frsrdg · GO04JO1 · 2001-01-01 00:00:00 — Det är mot denna bakgrund uppenbarligen av största vikt att det finns ett effektivt och väl fungerande system för att övervaka att polisen använder sina befogenheter på ett sätt som innebär att kraven på lagenlighet, rätts- säkerhet och objektivitet tillgodoses. Ett sådant kontroll- och sanktions- system är en nödvändig förutsättning för att allmänheten skall kunna hysa förtroende för polisverksamheten. I ett system av nu nämnt slag utgör regler om hur man skall handlägga anmälningar om brott begångna av anställda inom polisväsendet en central beståndsdel. Bestämmelserna om handläggningen av anmälningar mot anställda inom polisen finns i 5 kap. Polisförord- ningen (1998:1558). återfanns motsvarande regler i 6 kap. polisförordningen (1984:730). Om det i en anmälan till polisen har påståtts att en anställd inom polisen har gjort sig skyldig till något brott som har samband med arbetet eller på något annat sätt har handlat felaktigt i sin myndighetsutövning, skall anmälan överlämnas till åklagare för prövning om förundersökning skall inledas eller inte (1 § första stycket 1). Detsamma gäller om en person har skadats antingen genom något som en anställd inom polisen har gjort i tjänsten eller under sin vistelse i en polisarrest och skadan är allvarlig (1 § första stycket 2), eller om det i något annat fall kan bli fråga om att inleda förundersökning mot en anställd inom polisen för brott som har samband med arbetet (1 § första stycket 3). Vissa undantag från skyldigheten att överlämna ett ärende till åklagare finns i 1 § andra stycket. I 6 § finns bestämmelser om hur en anmälan om att någon anställd inom polisen gjort sig skyldig till brott som inte har samband med arbetet skall handläggas. har vidare utarbetat vissa föreskrifter och allmänna råd om 2000/01:JO1 handläggningen av anmälningar mot tjänstemän inom polisväsendet m.m. (FAP 403-2). allmänna regler om förundersökning skall självfallet tillämpas också i fråga om förundersökningar som avser anställda inom Jag vill i sammanhanget särskilt peka på regeln att en förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger (23 kap. 4 § andra stycket ). Det är av hänsyn till allmänhetens förtroende för det allmännas kontroll av polisverksamheten av största vikt att denna bestämmelse iakttas lojalt av de utredande organen. En grundläggande princip i förfarandet för att utreda påstådda brott av anställda inom polisväsendet är att ärendena redan från början skall handläggas av åklagare. Det kan tilläggas att enligt 17 § åklagarförordningen (1996:205) endast vissa, särskilt kvalificerade åklagare får handlägga frågor om ansvar för brott som arbetstagare inom polisväsendet misstänks ha begått i samband med arbetet. Till sin hjälp har åklagaren polismän som sköter det Vanligtvis tjänstgör dessa polismän i särskilda internutredningsenheter som är fristående i förhållande till polismyndig- hetens verksamhet i övrigt. I 5 kap. 3 § polisförordningen finns särskilda bestämmelser om behörighet att hålla förhör med anställda inom polisen. För att det här beskrivna regelverket skall fylla sin uppgift krävs uppenbarligen att åklagar- och polismyndigheterna i det aktuella hänseendet är organiserade på sådant sätt att utredningsverksamheten kan fungera på ett effektivt och i alla hänseenden korrekt sätt. Den för all brottsutredande verksamhet gällande grundsatsen att handläggningen måste ske i sådana former att den inte ger fog för ett ifrågasättande av de utredande myndigheternas objektivitet har här en alldeles särskild tyngd. Jag kunde vid inspektionen av IUG konstatera att verksamheten där inte uppfyllde de krav som måste ställas. Som redan har nämnts hade vid inspektionstillfället ett stort antal ärenden legat , ibland , utan att några synbara åtgärder hade vidtagits i dem. klara brister i myndighetens bevakningsrutiner. Det finns enligt min uppfattning anledning att se mycket allvarligt på de iakttagna bristerna. har i sitt yttrande som