frsrdg · GO04JO1 · 2001-01-01 00:00:00 — Först på kontoret erbjuds den misstänkte ett förhör, ett erbjudande som denne enligt vad som uppgivits kan avböja. Jag kan inte finna att förfarandet med snattefon står i 2000/01:JO1 strid med bestämmelserna i 23 kap 8 §. Misstänktes rätt att biträdas av försvarare, 21 kap 3 § 1 st Den som är misstänkt för brott har vid talans förberedande och utförande rätt att anlita en försvarare som biträde, 21 kap 3 § 1 st RB. Rätten är ovillkorlig och gäller alla brott. Rättigheten gäller även om den misstänkte inte har delgivits misstanke om brott och oavsett om utredningen är en förundersökning eller en utredning enligt 23 kap 22 RB. I samband med att den som skäligen misstänks för brott underrättas om misstanken, skall han också underrättas om sin rätt till biträde av en försvarare redan under förundersökningen, 12 § FUK. Skillnaderna mellan förundersökningsförfarandet och det förenklade utredningsförfarandet enligt 23 kap 22 § är inte särskilt dramatiska. Departementschefen uttalade i ett lagstiftningsärende (prop 1969:114 s. 33 ff) att de allmänna bestämmelserna om förundersökning bör tillämpas analogt vid utredningar enligt 23 kap 22 § RB. Förundersöknings- protokoll behöver dock inte upprättas och inte heller behöver den misstänkte formellt underrättas om misstanke eller delges utredningen enligt bestämmel- serna i 23 kap 18 § RB (se prop 1994/95:23 s 75). Enligt min mening måste som jag sagt bestämmelsen i 21 kap 3 § RB iakttas också när utredningen sker enligt det förenklade förfarandet i 23 kap 22 § RB. Om den misstänkte önskar försvarare anser jag att förfarandet med snattefon inte bör användas. Unga lagöverträdare 5, 6 och 7 §§, 14 § samt 34 § 1 och 2 st lagen (1964:167) om unga lagöverträdare Om någon som inte har fyllt är skäligen misstänkt för brott, skall vårdnadshavaren eller annan som svarar för den unges vård och uppfostran underrättas samt kallas till förhör som hålls med den unge, om detta inte är till men för utredningen eller olämpligt av andra skäl, 5 § LUL. Det uppställs inget krav på att vårdnadshavaren måste delta i förhöret. Om förhöret måste ske och förälder ej kan nås kan underrättelsen underlåtas. Om förhör ska hållas med barn vars ålder understiger kan det endast ske efter medgivande av förundersökningsledaren. Gäller misstanken brott på vilket fängelse kan följa skall också socialnämnden underrättas, 6 § LUL. Om förhör hålls med den underårige skall företrädare för socialnämnden närvara om det är möjligt och kan ske utan men för utredningen, 7 § LUL. Har någon som inte fyllt gripits och beslutar åklagaren att inte anhålla honom trots att han är skäligen misstänkt för brott, får polismyndigheten hålla honom kvar för att skyndsamt kunna överlämna honom till hans föräldrar, annan vårdnadshavare, en tjänsteman inom soci- altjänsten eller någon annan lämplig vuxen person, 14 § LUL. För samma ändamål får polismyndigheten hålla kvar den som inte har fyllt , om han har medtagits till förhör och är skäligen misstänkt för brott. I inget utav fallen får den unge hållas kvar längre än efter åklagarens beslut eller förhöret. Den som är får därvid tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet. Har ett barn begått ett brott på vilket fängelse skulle ha kunnat följa och anträffas barnet på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen får barnet dock, enligt 34 § LUL, gripas av envar. Om en enskild person har gripit barnet, skall barnet skyndsamt överlämnas till närmaste polisman. eller åklagaren skall besluta om barnet skall friges eller hållas kvar för förhör. Ungdomsbrottslighet ger viktiga signaler om risker för framtida 2000/01:JO1 kriminalitet, missbruk eller annan negativ utveckling. Frågan hur de unga lagöverträdarna skall tas om hand av de brottsutredande myndigheterna är av central betydelse av flera olika skäl. Lagen (1964:167) om unga lagöverträdare ger uttryck för en rad viktiga principer för handläggningen av ärenden