frsrdg · GO04Rr10 · 2001-01-01 00:00:00 — Också högskoleprovet kan göras om flera Både betygssystemet och högskoleprovet leder till köbildning. De yngsta sökande missgynnas också av systemet med olika kvoter för studenter från gymnasieskolans gamla och nya betygssystem. I gruppen för studenter från gamla gymnasieskolan minskar konkurrensen då de med bättre betyg har kommit in . I gruppen för studenter från nya gymnasieskolan är emellertid konkurrensen fortsatt hög vilket missgynnar dessa ungdomar. Ytterligare ett exempel rör tillgodoräknande av akademiska poäng vid fristående kurser. Dessa poäng ger förtur vid antagning till nya kurser. Regeln infördes för att minska osäkerheten för den ökande andelen studenter som läser på fristående kurser. Men regeln kan också leda till att studenter söker sig till kurser där det är lättare att bli antagen för att få förtur till andra, mer eftertraktade kurser. I en sammanställning av forskningsresultat om högskoleprovet konstaterar att inte heller högskoleprovet har haft avsedd verkan, att minska den sociala snedrekryteringen. Provet tenderar att ge ökad poäng för varje gång det görs. De som gör provet kommer ofta från hem med hög utbildning. Högskoleprovet har även en viss könsrelaterad slagsida, där män gynnas framför kvinnor. Kvinnor tenderar emellertid att ha något bättre gymnasiebetyg än män. I en skrivelse från till utbildningsministern föreslår förbundet att antagningssystemet ses över, då det inte fått åsyftad effekt när det gäller att minska den sociala snedrekryteringen. 2.2.2 Utflödet från högskolan Det kraftigt ökade inflödet av studenter har skapat förväntningar om ett ökat utflöde. Utflödet från högskolan mäts i examina och presterade poäng. Vid högskolereform ersattes grundutbildningens tidigare nationella linjesystem med en examensordning. Förändringen innebar att universitet och högskolor gavs större frihet att organisera studierna. Av regeringens förslag till (prop. 1992/93:1) framgick att all grundläggande utbildning bör bedrivas i form av kurser, och för utbildning som är avsedd att leda fram till examen bör kurserna få sammanföras till utbildningsprogram. Regeringen beslutar om ovannämnda examensordning, som utgör bilaga 2 till högskoleförordningen (1993:100). Av examensordningen framgår vilka krav som ska uppfyllas för en viss examen. En examen kan vara av generellt slag (magister-, kandidat-, högskoleexamen) eller utgöra en yrkesexamen. Inför beslut (bet. 1992/93:UbU3, rskr. 1992/93:103) angav regeringen flera syften med att införa en examensordning. Denna anger krav och inriktning för olika examina som den är ett instrument för kvalitetskontroll och för lokalisering av vissa utbildningar. Införandet av en examensordning sågs också vara i linje med att statsmakterna i större utsträckning skulle inrikta sig på utbildningens resultat. I en mer decentraliserad studieorganisation syftade examensbenämningarna i första hand till att ge information om studiernas omfattning och nivå. Examensordningen ses också som ett allt viktigare instrument för internationella jämförelser. europeisk marknad är det avgörande att ha fullföljt en utbildning och att ha erhållit ett examensbevis, särskilt inom det tekniska området. Av PM (Genomströmningen - ett problem?) framgår att dagens utbildning alltigenom är baserad på kurser och att av alla studenter läser på utbildningar som kan leda till en generell examen. Trots att antalet studenter har ökat kraftigt har antalet examina legat på en tämligen nivå. Enligt visar erfarenheterna tydligt att den genomsnittliga studietiden har förlängts. Examensfrekvensen för en årskull av nybörjarstudenter kan därför avläsas först , . Av dem som påbörjar en högskoleutbildning tar en examen . Till viss del kan den förlängda studietiden bero på att en del utbildningar har förlängts. En ny fyraårig magisterexamen har också införts , och det har blivit vanligare med studieuppehåll. Men det finns en osäkerhet kring examensmåttet som kan leda till