förklaring till de långa handläggningstiderna pekat på att anmälningsinflödet har ökat, att ärendebevakningen inte har följts upp i tillräcklig omfattning och att ärendeprioritering inte alltid har genomförts. hänvisat till att en av de handläggande kommissarierna varit långtidssjuk och till att tillsättningssystemet inom polisen är för långsamt. Jag är medveten om att arbetssituationen vid IUG har varit mycket Oavsett detta framstår så långa uppehåll i handläggningen som det här är fråga om som helt oacceptabla. Vissa av de omständigheter som polismyndigheten har åberopat som förklaring till bristerna är av den arten att de inte kan ge anledning till kritik mot någon enskild befattningshavare. har emellertid i sin egenskap av chef för haft ett övergripande ansvar för verksamheten, och det har därmed ankommit på honom att se till att ärendena drevs fram på ett betydligt mer effektivt sätt än som har varit fallet. I hans arbetsuppgifter har bl.a. legat att ombesörja att det fanns väl fungerande bevakningsrutiner vid enheten och att ärendena /01:JO1 prioriterades på ett ändamålsenligt sätt. Han kan således inte undgå kritik för sitt sätt att leda verksamheten. Det yttersta ansvaret för en polismyndighets verksamhet åvilar länspolis- mästaren, dvs. i detta fall Hans Wranghult. Enligt 6 § verksförordningen (1995:1322) ansvarar myndighetens chef för myndighetens verksamhet, och av 7 § första stycket samma förordning följer att myndighetschefen skall se till att verksamheten bedrivs författningsenligt och effektivt. Att dessa regler är tillämpliga på polismyndigheter framgår av 1 kap. 7 § polisförordningen. En regel av samma innebörd fanns också i polisförordningen (1984:730). Inte heller Hans Wranghult kan således undgå kritik med anledning av bristerna i IUG:s handläggning av sina ärenden. Som framgår av polismyndighetens yttrande har myndigheten vidtagit ett antal konkreta åtgärder för att komma tillrätta med de långa handläggningstiderna. Dessa åtgärder har tagit sig formen av ändrade kontroll- och bevakningsrutiner samt av en i vissa hänseenden ändrad organisation. Bl.a. har antalet befattningshavare vid IUG kraftigt utökats. Gruppen består numera av sju kommissarier och två assistenter. Det är med tillfredsställelse som jag noterar att polismyndigheten har vidtagit kraftfulla åtgärder för att säkerställa att IUG:s verksamhet i fortsättningen skall kunna fungera på ett effektivt och rättssäkert sätt. Till uppföljning av detta ärende önskar jag ta del av IUG:s statistikuppgifter per årsskiftet 1999/2000. Mina iakttagelser i ärendet är av den arten att jag finner det påkallat att fästa och justitieutskottets uppmärksamhet på förhållandena genom att dit överlämna kopior av detta beslut. I ärenden om påstådda brott av polismän har åklagare föranstaltat om förhör med bl.a. utpekad gärningsman innan beslut i frågan om inledande av förundersökning fattats (Dnr 1929-1999 och 1930-1999) Under en inspektion vid i , enheten för internutredningar, granskades bl.a. hur ärenden som från polismyndigheten hade överlämnats till åklagare för ställningstagande till om förundersökning skulle inledas hade handlagts. I elva ärenden konstaterades att chefsåklagaren vid Åklagarkammaren i hade beslutat om vissa ut- redningsåtgärder, vilka i många fall innefattade förhör med en av anmälaren utpekad gärningsman, innan han tog ställning till om förundersökning skulle inledas. Ärendena gällde i korthet följande. Ärende 1: Anmälaren gjorde gällande att polismän hade gjort sig skyldiga till tjänstefel i samband med ett omhändertagande enligt 13 § polislagen. Ärende 2: Anmälaren påstod att polismän hade slarvat bort hans legitimation i samband med ett ingripande. Händelsen rubricerades som ifrågasatt tjänste- Ärende 3: Enligt anmälan hade en person åsamkats en fraktur på ena armen i samband med ett omhändertagande enligt lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. (LOB). I anmälan är gärningen rubricerad som vållande till