningarna, som gällde misstanke om tillgrepp av fortskaffningsmedel respektive misshandel i två fall, har uppgett följande. Att i en del fall skicka ut en skriftlig berättelse är ett förenklat och snabbt sätt att inhämta information. Syftet har varit att samla information, en bas för fortsatt utredning. Syftet har varit att senare upprätta regelrätta förhör som ska ingå i den färdiga brottsutredningen som redovisas till åklagare. Med den skriftliga berättelsen har skickats frågor som skulle besvarats samt i en del fall även underrättelse till målsägare om möjligheterna till stöd och hjälp. I förundersökningskungörelsen (1947:948, FUK) finns en bestämmelse som föreskriver att skriftlig berättelse får inhämtas i stället för att förhör hålls (8 §). Den nu gällande bestämmelsen tillkom efter förslag från den s.k. (SOU 1967:59, s. 131141 och 284, SFS 1969:589). anför bl.a. följande som är av intresse (s. 139 ff.). De positiva erfarenheterna av skriftliga berättelser i trafikmål har gjort att kommittén velat ta upp frågan om inte V\VWHPHW i större utsträckning än vad som är fallet skulle kunna användas även utanför WUDILNPnOHQ. Även om svårigheterna att överföra denna förhörsform från trafikmål till andra brottmål ej skall underskattas, kan således systemet säkerligen i viss omfattning även brukas utanför trafikområdet. I de fall där polismän är direkt inblandade t.ex. i fråga om våldsamt motstånd och våld mot tjänsteman, bör som regel polismannen vid avrapporteringar skriftligen berätta om händelsen på ett sådant sätt, att berättelsen sedan direkt kan mångfaldigas och biläggas Vid butikssnatterier hörs som regel en butiks- kontrollant som vittne. Kontrollanten själv skriver efter varje ingripande en skriftlig berättelse angående händelseförloppet. Berättelsen sänds därefter till Enligt vad kommittén inhämtat är denna rapport i regel så utförlig att den väl skulle kunna användas vid förundersökningen. Liksom under försöksverksamheten bör dock den här ifrågavarande förhörsformen i allmänhet endast komma i fråga beträffande målsägande och Vid utredningar av ordningsförseelser, t.ex. vissa överträdelser av reglerna i allmänna ordningsstadgan, torde dock den misstänktes uppfattning med fördel kunna inhämtas genom skriftlig berättelse. I grövre brottmål torde man i allmänhet ej annat än undantagsvis kunna tillämpa detta förfaringssätt. Som exempel på en sådan undantagssituation kan anges när svar önskas på en viss bestämd sak. Ofta är annars frågeställningarna i dessa mål alltför Kommittén är som sagt positiv till en ökad användning av skriftliga berättelser i utredningsarbetet. Ej obetydliga tidsvinster torde kunna erhållas. Kommittén anser inte att det i RB finns någon bestämmelse som hindrar en ² ² ² Den utvidgning av systemet med skriftliga berättelser som kommittén anser motiverat med hänsyn bl.a. till de positiva erfaren- heterna under försöksverksamheten, bör föranleda en ändring i förunder- En utvidgning förutsätter således ändring i de före- skrifter, som reglerar frågan om när skriftlig berättelse får infordras i stället för att vanligt förhör hålls. Skriftlig berättelse bör enligt kommitténs mening få infordras i alla de fall, där så anses lämpligt. Det är angeläget att polisen ges möjlighet att använda förfarandet i alla de fall, där den bedömer möjligheten att få ett godtagbart resultat som gynnsamma. självfallet att liksom även komplettering av förhör kan ske genom skriftlig berättelse. () har i allmänna råd för trafikmålsutredningar (FAP 411-1) berört frågan om inhämtande av skriftlig berättelse. avsnitt 3.3 Förhör anförs bl.a. följande. Kan förhör med vittne/målsägande inte hållas på olycksplatsen bör möjligheten att begära skriftlig berättelse Blanketten Skriftlig berättelse jämte svarskuvert överlämnas då till vederbörande