frsrdg · GO04JO1 · 2001-01-01 00:00:00 — Skälet till att beslutsrätten bör ligga hos åklagare är som Rikspolis- styrelsen anför bl.a. att en provokationsåtgärd i allmänhet påverkar den följande brottmålsprocessen. Beslutet bör vidare fattas på chefsnivå och dokumenteras. I detta fall har enligt vad som framkommit inte någon åklagare varit inblandad. På vilken nivå inom polisen som beslutet fattats är oklart. Det framgår inte heller såvitt jag kunnat finna vilken dokumentation som finns. I dessa hänseenden uppfyller åtgärden inte de krav som jag berört inledningsvis. I fråga om åtgärdens förenlighet med 2 § 1 polislagen gör jag ingen annan bedömning än den som framgår av yttrande. I ett beslut anförde FKHIV-2 (NOXQGK följande. 'HQ UlWWVOLJD UHJOHULQJHQ RFK XWWDODQGHQ RP UlWWVOlJHW De grundläggande föreskrifterna om förundersökning finns i 23 kap. rätte- gångsbalken (RB). Förundersökning skall inledas så snart det på grund av angivelse eller av något annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (1 §). Under förundersökningen skall utredas vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl föreligger för åtal mot honom samt målet så beredas, att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang vid huvudförhandlingen (2 §). En förundersökning inleds av polismyndigheten eller åklagaren. Om den har inletts av polismyndigheten och saken inte är av enkel beskaffenhet, skall ledningen övertas av åklagaren så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall också i andra fall överta ledningen när det är påkallat av särskilda skäl (3 § första stycket). Allmänna regler om hur en förundersökning skall bedrivas finns i 4 §. Vid förundersökningen skall enligt detta lagrum inte bara de omständigheter, som talar emot den misstänkte, utan även de som är gynnsamma för honom beaktas och bevis, som är till hans förmån, tillvaratas. Vidare föreskrivs att undersökningen bör bedrivas så, att inte någon onödigt utsätts för misstanke eller får vidkännas kostnad eller olägenhet. Bestämmelser om förhör under förundersökning finns i 613 §§ och regler om inhämtande av yttrande från en sakkunnig i 14 §. Om användande av tvångsmedel under förunder- sökningen gäller vad som föreskrivs i 2428 kap. RB (16 §). I övrigt saknas föreskrifter om vilka spanings- och utredningsmetoder som får användas under en förundersökning. I polisens brottsbekämpande verksamhet skall emellertid beaktas de allmänna principer som finns fastlagda i 8 § polislagen (1984:387) som har följande lydelse. En polisman som har att verkställa en tjänsteuppgift skall under iakttagande av vad som föreskrivs i lag eller annan författning ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Måste tvång tillgripas, skall detta ske endast i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet skall uppnås. Ett ingripande som begränsar någon av de grundläggande fri- och rättigheter som avses i 2 kap. regeringsformen får ej grundas enbart på bestämmelserna i första stycket. Denna paragraf ger uttryck för legalitets-, ändamåls-, behovs- och propor- tionalitetsprinciperna. Till polisens huvuduppgifter hör att förebygga brott (2 § 1 polislagen). Polisen har således skyldighet att ingripa mot brott och får inte, t.ex. av spaningsskäl, underlåta att vidta föreskrivna åtgärder mot brott eller mot en för brott misstänkt person. Som framgår av vad som sägs i det följande anses det däremot kunna godtas att man i vissa situationer av undantagskaraktär skjuter upp ett gripande, ett förhör eller någon annan sådan åtgärd. Frågan om användning av provokation och andra s.k. okonventionella spaningsmetoder i den brottsbekämpande verksamheten behandlades av polisberedning (SOU 1982:63) samt i den proposition med förslag till polislag som grundades på Polisberedningens förslag (prop. 1983/84:111). Frågan har vidare behandlats bl.a. av (Brottsprovo- 2000/01:JO1 kation, 1989) och av (, del 2). Med SURYRNDWLRQ avses i det här aktuella sammanhanget ett handlande som innebär