kroppsskada. Ärende 4: Anmälan är rubricerad som tjänstefel vilket bl.a. skulle ha bestått i att polismän som kom till en plats där bl.a. skadegörelse hade förövats hade uppgett att det inte var någon mening att göra en polisanmälan eftersom bevisen inte skulle hålla. Polismännen uppgavs därefter ha lämnat platsen Ärende 5: Enligt anmälan hade polismän tagit ifrån en person hans cykel och även i övrigt trakasserat honom. Gärningen rubricerades i anmälan som Ärende 6: I anmälan, som är rubricerad som tjänstefel, uppgav anmälaren bl.a. att han misstänkte att någon inom polisen hade läckt uppgifter från Ärende 7: Ärendet gällde påstått tjänstefel. Enligt anmälan hade en man önskat göra en polisanmälan per telefon. Mannen uppsöktes i bostaden av två Mannen berättade för polismännen om den händelse som han ville Polismännen lovade att återkomma . Ärende 8: Anmälaren gjorde gällande att polismän hade stulit två cyklar. Ärende 9: Enligt anmälan hade en polisman tagit tag i en hund och därefter kastat hunden i marken. Polismannen hade också uttalat att hunden kunde komma att tas ifrån ägaren. I anmälan rubricerades gärningarna som ifråga- Ärende 10: I anmälan, som är rubricerad som tjänstefel, påstods bl.a. att en viss polisman hade förföljt anmälarna. Ärende 11: Enligt anmälaren hade tillgripits från honom på polis- stationen som anmälaren var omhändertagen enligt LOB. Gemensamt för dessa ärenden är att gett direktiv om olika ut- redningsåtgärder innan han tog ställning till om förundersökning skulle inledas eller ej. Enligt direktiven till polismyndigheten skulle förhör hållas med andra personer än målsäganden/anmälaren och i vissa fall anmodades polismyndigheten att förhöra den person som i anmälan utpekats som Sedan begärda kompletteringsåtgärder utförts beslutade att förundersökning inte skulle inledas. I sju ärenden uppställde sig frågan varför inte hade inlett förundersökning utan i stället gett direktiv om förutredning. De aktuella ärendena gällde i korthet följande. Ärende 12: Enligt ett i samband med anmälningsupptagningen hållet måls- ägandeförhör uppgav en kvinna att två namngivna polismän tagit fram brottsregisteruppgifter om henne så att de sett vad hon gjort samt att polis- männen hade berättat detta för henne. Polismännen påstods också bl.a. ha besökt kvinnans läkare och där efterhört vad kvinnan gjorde hos läkarna. Polismännen påstods även ha tagit reda på hur mycket pengar som kvinnan hade på banken och sedan lämnat ut uppgifterna till kriminella. I en skrivelse till polismyndigheten uppgav att han önskade förhör med de namngivna polismännen. Av handlingarna framgår vidare att kvinnan vid ett telefonsamtal med en polisman önskade ta tillbaka anmälan samt att några förhör med polismännen aldrig kom till stånd. beslutade att förundersökning inte skulle inledas. Ärende 13: I anmälan, som rubricerats som tjänstefel, gjorde en person gällande att han efter en fotbollsmatch hade blivit biten av en polishund. Ärende 14: Föräldrarna till en yngling påstod att deras son hade blivit felaktigt och dåligt behandlad av uniformerad polispersonal i samband med ett större bråk i stadens centrala delar och att han kommit att skadas i ena armen. Ärende 15: När en person skulle friges efter att ha varit omhändertagen enligt LOB uppmärksammades att saknades i förhållande till vad som noterats på omhändertagandebladet som omhändertagna kontanter. Ärende 16: Anmälaren gjorde gällande bl.a. att han under en transport i polisbil hade blivit msshandlad av en polisman. Misshandeln skulle ha bestått i batongslag samt knytnävsslag. Ärende 17: Anmälaren gjorde gällande att han under en transport i polisbil hade fått ta emot två slag, troligen knytnävsslag, från den polisman som satt intill honom i bilens baksäte. Ärende 18: I anmälan påstods bl.a. att en polisman hade kastat en strålkastare mot en bils vindruta så att rutan spräcktes. I utredningsdirektiv till polismyndigheten sägs bl.a. att man skulle prata med en namngiven polisman som