sedan polismannen gjort erforderliga anteckningar i fältet 'Tid och plats för händelsen'. Bedöms skriftlig berättelse inte ge tillfredsställande resultat hålls i stället förhör, om möjligt per telefon. polisstyrelsen (RPS) har vidare tagit fram en blankett benämnd Begäran om Som framgår av utredningsmannens redogörelse har skriftlig berättelse använts i syfte att snabbt och förenklat kunna samla information för den Avsikten har varit att senare hålla regelrätta förhör som skall ingå i den färdiga utredningen som redovisas till åklagaren. har också det allmänna arbetsläget vid närpolisstationen funnits med vid de överväganden som gjorts i denna fråga. Avsikten med inhämtandet av de skriftliga berättelserna har således enligt utredningsmannen inte varit att dessa skulle ersätta ett förhör, utan de var bara ett sätt att inledningsvis skaffa sig information om de aktuella I utredningarna har dock, som framgår av akterna, inte några kompletterande förhör hållits med de personer som skriftlig berättelse 8 § FUK är således direkt tillämplig i de aktuella fallen. Myndigheten konstaterar att bestämmelsen om inhämtande av skriftlig 2000/01:JO1 berättelse inte innehåller föreskrifter om och när denna kan tillämpas. föreskrivs endast att skriftlig berättelse får infordras i stället för att förhör hålls. Någon formell begränsning har således inte förelegat att använda metoden i de aktuella fallen. Det är i stället en lämplighetsfråga i vilken utsträckning metoden bör användas. anför bör skriftlig berättelse få infordras i alla de fall även andra än trafikbrotts- utredningar där så anses lämpligt. Det anförs vidare att det är angeläget polisen ges möjlighet att använda förfarandet i alla de fall där den bedömer möjligheten att få ett godtagbart resultat som gynnsamma. Kommittén konstaterar också att inte obetydliga tidsvinster torde kunna erhållas genom denna metod (se ovan samt a. SOU s. 140 f.). En lämplighetsbedömning måste, som myndigheten ser det, givetvis göras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet, där såväl den aktuella händelsen som den aktuella personen (vittnet/målsägande) finns med i övervägandena. Brottets och utredningens svårighetsgrad samt personens roll i utredningen är sådant som måste finnas med vid bedömningen. Mot bakgrund av att denna bedömning endast kan göras i den aktuella, konkreta situationen, anser myndigheten att det inte kan sägas att utred- ningsmannen förfarit olämpligt då den inhämtat skriftlig berättelse i de aktuella fallen. Som vidare framkommit var avsikten inte att den skriftliga berättelsen skulle ersätta förhören, utan att den var tänkt att fungera som ett komplement. Myndigheten vill i sammanhanget framföra att myndigheten är av den bestämda uppfattningen att det inte går att generellt uttala att denna metod är olämplig vid exempelvis misshandel eller tillgreppsbrott (jfr uttalande s. 140 f.). skall dock klarläggas att myndigheten anser att förhör givetvis bör vara den absoluta normalmetoden för att inhämta information från den berörda personen i utredningen. Metoden skriftlig berättelse bör dock kunna användas under de förut- sättningar som anfört, inte minst som ett komplement till förhör. Avslutningsvis konstaterar myndigheten att det i två av fallen saknas formellt beslut om inledande av förundersökning, vilket det rätteligen skulle ha fattats beslut om enligt 23 kap. 3 § första stycket RB. I ett beslut anförde FKHIV-2 (NOXQGK bl.a. följande. Under en förundersökning får förhör hållas med var och en som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen (23 kap. 6 § rättegångs- balken). Av 8 § förundersökningskungörelsen (1947:948) (FUK) framgår att man i stället för att hålla förhör får infordra en skriftlig berättelse. Bestämmelsen i 8 § FUK fick sin nuvarande lydelse efter