som rör brott av unga. En av dessa är att samverkan mellan vårdnadshavare och myndigheter bör ske för den unges tillrättaförande. Avsikten med att vårdnadshavaren underrättas och bereds möjlighet att delta i förhöret med den unge är framför allt att kontakt skall etableras mellan vårdnadshavaren å ena sidan och och de brottsutredande myndigheterna å andra. Vårdnadshavaren skall få informa- tion om det inträffade och kontakt med myndigheterna så att vårdnads- havaren aktivt kan delta i lagföringsprocessen och på så sätt ge den unge det stöd han behöver (prop 1994/95:12 s. 64). Det finns inte några undantag vad gäller vårdnadshavares medverkan i processen ens för de lindrigaste brotten. Synen är tvärtom självklar att föräldrar i alla sammanhang där deras barn har begått brott eller på annat sätt överträtt regler ingriper eller tar del i de åtgärder som kan behövas för att komma till rätta med den unges förhållanden (prop 1994/95:12 s. 65). De faktiska möjligheterna för en vårdnadshavare att delta i lagföringsprocessen på sätt som är tänkt är vid ett förfarande med snattefon självklart begränsade. Också med hänsyn till innehållet i de andra angivna bestämmelserna är förfarandet med snattefon mindre lämpligt. Med beaktande av detta och de allmänna intentioner som ligger bakom bestämmelserna i lagen om unga lagöverträdare anser jag att förfarandet med snattefon inte bör användas när den misstänkte är . I ett beslut anförde FKHIV-2 (NOXQGK följande. 5lWWVOLJ UHJOHULQJ P P 6W|OG RFK VQDWWHUL Den som olovligen tar vad annan tillhör med uppsåt att tillägna sig det, döms, om tillgreppet innebär skada, för stöld till fängelse i högst (8 kap. 1 § ). Om brottet med hänsyn till det tillgripnas värde och övriga omständigheter vid brottet är att anse som ringa, skall för snatteri dömas till böter eller fängelse (8 kap. 2 § ). Vid bedömningen av gradindelningen mellan stöld och snatteri väger de faktorer särskilt tungt som har med brottets skada, kränkning eller fara att göra. Som omständigheter utöver värdet av det tillgripna som är ägnade att hänföra en gärning till stöld kan nämnas att det tillgripna måste lämnas utan tillsyn, att gärningen utmärks av förslagenhet och att det tillgripna är lätt att omsätta (se m.fl. , kap. 112 s. 8:28 f.). I motsats till vad som gäller i fråga om stöld är försök till snatteri inte straffbart (8 kap. 12 § ). Regler om häktning och vissa andra straffprocessuella frihetsberövanden finns i 24 kap. RB. En grundläggande förutsättning för att häktning skall kunna ske är att den misstänkte på sannolika skäl är misstänkt för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse eller däröver (1 § första stycket). antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter får emellertid 2000/01:JO1 enligt paragrafens fjärde stycke häktning inte ske. Undantag från dessa regler görs i 2 § som har följande lydelse. Den som på sannolika skäl är misstänkt för brott får häktas oberoende av brottets beskaffenhet, 1.om han är okänd och vägrar att uppge namn och hemvist eller om hans uppgift om detta kan antas vara osann, eller 2.om han saknar hemvist inom riket och det finns risk för att han genom att bege sig från riket undandrar sig lagföring eller straff. Om det finns skäl att häkta någon, får han anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan. Finns inte fulla skäl till häktning men är den misstänkte skäligen misstänkt för brottet, får han anhållas om det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Beslut om anhållande meddelas av åklagare (6 §). Om det finns skäl att anhålla någon, får en polisman i brådskande fall gripa honom även utan anhållningsbeslut (7 § första stycket). I 7 § andra stycket finns regler om s.k. envarsgripande. Bestämmelsen har följande lydelse. Om den som har begått brott, på vilket fängelse kan följa, påträffas på bar gärning eller flyende fot, får han gripas av envar. får också gripa den som är efterlyst för brott. Den gripne skall skyndsamt