var på platsen om vad som utspelade sig. Förhör hölls med polismannen varefter beslutade att inleda förundersökning. I fem ärenden gav direktiv om olika utredningsåtgärder innan han tog ställning till om förundersökning skulle inledas eller ej. Enligt direktiven till polismyndigheten skulle förhör hållas med andra personer än målsäganden/anmälaren. I några fall anmodades polismyndigheten att förhöra den person som i anmälan utpekats som gärningsman och i andra fall begärdes att polismän skulle avge en Sedan begärda kompletteringsåtgärder utförts beslutade 2000/01:JO1 att förundersökning inte skulle inledas. &KHIV-2 (NOXQGK beslutade att i särskilda ärenden ta upp åklagarens hand- läggning till utredning. i anmodades att inkomma med upplysningar såvitt gällde åklagarens förfarande att, i stället för att ta ställning i frågan om inledande av förundersökning, ge direktiv till polismyndigheten om en förutredning samt om utredningens omfattning. Myndigheten skulle vidare redovisa sin bedömning av det som kommit fram. i (överåklagaren ) kom in med yttranden till vilket hade fogats upplysningar från chefsåklagaren . anförde i upplysningar att en förutredning enligt hans mening behövdes för att han skulle kunna ta ställning till huruvida förundersökning skulle inledas eller inte i de aktuella ärendena. Han anförde dessutom följande. Någon utbildning av hur man handskas med polismål har jag inte fått. Däremot har jag som extra åklagare med statsåklagarbehörighet vid i från i polismål mer erfarna kollegor inhämtat att man skulle vara mycket försiktig med förundersöknings inledande i polismål. Utpekade poliser i ville bli hörda utan att för- undersökning var inledd. Tillvägagångssättet att höra poliser utan att för- undersökning var inledd var inte ovanligt. Ett tecken på detta var att polisfacket i eller framförde ett krav att de fortsättningsvis inte ville bli hörda utan att förundersökning var inledd. Jag vet nu att tillvägagångssättet att höra poliser utan att förundersökning inletts inte är acceptabelt och jag kommer naturligtvis fortsättningsvis att rätta mig efter detta. anförde i två i huvudsak likalydande yttranden följande. Remissen gäller frågan om vilka utredningsåtgärder som kan företas till underlag för bedömande av om förutsättningar för inledande av förunder- sökning är uppfyllda. Jag vill också ta upp frågan om det kan anses föreligga någon skillnad i detta hänseende i ärenden där polismän utpekas som gärningsmän. JO har publicerat ett avgörande angående den tillåtna omfattningen av s.k. förutredning. JO har därvid funnit i samsyn med Riksåklagaren att de uppgifter som har lämnats av en målsägande i en anmälan normalt skall anses utgöra ett tillräckligt underlag för att bedöma om förunder- sökning skall inledas eller ej. Om uppgifterna i anmälan inte ger an- ledning att anta att ett brott har begåtts skall förundersökning således inte inledas. Emellertid kan situationen ibland vara sådan att förunder- sökningsledaren har ett legitimt behov av att inhämta kompletterande upplysningar som underlag för sitt ställningstagande i förundersök- ningsfrågan. Det skall dock då vara fråga om begränsade, punktvisa åt- gärder till komplettering av anmälningsuppgifterna. att en förutredning under inga förhållanden får sträcka sig längre än vad som krävs för att förundersökningsledaren skall kunna ta ställning i frågan om förundersökning skall inledas eller ej, och att det således aldrig får bli fråga om att vidta några åtgärder som har karaktär av Förhör med vittnen eller med någon som i en anmälan har utpekats som gärningsman får exempelvis aldrig förekomma inom ramen för en förutredning (JO:s ämbetsberättelse 1997/98 s. 98 f.). 