att polisen under en förundersökning lockar eller utmanar en person till en handling eller ett uttalande som kan vara besvärande eller på annat sätt ha en negativ innebörd för honom eller någon i hans närhet. Som provo- kation betraktas däremot inte en åtgärd som utgör endast ett neutralt svar på en gärningsmans egna initiativ (SOU 1982:63 s. 129 f. och Fitger, Rätte- gångsbalken del 2, s. 23:22). Som har anförts i yttrandena i ärendet brukar man göra skillnad mellan brottsprovokation och bevisprovokation. Med EURWWVSURYRNDWLRQ avses ett agerande från polisens sida som syftar till att framkalla brott, medan en EHYLVSURYRNDWLRQ däremot syftar till att få fram bevisning för att styrka ett begånget brott om vilket det föreligger misstanke (Axberger, a.a., s. 10 f.). Brottsprovokation är aldrig tillåten, medan det däremot anses att bevis- provokation kan få användas under vissa förutsättningar. I proposition 1983/84:111 uttalades bl.a. att polisen aldrig bör få begå en kriminaliserad handling för att kunna efterforska eller avslöja ett brott och att den inte heller bör få provocera eller annars förmå någon att inleda en brottslig aktivitet. Det uttalades vidare att polisen aldrig av spaningsskäl får underlåta att vidta föreskrivna åtgärder mot brott eller mot en för brott miss- tänkt person, men att det är en annan sak att gripande, förhör och andra åtgärder ibland måste uppskjutas av sådana skäl. I propositionen framhölls vikten av att vidtagna åtgärder dokumenteras enligt gällande bestämmelser, och det uttalades också att beslut om sådana spanings- eller förundersök- ningsmetoder som avsågs i sammanhanget alltid bör fattas av åklagaren eller en polisman i polischefsbefattning (s. 46 f.). Eftersom de nämnda principerna fick anses inrymmas i en allmän regel som gav uttryck för legalitets-, behovs- och proportionalitetsprinciperna, behövdes det enligt departements- chefens uppfattning inte några särskilda regler i lag om s.k. okonventionella spaningsmetoder (s. 48 f.). Jag har för egen del uttalat att ett beslut om provokation alltid skall fattas av åklagaren. Enligt min uppfattning följer detta av regeln i 23 kap. 3 § första stycket andra meningen RB att åklagaren, också när det inte finns någon som är skäligen misstänkt för brottet, skall överta ledningen av förunder- sökningen om det är påkallat av särskilda skäl (JO 1997/98 s. 118). Vad gäller frågan om vilka krav som skall ställas på brottets svårhetsgrad och misstankens styrka för att provokation skall få tillgripas kan hänvisas till JO 1953 s. 163 och 1973 s. 91 f. samt till NJA 1953 s. 582. Som huvudregel anses gälla att det skall vara fråga om en stark misstanke om ett grovt brott. Av behovsprincipen anses vidare följa att det skall saknas alternativa, mindre ingripande tillvägagångssätt eller att de som finns redan har prövats utan framgång (Axberger, a.a., s. 34). Behovsprincipen innefattar vidare ett krav på att provokationen skall kunna antas leda till väsentliga och i utredningen användbara resultat (NJA 1953 s. 582; särskilt s. 589 f. och s. 593). Allmänt gäller att provokationsåtgärder måste användas med största restriktivitet och handhas med stor urskillning. Vad gäller dokumentationen av vad som har förekommit vid en förunder- 2000/01:JO1 sökning finns bestämmelser i 23 kap. RB och i förundersökningskungörelsen (1947:948). Vid förundersökning skall protokoll föras över vad som har förekommit av betydelse för utredningen (23 kap. 21 § första stycket RB). Förundersökningsprotokollet skall avfattas så, att det ger en trogen bild av vad som förekommit vid förundersökningen av betydelse för målet (22 § förundersökningskungörelsen). JO har betonat vikten av att förundersökningsprotokollet utformas i enlighet med dessa bestämmelser, bl.a. i JO 1964 s. 120 där följande anförs. Det må därvid nämnas att ett noggrant förundersökningsprotokoll är av vikt icke endast för att registrera utredningsresultat och för att förbereda ett kommande brottmål utan även för