både över- och underskattning av examina och deras betydelse i dagens grundutbildning. En del studenter tar ut mer än en examen . Den treåriga utbildningen för högskoleingenjörer berättigar t.ex. till både en examen som högskoleingenjör och en examen som filosofie kandidat. Andra studenter har en examen . Åter andra studenter tar inte alltid ut en examen som de är berättigade till. Det krävs en aktiv handling för att ta ut en examen. Studiemönstren förändras också. Enligt en enkätundersökning som SCB redovisade har studenternas intresse för att ta ut en examen minskat. /91 ansåg av högskolenybörjarna att det viktigaste motivet till utbildningen var att studierna ledde fram till en examen. /96 hade denna andel minskat till , cirka en tredjedel av högskolenybörjarna. I stället hade intresset för ett ämne eller för utbildning i allmänhet fått ökad betydelse. En tanke med fristående kurser är att underlätta för äldre studenter att återvända till högskolan för att vidareutbilda sig. Inom menar man att det är naturligt att den kontinuerliga kompetensutvecklingen och det som benämns livslångt lärande inte självklart behöver leda till en examen. Presterade poäng och prestationsgrad Presterade poäng ger information om vad individer, institutioner och högskolor presterar i form av godkända tentamina eller motsvarande på kurser och utbildningsmoment. En helårsprestation motsvarar 40 poäng. Antalet helårsprestationer beräknas genom att summan avklarade poäng på en kurs divideras med 40. Antalet helårsstudenter beräknas genom att antalet registrerade studenter på en kurs multipliceras med kursens poängomfattning och divideras med 40. Prestationsgraden används som resultatmått och erhålls genom att antalet helårsprestationer divideras med antalet helårsstudenter. ga prestationsgraden ligger enligt på med variationer mellan . Av och realiteter framgår att lärosätenas prestationsgrad har legat relativt högt och . Begreppen helårsprestationer, helårsstudenter och prestationsgrad ger således information om prestationer av individer och lärosäten i aggregerad form. Av måtten kan emellertid inte utläsas vilken utbildning som har genomförts av enskilda individer på olika nivåer inom olika ämnesområden. Detta begränsar den information som måtten ger om samhällets utbyte av högskoleutbildningen. Ovan framgår att det finns allvarliga brister när det gäller resultatmått på högskoleutbildningen. Begreppet examination är förknippat med stor osäkerhet som kan leda till både överskattning och underskattning. Fyra av tio studenter tar inte heller ut examen och tendensen tyder på att examensfrekvensen minskar. Inte heller lärosätenas prestationsgrad ger tillräcklig information om samhällets utbyte av högskolesatsningarna. samlar SCB in data från högskolornas och universitetens s.k. LADOK-system. I LADOK finns uppgifter om bl.a. antagning till program eller kurser, registrering på kurser och avklarade poäng. I början var inte alla lärosäten anslutna till LADOK-systemet. är så gott som samtliga lärosäten anslutna. Den insamlade statistiken över individers poängproduktion har haft sådana kvalitetsbrister att den inte har ansetts publicerbar. Men ett arbete med kvalitetssäkring, som har inletts, beräknas vara klart . När dessa data är kvalitetssäkrade och samtliga lärosäten är anslutna kommer resultatmått att kunna erhållas som också speglar studenternas prestationer på olika nivåer och inom olika ämnesområden. 