ett förslag från i dess andra delbetänkande (SOU 1967:59) Förunder- sökning. I detta behandlades bl.a. frågan om inhämtande av skriftliga berättelser under en förundersökning. Kommitténs uttalanden avsåg i första hand handläggningen av trafikmål. Den väckte emellertid frågan om inte systemet skulle kunna användas också i andra utredningar. Jag kan i detta hänseende hänvisa till de uttalanden av kommittén som återges i polis- myndighetens remissvar. Bestämmelsen i 8 § FUK anger inte närmare i vilka fall skriftlig berättelse 2000/01:JO1 får infordras. Som polismyndigheten har framhållit är det således en lämplighetsfråga i vilken utsträckning metoden kan användas. Jag har i ett tidigare ärende (JO 1997/98 s. 159) redovisat min syn på möjligheterna att inhämta skriftliga berättelser från misstänkta. Jag uttalade där att ett sådant förfarande kan tillämpas endast om sakförhållandena är okomplicerade, och att det praktiska användningsområdet för ett sådant handlande därför torde vara begränsat. Också när det är fråga om att inhämta uppgifter från vittnen och måls- ägande bör förfarandet med skriftliga berättelser användas med stor urskill- ning. Även här bör huvudregeln vara att sedvanliga förhör skall hållas. I likhet med polismyndigheten anser jag emellertid att det inte är möjligt att generellt uttala att förfarandet är olämpligt vid vissa typer av brott. Det måste i stället göras en särskild bedömning i varje enskilt fall. Omständigheter av betydelse vid en sådan bedömning är exempelvis brottets svårhetsgrad, utredningens omfattning, arten av de sakförhållanden och rättsfrågor som utredningen gäller samt givetvis vad vittnet eller målsäganden skall höras om. Man måste i sammanhanget vidare beakta att förmågan att uttrycka sig i skrift varierar i hög grad från en person till en annan samt att förfarandet med skriftliga berättelser gör det omöjligt för polisen att genom kompletterande frågor påtala inkonsekvenser och undanröja andra oklarheter i berättelsen i direkt samband med att den avges. Skriftliga berättelser bör därför i likhet med vad som gäller i fråga om misstänkta inhämtas från målsägande och vittnen endast i fråga om okomplicerade sakförhållanden. Enligt min mening är det praktiska användningsområdet för förfarandet därför även i dessa fall tämligen begränsat. Av polismyndighetens yttrande framgår att utredningsmannen i de tre här aktuella brottsutredningarna uppgett att syftet med att begära in de skriftliga berättelserna varit att samla information som bas för en fortsatt utredning samt att avsikten varit att det senare skulle genomföras regelrätta förhör i ärendena. Jag vill med anledning härav framhålla att det av lydelsen av 8 § FUK framgår att åtgärden att inhämta en skriftlig berättelse är avsedd att ersätta ett sedvanligt förhör. Om man redan från början gör den bedömningen att det är nödvändigt att hålla ett förhör med en målsägande eller ett vittne, bör således någon skriftlig berättelse inte infordras annat än i undantagsfall. Jag vill i detta sammanhang erinra om bestämmelsen i 23 kap. 4 § RB att en förundersökning skall bedrivas på sådant sätt att ingen onödigt får vidkännas kostnad eller annan olägenhet. Skrivelse till med synpunkter med anledning av iakttagelser gjorda under inspektioner vid vissa av polisens internutredningsenheter m.m. (1418-1998 m.fl.) I en skrivelse till , vilken också översändes till bl.a. justitieutskottet för kännedom, anförde FKHIV-2 (NOXQGK följande. I den allmänna debatten framförs med jämna mellanrum kritik mot det förfarande som tillämpas vid handläggningen av anmälningar mot polismän. Kritiken går vanligtvis ut på att förfarandet innebär att polisen utreder polisen. Jag beslutade bl.a. mot denna bakgrund att inspektera ett antal s.k. internutredningsenheter vid