kontroll att allt rätteligen tillgått under förundersökningen. Detta är av vikt för den enskildes rättssäkerhet men också för förundersökningspersonalen för det fall klagomål framställs mot denna. Det är uppenbart att detta uttalande har giltighet också vad gäller använd- andet av s.k. okonventionella spaningsmetoder. Så t.ex. uttalade polisberedning att stränga krav på dokumentation måste upprätthållas i dessa sammanhang (SOU 1982:63 s. 142). I promemorian RPS RAPPORT 1994:3 angående kontrollerade leveranser av narkotika m.m. uttalas att uppgifter om provokation endast undantagsvis torde sakna betydelse (s. 28). Detta ärende är föranlett av polisens åtgärd att ställa ut en i tillhörig motorcykel av fabrikat Harley- (HD) på i och därefter låta denna tillgripas av J.P. Skälen för inköpet av motorcykeln har redovisats i polismyndighetens yttrande i ärendet, och jag finner inte anledning att göra något uttalande i denna fråga. Jag kommer däremot att peka på de problem i rättsligt hän- seende som kan uppkomma till följd av skador på eller vållade av ett polisen tillhörigt motorfordon som är försäkrat. I huvudsak kommer jag emellertid att uppehålla mig vid frågan om rättsenligheten av åtgärden att ställa ut motorcykeln på och därefter låta den tillgripas på det sätt som skedde. Jag kommer vidare att något beröra dokumentationsfrågan. )|UIDUDQGHWV UlWWVHQOLJKHW har i sitt yttrande hävdat att åtgärden att ställa ut HD- motorcykeln på inte utgjorde en provokation. Den har som skäl för denna ståndpunkt åberopat att det med hänsyn till uppställningsplatsen, motorcykelns värde, frekvensen av potentiella gärningsmän på platsen och det förhållandet att motorcykeln var låst med ett godkänt lås inte fanns någonting som pekade på att motorcykeln löpte en större risk att stjälas än andra fordon som parkerats i . Av polismyndighetens yttrande framgår emellertid också att åtgärden att 2000/01:JO1 ställa ut motorcykeln var ett led i utredningen av ett stort antal stölder av HD-motorcyklar och att polisen inte var främmande för att motorcykeln skulle kunna komma att tillgripas. Att man inte ansåg ett tillgrepp av motor- cykeln vara osannolikt framgår redan av det förhållandet att fem polismän var avdelade för att bevaka motorcykeln som den stod på och att ytterligare tio polismän deltog i aktionen. vidare, såväl av vad som sägs i yttrandet som av vad som framkommit om polisens passivitet vid tillgreppet och om polisens handlande i övrigt, dra den slutsatsen att ett tillgrepp av motorcykeln bedömdes som en ur brotts- spaningssynpunkt önskvärd händelse. Det kan av dessa skäl inte råda något tvivel om att åtgärden att placera ut HD-motorcykeln på det sätt som skedde är att betrakta som en provokation. Jag delar således och Riksåklagarens uppfattning i detta hänseende. För att en provokation skall få genomföras krävs först och främst att det är fråga om en bevisprovokation. Syftet med åtgärden skall således vara att få fram bevisning om ett vid provokationstillfället redan begånget brott. exempel på en bevisprovokation kan nämnas att polisen uppträder som köpare av ett befintligt narkotikaparti för att få bevisning mot överlåtaren om innehav av partiet. Som har nämnts krävs det vidare att det är fråga om en stark misstanke om ett grovt brott samt att provokationen skall kunna antas leda till väsentliga och i utredningen användbara resultat. ledning av vad polismyndigheten har uttalat i sitt yttrande om att förfarandet med motorcykeln hade ett brottsförebyggande syfte, vill jag framhålla att det ligger i sakens natur att en bevisprovokation skall utgöra ett led i en brotts- utredande verksamhet och att förfarandets eventuella effekter av allmänt brottsförebyggande slag inte kan tillmätas någon betydelse vid bedömningen av åtgärdens tillåtlighet. Ett enstaka motorcykeltillgrepp kan inte anses vara ett brott av sådan art att det kan göra en provokationsåtgärd försvarlig. emellertid uppgett att det vid tillfället fanns 80 öppna förundersökningar