2.2.3 Resultatet av 1990-talets satsning på naturvetenskap och teknik Som framgår ovan (avsnitt 2.1.1) rör 1990-talets utbyggnad av grundutbildningen till en del teknik- och naturvetenskap, vilket är i enlighet med statsmakternas uttalade önskemål. Mellan läsåren 1993/94 och 1997/98 ökade antalet nybörjare på programmen för civilingenjörsexamen . ökade antalet nybörjare på programmen för högskoleingenjörsexamen . Resultatet av dessa satsningar i form av det totala antalet examinerade av en årskull kan avläsas först efter närmare . Av om genomströmningen i högskolan () framgår att resultatet av dessa utbildningssatsningar kraftigt skiljer sig åt mellan civilingenjörer och högskoleingenjörer. Civilingenjörers examensfrekvens har legat relativt trots att utbildningen förlängdes från 160 till 180 poäng fr.o.m. läsåret 1987/88. I realiteten innebar emellertid denna förlängning ingen utökning av programmen eftersom den faktiska tiden var längre /88. Civilingenjörsprogrammen motsvarar nu studier i normal studietakt utan avbrott. Av sammanställning framgår att efter första registrering varierar examensfrekvensen på civilingenjörsprogrammen mellan . efter första registrering har examensfrekvensen ökat till . Det finns en tendens till att examensfrekvensen är lägre för dem som har påbörjat utbildningen . är emellertid skillnaderna obetydliga. Övergång från civilingenjörsutbildning till annan högskoleutbildning är inte vanlig, men förekommer. I genomsnitt har av en årskull nybörjare på civilingenjörsprogrammet tagit ut någon högskoleexamen . Högskoleingenjör är inte något enhetligt begrepp. Examen som högskoleingenjör kan erhållas efter 80 poäng, dvs. heltidsstudier i normal studietakt. Sedan utbildningen fördes över till högskolan 1988 från gymnasieskolans dåvarande, fyraåriga tekniska utbildning har emellertid de flesta ingenjörsutbildningarna byggts ut till 120 poäng, vilket motsvarar heltidsstudier i normal studietakt utan avbrott. Till skillnad från vad som var fallet för civilingenjörerna innebar denna förändring att utbildningsprogrammen förändrades. Benämningen högskoleingenjör behölls emellertid. Examensfrekvensen för högskoleingenjörerna ligger betydligt under genomsnittet för högskolan totalt. För den nya normalstudietiden, , har också examensfrekvensen sjunkit från . studier hade av nybörjarna på programmen tagit ut en ingenjörsexamen. - mer än den dubbla normalstudietiden - hade fortfarande knappt varannan eller av männen och av kvinnorna som började tagit ut en ingenjörsexamen. har i huvudsak två förklaringar till den extremt låga genomströmningen på utbildningen till högskoleingenjörer. En förklaring är att studenterna på attraktiva utbildningar rekryteras till näringslivet innan utbildningen är avslutad. En annan förklaring är att studenter som har svårt att finna arbete blir kvar i högskolan och av det skälet inte tar ut någon examen. Andra förklaringar till den låga genomströmningen kan vara att många studenter läser den treåriga utbildningen, men i stället för att avlägga en högskoleingenjörsexamen tar de ut en kandidatexamen . Det kan också finnas skillnader i studenternas grundförutsättningar att klara utbildningen. Det saknas studier som närmare belyser varför examensfrekvensen är så extremt låg för just högskoleingenjörer. 2.2.4 Nyttiggörande av utbildningens resultat Högskoleutbildningens värde för samhällsekonomin är beroende av hur utbildningen nyttiggörs. Detta kan belysas på två sätt. Det ena rör frågan om i vilken utsträckning utbildningen har en inriktning som är relevant för arbetsmarknadens behov. Det andra rör frågan om i vilken utsträckning utbildningen leder till arbete. Högskoleutbildningens relevans för arbetsmarknadens behov Högskoleutbildningens relevans för arbetsmarknaden kan vara av direkt eller indirekt slag. Utbildningen kan svara mot samhällets behov av olika slag av yrkeskompetens. Utbildningen kan också bidra till en allmänt höjd bildningsnivå som kan användas inom flera olika områden på arbetsmarknaden och som också stärker individernas förutsättningar att klara arbetsmarknadens skiftande krav. Det har visat sig svårt - ibland omöjligt - att göra säkra prognoser om framtida behov av arbetskraft inom olika yrkesområden och att därmed dimensionera yrkesutbildningar rätt. () kommenterar svårigheterna med utbildningsprognoser i sin publikation Trender och prognoser ´98. SCB framhåller att beräkningar av framtida behov av olika yrkesgrupper grundas på en förenklad bild av komplicerade samspel mellan en stor mängd