överlämnas till närmaste polisman. Enligt 14 § lagen (1964:163) om införande av skulle bl.a. 16 § 6 p. förordningen (nr 11 s. 101) om nya strafflagens införande äga tillämpning i dess lydelse vid ikraftträdande. Denna bestämmelse förordning hade följande lydelse. Ingen må självvilligt taga åter det han vidkännes, evad det är från honom stulet, eller han det tappat haver; utan lite befallningshavanden eller domaren därom till: dock må han det återtaga av den, som är lösker man eller misstänkt att vilja rymma, eller där stulet gods å färsk gärning finnes. Ett principiellt förbud mot självtäkt råder således. Vad gäller undantaget den i bestämmelsens andra led reglerade laga självtäkten gäller numera enligt punkt 3 i övergångsbestämmelserna till strafflagsrevision att varje besittningsförhållande som någon utan rätt har rubbat får återställas på färsk gärning av den vars besittning rubbats eller som är i hans ställe (se NJA II 1942 s. 522). )|UXQGHUV|NQLQJ RFK I|UHQNODW XWUHGQLQJVI|UIDUDQGH De grundläggande reglerna om förundersökning finns i 23 kap. rättegångs- balken (RB) och förundersökningskungörelsen (1947:948) (FUK). Förunder- sökning skall inledas så snart det, på grund av angivelse eller av annat skäl, finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (23 kap. 1 § första stycket RB). Förundersökning inleds av polismyndigheten eller åklagaren (23 kap. 3 § första stycket RB). En polisman får redan innan förundersökning har hunnit inledas hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen, s.k. primärutredning (23 kap. 3 § tredje stycket RB). detaljerade regler om primärutredning finns i 3 a § FUK. En polisman, som ingriper mot ett brott eller annars kommer till platsen för ett brott eller tar upp anmälan om ett brott, skall enligt denna bestämmelse vidta de utredningsåtgärder som är möjliga, även om förundersökning inte hunnit Utredningen skall om möjligt färdigställas direkt på plats. åtgärder skall anmälas för den som har rätt att leda förundersökning rörande brottet. Förundersökningen har två huvudsyften. Det ena är att utröna om ett brott har begåtts och att klarlägga vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl för åtal föreligger. Det andra huvudsyftet är att bereda målet så att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang vid en framtida huvudförhandling (23 kap. 2 § RB). protokoll föras över vad som förekommit vid denna av betydelse för utredningen (23 kap. 21 § första stycket RB). Då förundersökningen har kommit så långt att någon skäligen misstänks för brottet, skall han, då han hörs, underrättas om misstanken (23 kap. 18 § Av bestämmelsen följer vidare att den misstänkte och hans försvarare har rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta del av vad som har förekommit vid förundersökningen. De har vidare rätt att ange den utredning de anser önskvärd och i övrigt anföra vad de anser Underrättelse härom skall lämnas eller sändas till den misstänkte och hans försvarare, varvid skäligt rådrum skall beredas dem. beslutas innan detta har skett. Enligt paragrafens andra stycke skall på begäran av den misstänkte eller hans försvarare förhör eller annan utredning äga rum, om detta kan antas vara av betydelse för undersökningen. sådan begäran avslås skall skälen för detta anges. I samband med att den som skäligen misstänks för brott underrättas om misstanken skall han enligt 12 § FUK erhålla underrättelse om att en för brott misstänkt person är berättigad att redan under förundersökningen anlita biträde av försvarare samt att under vissa förutsättningar offentlig försvarare Av 23 kap. 22 § RB framgår att en formell förundersökning inte behöver genomföras, om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal och det gäller ett brott som inte kan antas föranleda någon annan påföljd än böter. förfarandet kan således användas även i fråga om brott där fängelse ingår i Som har nämnts är straffskalan för snatteri böter eller fängelse , medan