polismyndigheterna. Inspektioner genomfördes vid i , vid i , vid i samt vid Polis- myndigheten i . Inspektionerna gav upphov till 35 initiativärenden, där polisens eller åklagarens handläggning granskades närmare. Av initiativärendena avsåg 25 ärenden åklagare, nio ärenden polisen och ett ärende såväl åklagare som polis. Inspektionernas omfattning och mina iakttagelser vid dessa framgår av bifogade protokoll. Vidare bifogas kopior av besluten i initiativärendena. I denna skrivelse lämnar jag en sammanfattande redogörelse för mina iakttagelser i anslutning till inspektionerna och redovisar vissa överväganden med anledning av dessa. $OOPlQW RP KDQGOlJJQLQJHQ DY DQPlOQLQJDU PRW SROLVPlQ Debatten om handläggningen av anmälningar mot polismän visar att ett grundläggande krav på utredningsförfarandet i allmänhetens ögon är att detta är organiserat på sådant sätt att objektiviteten i utredningarna är höjd över varje tvivel. Det är således inte tillräckligt att det kan visas att utredningarna faktiskt utförs på ett objektivt sätt. Det krävs härutöver att verksamheten bedrivs under sådana former att inte redan förfarandet i sig ger upphov till misstankar att det tas ovidkommande hänsyn vid utredningarna. Det är för att allmänhetens förtroende för verksamheten skall kunna upprätthållas vidare angeläget att anmälningar mot polismän utreds så snabbt som möjligt och att utredningsverksamheten handhas av befattningshavare som uppfyller höga krav i fråga om erfarenhet, omdöme, noggrannhet och kompetens. Det är uppenbart att en verksamhet, för att kunna tillgodose sådana önskemål, behöver tillräckliga resurser i såväl kvantitativt som kvali- tativt hänseende. Frågan om i vilka former man skall handlägga anmälningar mot polismän för att undvika misstankar om att det tas obehöriga hänsyn vid utredningen har varit föremål för flera utredningar och ställningstaganden av stats- makterna. Man har därvid strävat efter att finna en handläggningsordning som, som den kan fungera smidigt och effektivt, innebär att ansvaret för att leda utredningarna ligger på någon som i organisatoriskt hänseende är fristående från polisväsendet. Ett antal olika organisations- former för utredning av sådana anmälningar har varit föremål för över- väganden. Som exempel på modeller som har diskuterats men avvisats kan nämnas ett särskilt från polis och åklagare fristående utredningsorgan samt särskilda enheter inom åklagarväsendet. Jag kan för en närmare redogörelse för de här aktuella frågorna hänvisa till Polisberednings del- betänkande (Ds Ju 1984:10) Anmälningar mot polismän. internkontrollen inom åklagar- och polisverksamheterna finns också i den rapport i ämnet som f.d. biträdande riksåklagaren överlämnade till Riksåklagaren och . Den nu gällande ordningen för handläggning av anmälningar mot anställda inom polisen har sin grund i beslut av (prop. 1980/81:100, bil. 5 s. 36 f. och JuU 1980/81:33 samt prop. 1985/86:100, bil. 4 s. 53 f. och JuU 1985/86:32). I 5 kap. 1 § första stycket polisförordningen (1998:1558) föreskrivs att ett ärende skall överlämnas till åklagare för prövning om förunder- sökning skall inledas eller inte, om det i en anmälan till polisen har påståtts att en anställd inom polisen har gjort sig skyldig till något brott som har sam- band med arbetet eller på något annat sätt har handlat felaktigt i sin Detsamma gäller om en person har skadats antingen genom något som en anställd inom polisen har gjort i tjänsten eller under sin vistelse i en polisarrest, om skadan är allvarlig. het att överlämna ett ärende till åklagare, om det i något annat fall kan bli fråga om att inleda förundersökning mot en anställd inom polisen för brott som har samband med arbetet. Motsvarande bestämmelser fanns tidigare i 6 kap. 1 § polisförordningen (1984:730). Ett ärende behöver enligt