faktorer. I princip utgår analyserna från ett oförändrat utbildningssystem och från ett oförändrat beteende hos individerna. I en rapport till regeringen konstaterar att beräkningar av tillgången på arbetskraft ofta är rätt samstämmiga, medan beräkningar av efterfrågan på arbetskraft ofta skiljer sig åt ganska mycket. Dessa skillnader beror på olika antaganden om bl.a. tillväxtens storlek, arbetslöshetstal och branschvis fördelning av tillväxten. Verket framhåller också att beslut om utbildningsinvesteringar inte alltid grundar sig på beräkningar. I en del fall grundas sådana beslut mer på önskemål än på beräkningar. I en del fall måste också politiska avvägningar göras mellan satsningar på olika yrkesgrupper. Här kommer ofta regionalpolitiska hänsyn in. Verket framhåller ytterligare två osäkerhetsfaktorer. Den ena faktorn rör den växande internationella marknaden för utbildning och arbete. Den andra faktorn rör den uppdragsutbildning i högskolan som genomförs vid sidan av statsmakternas utbildningsutbud. konstaterar sammanfattningsvis att i en samhällsekonomi som i ökande utsträckning präglas av snabba förändringar och internationell inverkan blir det allt svårare att balansera förhållandet mellan utbildning och arbetsmarknad. I en rapport till regeringen framhåller verket att nya kombinationer av utbildningar växer fram på lärosätena. De nya utbildningskombinationerna är ett resultat av efterfrågan från både studenter och arbetsmarknad och rör bl.a. IT-utbildning, entreprenörsutbildning och utbildning om kulturell mångfald. Sådana utbildningar spänner över flera ämnesområden och kan därför inte alltid planeras, genomföras och följas upp med traditionella metoder. Hög sysselsättning bland högskoleutbildade Av framgår att det finns ett starkt samband mellan sysselsättning och utbildningsnivå och att sysselsättningen således är förhållandevis hög bland högskoleutbildade. Risken att bli arbetslös halveras nästan för dem som skaffat sig en akademisk utbildning jämfört med dem som enbart har treårig gymnasieutbildning. Också sysselsättningsgraden ökar med höjd utbildningsnivå. Kunskapen är begränsad om de närmare orsakerna bakom ovannämnda sysselsättningseffekter. Det är också oklart i vilken utsträckning effekterna kvarstår vid en kraftig breddning av högskoleutbildningen. Av en rapport till den s.k. framgår att denna aspekt kan vara svår att bedöma. I rapporten konstateras att omfattningen av okvalificerade arbeten - arbeten som inte kräver yrkesutbildning - minskar mycket långsamt. utgör okvalificerade arbeten fortfarande nästan en tredjedel av alla arbeten. I konkurrensen om arbetstillfällen går de okvalificerade jobben då till överkvalificerade, som därmed tränger undan andra - mindre kvalificerade. Slutsatsen i rapporten är att arbetslöshetsbekämpningen i första hand är en fråga om ekonomisk tillväxt så att flera arbetstillfällen skapas över hela kvalifikationsskalan. 2.3 Styrningen av den högre utbildningen Statsmakterna kan påverka högskolans grundutbildning genom att påverka högskolans utbud eller genom att påverka individernas olika beslut om utbildning. Gällande styrsystem för högskolans grundutbildning skiljer sig från tidigare genom att anslagstilldelningen är prestationsbaserad och beräknas på antalet helårsstudenter och helårsprestationer. Statsmakterna fastställer mål och ramar och utövar inflytande främst genom kontraktsliknande utbildningsuppdrag till varje lärosäte. I uppdraget anges ett minsta antal helårsstudenter som ska utbildas. I förekommande fall preciseras också hur många av dessa som ska finnas inom olika utbildningsområden. Ersättningen beräknas utifrån det faktiska antalet helårsstudenter och helårsprestationer med hjälp av schablonbelopp för olika utbildningsområden. Det s.k. takbeloppet anger en övre gräns för ersättning. Regeringen lägger fram förslag till utbildningsuppdrag och beslutar om dessa. Lärosätena beslutar om hur resurserna ska fördelas när det gäller grundutbildningens