straffet för stöld av normalgraden är fängelse i högst . Användning av det förenklade förfarandet är således utesluten vid misstanke om stöld. Bestämmelsen i 23 kap. 22 § RB tar i första hand sikte på situationer där brottet kan utredas direkt på platsen. En praktisk konsekvens av att man avstår från att genomföra en förundersökning är att det inte behövs något protokoll (jfr 24 § FUK). Det bör däremot av en polisrapport eller annan handling, t.ex. en ordningsbotsblankett, framgå om den misstänkte erkänner eller förnekar gärningen (25 § FUK). Det förutsätts således att den misstänkte även vid ett utredningsförfarande enligt 23 kap. 22 § RB 2000/01:JO1 underrättas om misstanken, även om någon formell delgivning av misstanken enligt 23 kap. 18 § RB inte behöver ske. Givetvis är det nödvändigt att det i handlingarna finns sådana uppgifter om den misstänkte och händelsen att gärningsmannen och gärningen kan identifieras samt att det även i övrigt finns tillräckliga uppgifter för prövningen av skuld- och påföljdsfrågorna (Fitger, del 2 s. 23:76). Det framstår vidare som naturligt att de allmänna principer till skydd för den enskildes rättssäkerhet som avspeglas i reglerna i 23 kap. RB och i FUK i möjligaste mån beaktas även vid utredningar enligt 23 kap. 22 § RB. Ett sådant synsätt vinner stöd i ett uttalande i förarbetena till regeln i 23 kap. 3 § tredje stycket RB om primärutredning, att de allmänna reglerna om förundersökning skall iakttas i tillämpliga delar (se NJA II 1969 s. 678 och Fitger, del 2, s. 23:20 a). har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om handläggning av brottmål utan förundersökning (FAP 404-1). I avsnitt 2 anges i föreskriftsform att en polisman, som ingriper mot ett brott eller annars kommer till platsen för ett brott eller tar upp en anmälan om brott, skall bedöma om förundersökning bör inledas eller om brottet kan utredas utan formell förundersökning. Om brottet kan antas föranleda böter och utredningen kan färdigställas direkt på platsen, skall detta ske, om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda enligt 23 kap. 22 § RB. Därefter ges i allmänna råd exempel på omständigheter som medför att en formell förundersökning normalt bör inledas, nämligen att den misstänkte är , att hans inställning i skuldfrågan är oklar, att det av annat skäl behövs ytterligare utredning eller att det förekommer skadeståndskrav som kräver utredning. )|UK|U RFK PHGWDJDQGH WLOO I|UK|U Under en förundersökning får enligt 23 kap. 6 § RB hållas förhör med var och en som antas kunna lämna upplysning av betydelse för utredningen. Den som befinner sig på den plats där brott förövats är skyldig att på tillsägelse av polisman följa med till ett förhör som hålls därefter. Vägrar han utan giltig orsak, får polismannen ta med honom till förhöret. Detta gäller även innan förundersökning hunnit inledas (23 kap. 8 § RB). I 21 kap. 3 § första stycket RB föreskrivs att den misstänkte vid sin talans förberedande och utförande får biträdas av försvarare. Denna rätt är ovillkorlig och gäller vid alla brott. Den misstänkte får anlita försvarare även under förundersökningen. Han skall underrättas om denna rätt så snart han hörs som skäligen misstänkt för brottet. Enligt Fitger (del 2, s. 21:10) talar mycket för att en misstänkt även bör ha en möjlighet att låta sig biträdas av en försvarare. Vid ett förhör som hålls på den misstänktes begäran har han och hans försvarare rätt att närvara. Även vid andra förhör får försvararen närvara, om det kan ske utan men för utredningen (23 kap. 10 § andra stycket RB). /DJHQ PHG VlUVNLOGD EHVWlPPHOVHU RP XQJD ODJ|YHUWUlGDUH/8/ Enligt 3 § LUL skall en förundersökning mot den som inte fyllt alltid ledas av åklagaren, om den unge är skäligen misstänkt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse . Om någon som inte har fyllt är skäligen misstänkt för brott, skall vårdnadshavaren eller annan som svarar för den unges vård och fostran underrättas samt