0LQ EHG|PQLQJ Chefsåklagaren har beträffande anmälningarna föranstaltat om olika utredningsåtgärder innan han tog ställning till om för- undersökning skulle inledas eller ej. Genomgående har åtgärderna inkluderat förhör med andra än målsäganden/anmälaren och bland annat avsett de utpekade gärningsmännen. Som framgått av det föregående anses sådana åtgärder inte kunna vidtas inom ramen för en förutredning. Man kan således inte kringgå bestämmelserna om förundersökning genom att förklara att en undersökning avser att klarlägga om förundersökning skall inledas. Den misstänkte får inte på detta sätt betas de rättssäkerhetsgarantier som erbjuder (SOU 1967:59 s. 89). Finns det då något skäl att anse utrymmet för förutredning större vid anmälningar som riktas mot polisman eller annan myndighetsutövare? Som redovisat i sina upplysningar var det tidigare i den dåvarande Västeråsregionen det normala och av poliserna önskade att man vid anmälningar mot polismän så långt möjligt undvek att delge de utpekade misstanke om brott. Som jag har förstått saken har detta förfaringssätt bottnat i uppfattningen att de flesta anmälningar mot poliser är grundlösa och huvudsakligen avsedda att vålla förtret för polisen och att ibland stärka anmälaren i ärende där denne är misstänkt för brott. Mot denna bakgrund har man velat undvika den onödiga chikan som ett formellt inledande av förundersökning mot polismannen kan innebära för den utpekade. Detta intresse kom att medföra ett mycket utdraget förutredningsstadium. Som tidigare anförts är det dock i första hand de rättssäkethetsgarantier som erbjuder den för brott utpekade som motiverar att utrymmet för förutredning är mycket begränsat. Det finns självfallet inget skäl att beta polismän eller andra myndighetsutövare dessa garantier i fall då de anmäls för brott. Enligt min mening saknas det därför varje skäl att göra någon åtskillnad i detta hänseende beroende på vem den anmälde gärnings- mannen är. Något lagstöd för en sådan åtskillnad föreligger heller inte. Med det begränsade utrymme som funnits för att komplettera de inledande anmälningsuppgifterna borde enligt min mening i samtliga under avsnitt 1 upptagna fall ha fattat beslut i frågan om anmälningsuppgifterna gav anledning anta att brott som hör under allmänt åtal förövats. Endast om beslutet inneburit att förundersökning inleddes skulle förhör med bevis- personer ha skett. förefaller numera dela denna uppfattning. Jag har inte funnit anledning att i detta sammanhang för vart och ett av de elva ärendena ta ställning till om ärendena skulle ha skrivits av eller ej. I fråga om de under avsnitt 2 upptagna ärendena anförde bl.a. följande. Med det begränsade utrymme som funnits för att komplettera de inledande anmälningsuppgifterna borde enligt min mening i samtliga under avsnitt 2 ovan upptagna remitterade fall ha fattat beslut i frågan om anmälningsuppgifterna gav anledning anta att brott som hör under allmänt åtal förövats. har intagit ståndpunkten att förundersökning borde ha inletts i samtliga dessa sju fall. Jag har inte funnit skäl att ha någon annan Mot bakgrund av de utredningsuppgifter som rent faktiskt 2000/01:JO1 inhämtats i ärendena föreligger enligt min mening inte nu anledning att inleda förundersökning i något av dem. I ett beslut anförde FKHIV-2 (NOXQGK följande. De grundläggande reglerna om förundersökning finns i 23 kap. rättegångs- balken (RB) och förundersökningskungörelsen (1947:948). Förundersökning skall enligt 23 kap. 1 § första stycket RB inledas så snart det på grund av an- givelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. För förundersökningar gäller enligt 23 kap. 4 § RB Kravet på objektivitet gäller självfallet också i fråga om ställningstagande i frågan om förundersökning skall inledas eller ej. Tröskeln för att inleda förundersökning har satts lågt. Det räcker med att det förekommer anledning till misstanke om brott. En förundersökning kan således inledas på mycket vaga misstankar så snart dessa avser något som kan vara ett brott (JO 1953 s. 107). Misstanken måste visserligen avse en konkret brottslig gärning men det är inte nödvändigt att man känner till brottets alla detaljer och inte heller exakt när och var det har förövats (, SvJT 1982 s. 658). Med hänsyn till de lågt ställda krav