paragrafens andra stycke inte överlämnas till åklagare om det är fråga om ett annat brott mot trafikförfattningarna än brott mot 1 § andra stycket eller 35 §§ lagen (1951:649) om straff för vissa Härför krävs emellertid såväl att det inte har inträffat någon allvarlig skada som att polismyndigheten har beslutat att inleda förunder- Beslut att lägga ned en sådan förundersökning skall alltid fattas av I 5 kap. 6 § polisförordningen finns bestämmelser om handläggningen av frågor om brott av anställda inom polisen som inte har samband med arbetet. Också sådana frågor skall enligt huvudregeln överlämnas till åklagare för prövning av om förundersökning skall inledas eller inte. emellertid inte överlämnas, om polismyndigheten beslutar att inleda för- Beslut att lägga ned en sådan förundersökning skall alltid fattas av åklagare. Om åklagaren beslutar att inleda förundersökning i ett till honom över- lämnat ärende, är åklagaren förundersökningsledare. på denne att ge direktiv för förundersökningens bedrivande. sakens natur att det är angeläget att beslut i fråga om inledande av förunder- sökning fattas skyndsamt, så att erforderliga utredningsåtgärder kan vidtas utan dröjsmål och att möjligheterna att säkra bevisning inte går förlorade. Själva utredningsarbetet utförs normalt av befattningshavare vid polismyndigheternas internutredningsenheter (jfr 5 kap. 3 § tredje stycket I de fall där åklagaren har beslutat att inte inleda förundersökning, att lägga ned en inledd förundersökning eller att inte väcka åtal återgår ärendet till polismyndigheten, som har att ta ställning till om det finns skäl att överlämna ärendet till eller personalansvars- nämnd (se 6 kap. 13 och 14 §§ polisförordningen). I 5 kap. 4 § polisförordningen finns föreskrifter om länspolismästarens skyldighet att underrätta polisstyrelsen om ärenden som avses i 5 kap. 1 § och om hur de ärenden som har överlämnats till åklagare har slutbehandlats. I paragrafen finns vidare bestämmelser som gör det möjligt för ledamöter av polisstyrelsen eller en polisnämnd att efter beslut av polisstyrelsen särskilt följa utredningen i sådana ärenden eller en grupp av sådana ärenden. styrelsen kan överlämna åt en polisnämnd att ta emot underrättelse om hur ärenden som har överlämnats till åklagare har slutbehandlats. ,DNWWDJHOVHU L DQVOXWQLQJ WLOO LQVSHNWLRQHUQD ,DNWWDJHOVHU DYVHHQGH SROLVHQ I inspektionsprotokollen har tagits in bl.a. påpekanden om att anmälan i vissa fall har tagits upp av en icke behörig anmälningsupptagare, att beslut om inledande av förundersökning har fattats av en polisman samt att det i vissa fall har förekommit dröjsmål med att överlämna anmälningar till åklagare. Övriga iakttagelser vid inspektionerna behandlas närmare i besluten i de sär- skilda ärendena. Här kan nämnas att det i ett beslut avseende i (dnr 296-1999) riktades kritik mot myndighetens handläggningstid av ärendena vid internutredningsgruppen. Det konstaterades vid inspektionen, som ägde rum , bl.a. att flertalet av de 30 äldsta ärendena hade legat upp emot och i vissa fall utan att några synbara åtgärder hade vidtagits samt att ett stort antal av ärenden hade legat eller februari utan att några utrednings- åtgärder hade vidtagits. Myndigheten kritiserades vidare med anledning av sitt sätt att tillämpa de tidigare gällande reglerna om underrättelse till polis- styrelsen om till åklagaren överlämnade ärenden (dnr 297-1999). I beslutet framfördes också synpunkter på utformningen av motsvarande regler i den nya polisförordningen. Dessa synpunkter föranledde vissa ändringar av reglerna (se SFS 1999:793). I ett annat beslut kritiserades i för dröjsmål med att vidta vissa av åklagaren begärda utredningsåtgärder (dnr 1931-1999). ,DNWWDJHOVHU DYVHHQGH nNODJDUYlVHQGHW Eftersom huvudregeln om handläggningen av