kallas till förhör som hålls med den unge, om detta inte är till men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl mot det (5 § LUL). Som exempel på situationer där underrättelse och kallelse får underlåtas på grund av att det finns särskilda skäl nämns i förarbetena, att det rör sig om en förseelse av mycket bagatellartat slag, eller att det kan antas att det skulle vara till större skada än nytta för den unge om vårdnadshavaren underrättas. Som ytterligare exempel nämns, att förhör med den unge av utredningsskäl måste hållas och hans vårdnadshavare inte kan nås. Att notera är vidare att vårdnadshavaren inte behöver och inte heller har någon ovillkorlig rätt att vara närvarande i förhörsrummet när den unge hörs (prop. 1987/88:135 s. 33 och 1994/95:12 s. 97). Om någon som inte har fyllt är skäligen misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa, skall socialnämnden genast underrättas (6 § LUL). Vid förhör med den som inte har fyllt och som är misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa, skall företrädare för närvara om det är möjligt och det kan ske utan men för utredningen (7 § LUL). medverkan är avsedd att utgöra ett stöd för den unge som det har ansetts vara av vikt att socialnämnden får information om brottet och omständigheterna kring detta. Vidare har det ansetts vara ett sätt att på ett tidigt stadium etablera kontakt med den unge och hans föräldrar (prop. 1994/95:12 s. 67 och 98). I förarbetena till 6 och 7 §§ LUL diskuterades bl.a. om paragrafernas tillämpningsområde skulle begränsas på så sätt att de endast skulle avse fall av misstanke om brott med fängelse mer än i straffskalan. Slutsatsen blev emellertid att skälen för att införa dessa regler hade bärkraft också i fråga om mindre allvarliga brott, med undantag för brott med enbart böter i straffskalan. Beträffande sådana bötesbrott ansågs insatser från socialnämndens sida normalt inte vara påkallade (a. prop. s. 67). Har någon som inte fyllt gripits och beslutar åklagaren att inte anhålla honom trots att han är skäligen misstänkt för brott, får polismyndigheten hålla honom kvar för att skyndsamt kunna överlämna honom till hans föräldrar, annan vårdnadshavare, en tjänsteman inom eller någon annan lämplig vuxen person (14 § LUL). För samma ändamål får polismyndigheten hålla kvar den som inte har fyllt , om han har medtagits till förhör och är skäligen misstänkt för brott. något av de nu nämnda fallen får den unge hållas kvar längre än efter åklagarens beslut eller förhöret. Den som är får därvid tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet. I 34 § första stycket LUL föreskrivs att om någon har begått ett brott, på vilket fängelse skulle ha kunnat följa, anträffas på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen, får han gripas av envar. enskild person har gripit den unge, skall denne skyndsamt överlämnas till %HG|PQLQJ $OOPlQW RP I|UXQGHUV|NQLQJ RFK DQGUD IRUPHU I|U XWUHGDQGH DY EURWW Enligt 23 kap. 1 § första stycket RB skall förundersökning inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. För förundersökningar gäller enligt 23 kap. 4 § RB en objektivitetsprincip. Kravet på objektivitet gäller självfallet också ställningstagandet i frågan om förundersökning skall inledas eller ej. Reglerna om förundersökning är resultatet av en avvägning mellan hänsynen till den enskildes rättssäkerhet och intresset av att begångna brott utreds och beivras på ett effektivt sätt. I och med att en förundersökning inleds blir ett omfattade regelsystem tillämpligt, vilket innefattar såväl förpliktelser som rättigheter för den enskilde. Polis och åklagare får bl.a. möjlighet att i brottsutredande syfte vidta tvångsåtgärder av olika slag mot enskilda. Vid sidan av det reguljära tvångsmedelssystemet finns, till följd av reglerna i 24 kap. 7 § andra stycket RB om s.k. envarsgripande, en begränsad rätt för enskilda att ingripa mot personer som är misstänkta för brott. Om den som har begått ett