dimensionering och profilering samt studieorganisation. Studenterna erbjuds platser i utbildningen efter ett regelsystem för antagning, som har ändrats . (Se avsnitt 2.2.1.) har inga planerande eller styrande uppgifter gentemot lärosätena. Men verket svarar för olika former av kontroll och återrapportering. Verket kan bl.a. påverka enskilda lärosäten genom att bevilja eller dra in examensrätten inom ett visst utbildningsprogram. tering omfattar bl.a. statistikansvar för högskoleområdet enligt förordningen (1992:1669) om den officiella statistiken. Verket svarar också för föreskrifter om standardbehörighet i grundutbildningens antagningssystem. 2.3.2 Påverkan av utbildningsutbudet Mekanismerna för högskolans styrning har varit en viktig del inom olika högskolereformer under . I en rapport till 1994 konstaterar professor att det i stort sett är omöjligt att styra universitetens verksamhet utifrån vanliga samhällsekonomiska lönsamhetskalkyler. Enligt har företrädarna för de akademiska disciplinerna ett informationsövertag som gör det närmast omöjligt för utomstående att avgöra vad som är lönsam och icke lönsam forskning och utbildning. Det nu gällande styrsystemet - en följd av universitets- och högskolereform - utformades medvetet för att ge lärosätena stort utrymme för att besluta om sin verksamhet. Vid genomförandet av högskolereform tillsatte regeringen en särskild utredare, , för att följa upp reformen (dir. 1993:143). Utredningen antog namnet . I sitt slutbetänkande konstaterade utredaren att den största förändringen inom högskolans grundutbildning var den kraftiga ökningen av kursstuderande utanför utbildningsprogrammen. Studenternas efterfrågan hade inte haft något avgörande inflytande på utbildningsutbudet. Enligt utredaren borde emellertid detta inte heller primärt vara fallet. I stället betonades behovet av ett systematiskt underlag som tas fram på nationell nivå och görs tillgängligt för en mer allmän diskussion. I detta underlag skulle inte bara studenternas efterfrågan utan också andra faktorer som arbetsmarknadens behov och regionens utveckling vägas in. Slutligen poängterades också det angelägna i att utveckla lärosätenas ekonomiadministrativa system samt system för kontroll och uppföljning så att de fungerar rimligt ur såväl lärosätenas som statsmakternas och externa intressenters perspektiv. Högskolans styrsystem behandlades också av fil.dr i en rapport till . I rapporten konstaterades att det nya styr-systemet skapar möjligheter för ett långsiktigt samarbete mellan statsmakterna och lärosätena. Denna möjlighet hade emellertid inte nyttjats fullt ut. Studenternas efterfrågan hade inte heller fått genomslag i utbildningsutbudet på avsett vis. I rapporten framhålls det ömsesidiga beroendet mellan lärosätena och statsmakterna som ett spelteoretiskt problem. Lärosätena beskrivs som självständiga men beroende av statsmakternas beslut för verksamhetens finansiering. Statsmakterna å sin sida är beroende av att lärosätena presterar god forskning och utbildning till låga kostnader. Kärnan i detta ömsesidiga spel, ett s.k. fångarnas dilemma, är att det gemensamma bästa bara kan uppnås om båda parter väljer ett långsiktigt samarbete med klara spelregler. högskolans styrsystem i två skrifter. Den första skriften togs fram på uppdrag av i febru ari 1997 och den andra togs fram på uppdrag av utbildningsutskottet. Också i dessa skrifter konstaterade författaren att regeringen inte har utnyttjat möjligheterna att påverka utbildningsutbudet. Utbildningsfrågornas vikt har inte avspeglat sig i handling på statsmaktsnivå. Författaren konstaterar att utbildningsutbudet endast i begränsad omfattning har påverkats av den aktuella politiken via centralplanering eller via efterfrågestyrning. I stället har lärosätenas utbud i stor utsträckning blivit styrande för utbildningens inriktning, s.k. utbudsstyrning. Författaren framhåller att dagens utbildningsutbud fortfarande präglas av den starka tillströmningen av studenter till