anmälningar mot anställda inom polisen innebär att polismyndigheten utan eget ställningstagande skall överlämna sådana ärenden till åklagare, är det naturligt att granskningen vid inspektionerna i betydande utsträckning kom att inriktas på åklagarens åtgärder. I ett beslut riktades kritik mot såväl åklagaren som polisen med anledning av underlåtenhet att driva utredningen i ett visst ärende framåt (dnr 298- 1999). I ett beslut avseende i (dnr 2206-1998) 2000/01:JO1 behandlades frågan om principerna för fördelningen mellan åklagare av anmälningar mot polismän. Vidare riktades kritik mot vederbörande åklagare i följande hänseenden -dröjsmål med att ta ställning till om förundersökning skulle inledas (dnr 299-1999) -förundersökning ej inledd trots att så borde ha skett (dnr 2201-1998, 2202- 1998, 301-1999, 1927-1999 och 1934-1999) -beslut att inte inleda förundersökning trots att tillgängligt bakgrundsmate- rial inte hade inhämtats (dnr 300-1999) -förundersökning nedlagd innan alla erforderliga utredningsåtgärder hade vidtagits (dnr 3952-1998, 3953-1998 och dnr 302-1999) -förhör hade hållits med en av anmälaren utpekad polisman utan att denne hörts som misstänkt trots att så bort ske eller innan det genom annan utredning klarlagts om polismannen var att anse som skäligen misstänkt eller ej (dnr 2198-1998, 2199-1998, 3950-1998 och 3951-1998) -förhör med andra personer än målsäganden/anmälaren bl.a. vittnen och utpekade polismän innan beslut i förundersökningsfrågan hade fattats (dnr 3949-1998, 1929-1999 och 1930-1999) -inhämtande av skriftligt yttrande från en i en anmälan utpekad polischef innan beslut att inte inleda förundersökning hade fattats (dnr 304-1999) -beslut av allmän åklagare att inte inleda förundersökning när anmälan avsåg ett förfarande som omfattades av tryckfrihetsförordningens regler om meddelarfrihet (dnr 2197-1998 och 303-1999). 6\QSXQNWHU Sn GHQ LDNWWDJQD KDQGOlJJQLQJHQ DY DQPlOQLQJDU PRW SROLVPlQ Som framgår av redogörelsen i det föregående har min kritik mot polisens roll vid handläggningen av anmälningar mot polismän väsentligen avsett oacceptabla dröjsmål vid handläggningen. Dessa dröjsmål har främst berott på otillräckliga resurser. Det kan emellertid konstateras att det i detta hänseende förelåg betydande skillnader mellan de granskade myndigheterna. Sedan den nuvarande ordningen för att utreda anmälningar mot polismän etablerades , har polisväsendets organisation undergått genomgripande förändringar. I det rådande systemet med mål- och resultat- styrning av polisverksamheten råder numera varje enskild polismyndighet i princip fritt över hur anvisade medel skall användas. I en situation där polis- myndigheterna inte anser sig ha tillräckliga resurser för att fullgöra alla sina uppgifter på ett tillfredsställande sätt finns det en icke obetydlig risk för att man vid resursfördelningen prioriterar annan angelägen brottsutredande verksamhet högre än internutredningsverksamheten. Denna risk förstärks av det förhållandet att utredning av anmälningar mot polismän inte hör till de särskilt prioriterade verksamhetsområden som brukar anges i budget- propositionerna. Vad jag nu har sagt illustreras på ett påtagligt sätt av de förhållanden som kunde iakttas vid inspektionen av i . Det var först sedan bristerna i internutredningsverksamheten hade påtalats vid som verksamheten fick sådana resurser att den /01:JO1 kunde fungera på ett tillfredsställande sätt. Eftersom åklagarna inte har något reellt inflytande över polisens organisation utan är hänvisade till att utnyttja de resurser som polismyndigheten är villig att ställa till förfogande, saknade däremot den omständigheten att utredningarna skall ledas av åklagare betydelse för möjligheterna att få till stånd en tillfredsställande handläggning hos polisen av ärendena.