brott som kan följas av fängelse påträffas på bar gärning eller flyende fot, får han enligt detta lagrum gripas av envar. Den gripne skall sedan skyndsamt överlämnas till närmaste polisman. Ett envarsgripande utgör inte myndighetsutövning, och det förutsätter av naturliga skäl inte att förundersökning har inletts. Ett sådant gripande innebär inte heller i motsats till vad som gäller i fråga om de reguljära straffprocessuella tvångsmedlen att förundersökning inleds om detta inte redan har skett. I förundersökningsförfarandet finns ett antal viktiga rättssäkerhetsgarantier inbyggda. Till dessa hör den redan nämnda objektivitetsprincipen samt skyldigheten att lämna underrättelse om brottsmisstanken till den som är skäligen misstänkt för brottet. Som också framgått har den misstänkte rätt att låta sig biträdas av försvarare och han skall, när han delges misstanke om brottet, underrättas om denna rätt. Den misstänkte och hans försvarare har också enligt 23 kap. 18 § RB rätt att fortlöpande få del av utredningens resultat i den mån det kan ske utan men för utredningen. De skall under alla förhållanden beredas tillfälle att ta del av utredningsmaterialet innan åklagaren tar ställning i åtalsfrågan. Reglerna i 23 kap. 3 § tredje stycket RB och 3 a § FUK om s.k. primär- utredning innebär att den polisman, som ingriper mot ett brott eller annars kommer till platsen för ett brott eller tar upp anmälan, skall vidta de 2000/01:JO1 utredningsåtgärder som är möjliga, även om förundersökning inte har hunnit Vidtagna åtgärder skall sedan så snart möjligt anmälas för den som har rätt att leda förundersökning rörande brottet. Också i andra fall kan utredningsåtgärder vidtas utanför ramen för en förundersökning. Enligt 23 kap. 22 § RB behöver förundersökning inte genomföras, om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal och det gäller ett brott som inte kan antas föranleda någon annan påföljd än böter. Ett beslut att genomföra en förenklad utredning med stöd av denna bestämmelse innebär bl.a. att reglerna i 23 kap. 18 § RB och regeln om skyldighet att underrätta den misstänkte om hans rätt till försvarare formellt inte blir tillämpliga. Det kan sammanfattningsvis konstateras, att den normala formen för brottsutredning är förundersökning, men att en utredning under vissa förutsättningar får genomföras också i annan form. I de fall där en polisman har ingripit mot ett brott eller, t.ex. på grund av reglerna om envarsgripande, har kallats till platsen för ett brott, skall han sålunda enligt reglerna om primärutredning i största möjliga utsträckning utreda brottet på plats, även om förundersökning inte har hunnit inledas. Det blir sedan en uppgift för en behörig förundersökningsledare att ta ställning i förundersökningsfrågan. Frågan om användning av primärutredningsförfarandet behandlas i proposition 1994/95:23. Det framhålls där att, såväl från utredningssynpunkt som för att påskynda förfarandet, mycket står att vinna genom att möjliga utredningsåtgärder genomförs i nära anslutning till brottet. Som exempel på brott beträffande vilka det är möjligt att praktiskt taget slutföra utredningen direkt på platsen nämns butiksstölder, biltillgrepp, rattfylleri, grov olovlig körning och enklare fall av misshandel (s. 78). Primärutredningsförfarandet framstår således som det lämpliga sättet att inleda exempelvis en snatteriutredning, varefter det får ankomma på den behörige förundersökningsledaren att besluta hur utredningen skall slutföras och redovisas. Av utredningen framgår följande om tillämpningen av snattefonförfarandet. Om den som har ertappats med ett tillgrepp i en butik erkänner brott, ombeds han av den som har påträffat honom, vanligen en butikskontrollant, att följa med till butikens kontor. Butikskontrollanten frågar där den misstänkte om han är villig att förhöras av polisen per telefon. Vid ett jakande svar skall butikskontrollanten ringa polisen på ett särskilt telefonnummer, den s.k. snattefonen.