bl.a. samhällsvetenskap . Också i dessa skrifter efterlyses ett systematiskt och övergripande planeringsunderlag på nationell nivå samt tydliga spelregler som alla inblandade parter förstår. Användning av samhällsekonomiska analyser Regeringens initiativ till samhällsekonomiska analyser av den högre utbildningen är totalt sett begränsade. Av intresse är främst det underlag som har presenterats i anslutning till de treåriga utbildningsuppdrag som infördes som högskolans resurstilldelningssystem ändrades 1993. Det första utbildningsuppdraget avsåg perioden /94-1995/96. När detta uppdrag presenterades för framhöll regeringen den stora utmaning som universitet och högskolor stod inför med skärpta utbildningskrav för att möta stegrade krav på kunskap (prop. 1992/93:169). De ökade kunskapskraven avsåg såväl tekniska krav inom industriell produktion som teoretiska kunskapskrav inom privat och offentlig tjänsteproduktion. Ingen analys av den bedrivna högskoleutbildningen eller behovet av fortsatt kompetensutveckling redovisades. Det andra utbildningsuppdraget avsåg . Uppdraget presenterades i budgetpropositionen för . Där framhöll regeringen behovet av ett bättre informationsutbyte mellan högskolan och det omgivande samhället samt det angelägna i att högskolan blir tillgänglig för alla i både geografiskt och socialt hänseende. Regeringen framhöll det utökade sysselsättningsbehovet inom främst den kunskapsproducerande sektorn, men också inom den tjänsteproducerande sektorn, som sysselsättningen kraftigt minskar inom den varuproducerande sektorn. Dessutom framhölls de krav på nya former och nya kombinationer av kompetens på högre utbildning som följer av samhällets strukturomvandling samt högskolans betydelse för den regionala utvecklingen. Bl.a. hänvisades till resultat från en studie av utbildning och sysselsättning under inledningen av . Inte heller i denna proposition redovisades några mer utförliga analyser eller samhällsekonomiska bedömningar av samhällets satsningar på högre utbildning. gav regeringen i uppdrag att sammanfatta och analysera tillgängligt underlag i fråga om tillgång och efterfrågan på högskoleutbildade. Verket har redovisat uppdraget i två rapporter som omnämnts ovan (avsnitt 2.2.4). I övrigt är antalet analyser av högskoleutbildningens samhällsnytta begränsade också inom . Långa tidsperspektiv i högskolans verksamhet I sin rapport påpekar /de långa tidsperspektiv som gäller i högskolans verksamhet. Också detta påverkar förutsättningarna för att anpassa högskolans utbud av grundutbildning till statsmakternas och de presumtiva studenternas önskemål. Av uppföljning av examinationsfrekvenser, , framgår att resultat av de delar av grundutbildningen som bedrivs i utbildningsprogram och som leder fram till examen kan avläsas först . För att klara av större förändringar av utbildningens omfattning eller inriktning krävs dessutom en kompetensuppbyggnad på institutionerna i högskolan. En sådan kompetensuppbyggnad tar i anspråk. Genomsnittlig tid för forskarutbildningen är sex till och forskningens frontlinjer låter sig sällan styras av grundutbildningens behov. Möjligheterna att möta förändrade krav på grundutbildningens omfattning och inriktning är således beroende av en långsiktighet - och uthållighet - i satsningarna. krävs ett mått av flexibilitet och lyhördhet i lärosätenas planering av utbildning för att möta krav på nya utbildningskombinationer från studenterna och arbetsmarknaden. Detta framgår bl.a. av redovisning av regeringens uppdrag att analysera arbetsmarknadens behov av högskoleutbildade. 2.3.3 Påverkan av utbildningens efterfrågan Statsmakternas möjligheter att påverka högskolans utbud är således formellt begränsade och har i realiteten inte heller nyttjats fullt ut. (Se avsnitten 2.3.1 respektive 2.3.2 ovan.) Statsmakterna kan emellertid också påverka individernas efterfrågan på utbildning. Detta sker i första hand via reglerna för antagning, studiemedel och kvalitetssäkring av utbildningen.