som gäller för inledande av förunder- sökning torde behovet av kompletterande uppgifter inför ställningstagandet om förundersökning skall inledas eller inte i allmänhet vara ringa. Som åklagarmyndigheten har anfört i sina yttranden är utrymmet att vidta utredningsåtgärder utanför en förundersöknings ram mycket begränsat. Jag har i det i yttrandena omnämnda beslutet utvecklat min ståndpunkt i frågan i huvudsak enligt följande. Inom ramen för en s.k. förutredning kan endast punktvisa åtgärder som syftar till att genom en begränsad komplettering av kända eller påstådda för- hållanden berika beslutsunderlaget i förundersökningsfrågor vidtas. För- undersökningsledaren kan exempelvis inhämta visst skriftligt material för att få någon fråga särskilt belyst. Det får vidare anses tillåtet att be anmälaren att lämna kompletterande muntliga uppgifter i de hänseenden som bedöms vara relevanta i sammanhanget. Jag vill inte heller utesluta möjligheten av att man i vissa situationer vänder sig direkt till en målsägande som inte själv är an- mälare med önskemål om att få ta del av skriftligt material eller att få muntliga upplysningar. Det måste emellertid understrykas att en förutredning under inga för- hållanden får sträcka sig längre än vad som krävs för att förundersöknings- ledaren skall kunna ta ställning i frågan om förundersökning skall inledas eller ej. Det får således aldrig bli fråga om att vidta några åtgärder som har karaktär av brottsutredning. Förhör med vittnen eller med någon som i en anmälan har pekats ut som gärningsman får exempelvis aldrig förekomma inom ramen för en förutredning. Det kan tilläggas att enskilda personer inte heller har någon skyldighet att medverka under en förutredning. Det är av grundläggande betydelse för tilliten till samhällets verksamhet för att utreda påstådda brott av polismän, och därmed ytterst för allmän- hetens förtroende för polisen, att denna utredningsverksamhet bedrivs på ett i 2000/01:JO1 alla hänseenden korrekt sätt. Den för all brottsutredande verksamhet gällande grundsatsen att handläggningen måste ske i sådana former att den inte ger fog för ett ifrågasättande av de utredande myndigheternas objektivitet har här en alldeles särskild tyngd. I det sagda får anses ligga att åklagaren skyndsamt tar ställning till om förundersökning skall inledas så att erforderliga utredningsåtgärder kan vidtas utan dröjsmål samt möjligheten att säkra bevisning inte går förlorad. Att inhämta yttranden eller att hålla förhör med berörda polismän innan förundersökning inletts innebär inte enbart att bestämmelserna om förundersökning kringgås. Om förfarande tillämpas gentemot exempelvis en polisman som har anmälts för brott finns en risk att polismannen medvetet eller omedvetet lämnar för honom oförmånliga uppgifter, vilka sedermera kan komma att användas mot honom vid en straffrättslig prövning. Förfarande innebär således en risk för att polismannens rättssäkerhets- intressen träds för när. Det kan således konstateras att handläggning av de i detta ärende aktuella ärendena på ett anmärkningsvärt sätt avviker från gällande regler. Jag noterar att numera kommit till insikt om att hans handläggning inte varit rättsenlig och det finns därför skäl att anta att den till- ämpade ordningen inte längre kommer att användas. Någon anledning till ytterligare åtgärder från min sida föreligger inte. Fråga om tillämpning av bestämmelserna i 20 kap. 5 § brotts- balken vid prövning av om förundersökning skulle inledas med anledning av en polisanmälan om förolämpning i vilken det på- stods att gärningen inträffat i samband med utövningen av an- ställningen vid en polismyndighet (Dnr 1933-1999) Vid en inspektion vid i , enheten för internutredningar, , granskades bl.a. Åklagarkammarens i , ärende , som avsåg en polisanmälan om förolämpning. Det konstaterades att den anmälde var arbetstagare vid polismyndigheten och att gärningen påstods ha inträffat i samband med utövningen av anställningen vid polismyndigheten.