om stöld av HD-motorcyklar samt att det fanns anledning att tro att stölderna ingick i en organiserad brottslighet. Myndigheten har i detta hänseende särskilt pekat på det förhållandet att flera av de stulna HD-motorcyklarna var omidentifierade när de återfanns. Även om man naturligtvis inte kan utesluta att stölderna hade ett sådant samband med varandra som anges i yttrandet, kan det ifrågasättas om misstanken att det förhöll sig på detta sätt var så välunderbyggd att den hade den styrka som krävs för ett beslut om Som har nämnts fordras vidare, för att en provokation skall anses vara tillåten, att den kan antas leda till väsentliga och i utredningen användbara Antagandet att den person som eventuellt kunde komma att tillgripa den av polisen utställda HD-motorcykeln skulle leda polisen till en plats, där man kunde få bevisning om de tidigare HD-stölderna, får emellertid anses bygga mer på en förhoppning än på sakligt välgrundade överväganden. att man skulle uppnå det åsyftade resultatet krävdes förutom att stölderna verkligen hade ett samband med varandra dels att också den aktuella motorcykeln tillgreps av någon som hade anknytning till den organisation som stod bakom de tidigare brotten, dels att det på den plats till vilken man 2000/01:JO1 kunde följa motorcykeln fanns kvar bevisning om vilka personer som var ansvariga för den brottsliga verksamheten. Det finns i sistnämnda hänseende anledning att erinra om att polisens hypotes var att de stulna motorcyklarna omidentifierades och transporterades vidare efter det att de hade blivit stulna. Vad som sägs i polismyndighetens yttrande om att syftet med att följa efter motorcykeln, om den kom att stjälas, skulle vara att skaffa bevis om något eller några av de ouppklarade brotten tyder närmast på att man i själva verket inte hyste några större förhoppningar om möjlig- heterna att klara upp de tidigare stölderna genom förfarandet med motor- cykeln. Man kan mot den här angivna bakgrunden konstatera att det enda polisen med någon grad av säkerhet kunde räkna med att vinna bevisning om genom att HD-motorcykeln tillgreps var tillgreppet av just den motorcykeln. Polisens förfarande med motorcykeln framstår i övrigt närmast som en spaningsåtgärd som kunde ge något slags utdelning dock osäkert vilken om man hade tur. Förfarandet har således stått i uppenbar strid med behovs- och proportionalitetsprinciperna. Det är därför inte ägnat att förvåna att det inte i något hänseende bidrog till att klara upp de tidigare stölderna av HD- motorcyklar. Av det sagda följer att det inte fanns någon godtagbar grund för polisens åtgärd att, genom att uppskjuta ingripandet mot J.P., låta denne tillgripa motorcykeln på det sätt som skedde. Polismännen på platsen var i stället skyldiga att, i enlighet med vad som föreskrivs i 2 § 1 polislagen, ingripa i syfte att förebygga brott senast i samband med att låskättingen klipptes av. Det kan om man ser till det resultat av handlandet som kunde förväntas vid en sakligt välunderbyggd bedömning sammanfattningsvis konstateras att polisens åtgärd att ställa ut HD-motorcykeln på , i förening med underlåtenheten att ingripa innan J.P. hade hunnit avvika med motor- cykeln, inte i någon nämnvärd mån skiljer sig från vad som brukar förstås med en brottsprovokation. Att polisen genom sitt förfarande råkade uppdaga annan brottslighet än den som hade föranlett förfarandet saknar härvid betydelse. Av utredningen framgår att beslutet om provokationen fattades inom polis- myndigheten. Som jag har framhållit i ett tidigare beslut (JO 1997/98 s. 118) skall ett sådant beslut alltid fattas av åklagare. 5LVNHQ I|U VNDGRU Som har nämnts i det föregående får polisen aldrig av spaningsskäl underlåta att vidta föreskrivna åtgärder mot brott eller mot en för brott misstänkt person. Det har däremot ansetts vara tillåtet att polisen av sådana skäl skjuter upp åtgärder av detta slag. Uppenbart är emellertid att polisen därvid måste ha sådan kontroll över situationen att den inte förlorar möjligheten att vidta de åtgärder som krävs. Jag kan i detta hänseende hänvisa till uttalandet i promemorian RPS RAPPORT (1994:3) angående kontrollerade leveranser av narkotika m.m., att en sådan leverans förutsätter att full kontroll över narkotikan kan upprätthållas hela vägen fram till mot- 2000/01:JO1 tagaren (s. 34 f.). En betydelsefull aspekt på polisens handlande i det här aktuella fallet gäller risken för att motorcykeln skulle gå förlorad och risken för andra skador i samband med detta. har uppgett att risken för att motorcykeln skulle gå förlorad var ytterst liten, och den har vidare hänvisat till att motorcykeln var stöldförsäkrad och att den största skada som staten kunde drabbas av därför var självriskdelen i försäkringen. Sett mot bakgrund av det faktiska händelseförloppet framstår polismyndig- hetens uttalande som förvånande. , som på motorcykel följde sedan denne hade tillgripit HD-motorcykeln, uppger i sin promemoria att han gjorde den bedömningen att det var stor risk för att J.P. skulle komma undan med motorcykeln, och att detta förhindrades endast genom att kastade sig över till HD-motorcykeln och tog tag i Resultatet av detta handlande blev emellertid att J.P. över motorcykeln, vilket i sin tur fick till följd att denna kolliderade med en parkerad bil som skadades. Vidare kunde inte hindra J.P. att undkomma från platsen. Denne greps först en månad . Det kan således riktas kritik mot det tillämpade förfarandet också på den grunden att polisen, efter det att man hade låtit J.P. cykeln, uppenbarligen inte hade den kontroll över situationen som är en grundläggande förutsättning för att det skall kunna anses vara tillåtet för polisen att skjuta upp ett ingripande med anledning av ett observerat brott. Det inträffade berättigar enligt min mening till slutsatsen att händelserna i själva verket hade kunnat utvecklats på ett betydligt allvarligare sätt än vad som faktiskt blev fallet. hade lyckats undkomma med motorcykeln från den plats där ingrep mot honom eller om han under färden dit hade observerat att polisen följde efter honom, hade resultatet exempelvis kunnat bli ett förföljande i hög fart i med risk för såväl personskador som materiella skador. har som nämnts hänvisat till att motorcykeln var Den omständigheten att man i motsats till vad som normalt gäller i fråga om statens motordrivna fordon (jfr 3 § trafikskadelagen [1975:1410]) låter försäkra ett polisen tillhörigt fordon kan emellertid komma att medföra särskilda problem i rättsligt hänseende. framgår inte om försäkringsgivaren i samband med att försäkringen tecknades upplystes om att avsikten var att motorcykeln bl.a. skulle användas som lockbete i polisiär brottsspaningsverksamhet på sådant sätt att den kunde bli stulen samt att det inte kunde uteslutas att försöken att återta fordonet kunde medföra skador både på detta och på utomstående personer och dessas Allmänt kan emellertid sägas att det inte framstår som särskilt sannolikt att en försäkringsgivare med tillgång till sådan information skulle vara villig att på sedvanliga villkor ingå avtal om vare sig stöldförsäkring eller trafikförsäkring avseende fordonet. Jag finner inte skäl att närmare gå in på de tvistefrågor av rättslig art som kan uppkomma i situationer där ett fordon används på ett annat sätt än vad försäkringsgivaren rimligen har haft anledning att förmoda. emellertid anledning att här erinra om de bestämmelser av betydelse för frågan som finns i lagen (1927:77) om försäkringsavtal och i konsument- 2000/01:JO1 försäkringslagen (1980:38). Jag tänker här bl.a. på föreskrifterna om försäkringstagarens plikt att lämna upplysningar vid avtalets slutande respektive reglerna om nedsättning av försäkringsersättningen. Av särskilt intresse i det här aktuella sammanhanget är bestämmelserna om försäkrings- fall som framkallas uppsåtligen eller genom vårdslöshet (18 § försäkrings- avtalslagen och 32 § konsumentförsäkringslagen). Det finns enligt min uppfattning anledning för att närmare överväga de frågor som jag nu har berört. Som har sagts i det föregående måste varje provokationsåtgärd noggrant dokumenteras. Som Riksåklagaren har påpekat framgår det i förevarande fall inte av dokumentationen vem som fattat beslutet om åtgärden. I övrigt har förfarandet emellertid redovisats på ett tillfredsställande sätt i förunder- sökningsprotokollet. Vad som i övrigt förevarit föranleder inte något uttalande från min sida. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det sagda. Snattefonen polisens användning av förenklad utredning vid butikssnatterier (Dnr 4538-1998) En artikel i tidningen (nr 11, 1998) innehöll bl.a. följande. Snattarna får knäpp på näsan . Om polisen genomför s.k. förenklade utredningar (enligt RB 23:22 och 23:21 p. 3) av all vardags- brottslighet i hela landet innebär detta att fler poliser kan komma ut på fältet och att färre ärenden behöver utredas av närpolisen (näpo) och dess kriminalavdelningar. I gör man så här. Då någon misstänkt, för t.ex. snatteri, upptäcks i en butik, ringer personalen upp den alltid bemannade snattofonen på polisstationen. Polismannen tar upp anmälan, noterar alla fakta och inleder via telefon förhör med den misstänkte. Allt redovisas genast i RAR (rationell anmälansrutin), - - - Utredningen är därmed färdigställd och kan sedan skickas vidare till åklagare. Med anledning av innehållet i tidningsartikeln beslutade FKHIV-2 (NOXQGK att ta upp saken till utredning som ett initiativärende. Ärendet remitterades till i för upplysningar och yttrande om vilka överväganden som låg till grund för att regelmässigt tillämpa förenklad brottsutredning enligt 23 kap. 22 § (RB) 2000/01:JO1 i fråga om snatteribrott. Myndigheten anmodades vidare att redovisa den i artikeln beskrivna utredningsmetodens förenlighet med gällande bestämmelser om förundersökning. Härvid skulle beaktas bl.a. vad som föreskrivs i 24 kap. 7 § andra stycket RB angående överlämnande av den gripne till närmaste polisman, 24 kap. 7 § första stycket jämfört med 24 kap. 2 § första stycket 1 RB angående gripande av misstänkt vars identitet inte kunnat säkerställas, 23 kap. 8 § RB angående skyldighet att medfölja till förhör, 21 kap. 3 § första stycket RB om den misstänktes rätt att biträdas av försvarare, lagen (1964:167) om unga lagöverträdare, angående bl.a. underrättelse till vårdnadshavare och socialnämnd samt närvaro vid förhör med den unge (5, 6 och 7 §§), kvarhållande enligt 14 § samt överlämnande till polisman enligt 34 § första stycket och kvarhållande enligt paragrafens andra stycke. (biträdande länspolismästaren ) inkom med yttrande samt upplysningar. Ärendet remitterades därefter till för yttrande över vad som framkommit. Yttrandet avgavs på vägnar av riks- polischefen . Ärendet remitterades slutligen även till Riksåklagaren, som avgav ett yttrande genom biträdande riksåklagaren . Innebörden av förenklad utredning, 23 kap. 22 § (RB) Tröskeln är låg i svensk rätt för när en förundersökning skall inledas. skall ske när det finns anledning anta att ett brott som hör under allmänt åtal Ett beslut att inleda förundersökning åtföljs av en mängd Bland annat blir förfarandereglerna i 23 kap. RB och förundersökningskungörelsen (1947:948) tillämpliga. I vissa situationer när en förundersökning normalt skall genomföras är det möjligt att använda ett enklare sätt för att genomföra utredningen. 23 kap. 22 § RB kan man avstå att genomföra en förundersökning om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal, s.k. förenklad utredning. Fördelarna med att använda 23 kap. 22 § RB ligger i det förenklade sättet. Ett formellt förundersökningsprotokoll behöver inte sättas upp, förhörsut- sagor kan antecknas på ett förenklat sätt, ingen formell misstankedelgivning behöver ske och reglerna om den misstänktes rätt att få del av utredningen behöver inte beaktas. Det förenklade förfarandet tillämpas i mycket stor utsträckning i fråga om Vid Polisområde Nordvästra används förenklad