frsrdg · GO04JO1 · 2001-01-01 00:00:00 — Detta innebär bl.a. att den misstänkte i enlighet med vad som föreskrivs i 23 kap.18 § RB och 12 § FUK, på samma sätt som om misstanken i stället hade avsett stöld, skall få en formell underrättelse om misstanken och om sin rätt att anlita försvarare under utredningen samt skäligt rådrum för att ta ställning till vad som har kommit fram genom denna. Ett utredningsförfarande som innebär att de nu nämnda bestämmelserna inte tillämpas bör således av rättssäkerhetsskäl i princip inte användas vid misstanke om butikssnatteri. Det kan visserligen sägas att det inte borde vara uteslutet att använda det förenklade förfarandet i okomplicerade fall. Häremot kan emellertid med fog invändas att redan bedömningen av om det rör sig om ett i rättsligt hänseende svårbedömt fall eller ej ställer krav på goda kunskaper i straffrätt. Härtill kommer att en sådan bedömning kräver att utredningen är slutförd eller i varje fall i det närmaste färdigställd. Det kan sammanfattningsvis konstateras att reglerna i 23 kap. 22 § RB inte kan åberopas till stöd för en generell användning av det förenklade utred- ningsförfarandet vid butikssnatterier på det sätt som snattefonförfarandet förutsätter, och att det förenklade förfarandet även i övrigt typiskt sett framstår som en ur rättssäkerhetssynpunkt otillfredsställande metod för att utreda sådana brott. En annan sak är att primärutredningsförfarandet enligt 23 kap. 3 § tredje stycket RB och 3 a § FUK normalt får anses vara väl lämpat för det inledande skedet av utredningen av butikstillgrepp. Jag kan här hänvisa till vad som sägs i denna fråga i proposition 1994/95:23 s. 78. En polisman som kommer till platsen för ett butikssnatteri bör emellertid, när han där vidtar utredningsåtgärder med stöd av bestämmelserna om primärutredning, på samma sätt som när ett butikstillgrepp är att bedöma som stöld utgå från att förundersökning senare kommer att inledas. Detta innebär bl.a. att den misstänkte, när han hörs, skall underrättas om misstanken och om sin rätt till försvarare, att de förhör som hålls skall dokumenteras på det sätt som gäller vid förundersökningar samt att den misstänkte skall ges tillfälle att granska uppteckningen av förhöret med honom enligt vad som föreskrivs i 23 kap. 21 § andra stycket RB. Jag vill avslutningsvis erinra om att ett resultat av att en polisman med stöd av 24 kap. 2 § och 7 § första stycket RB övertar ett envarsgripande av en för snatteri misstänkt person blir att förundersökning inleds (jfr SOU 1995:47 2000/01:JO1 s. 155 och JO 1993/94 s. 97). i har gjort gällande att användningen av det förenklade utredningsförfarandet enligt 23 kap. 22 § RB innebär att den misstänktes rätt enligt 21 kap. 3 § första stycket RB att anlita biträde av försvarare bortfaller. I likhet med Riksåklagaren anser jag däremot att det av lagtexten klart framgår att denna rätt föreligger, även om den misstänkte inte har delgetts misstanke om brott, och oavsett om utredningen redan från början har formen av en förundersökning eller om den har inletts som en utredning enligt 23 kap 22 § RB. Härav följer att det inte är rättsligen möjligt att använda snattefonförfarandet, om den misstänkte vill anlita försvarare under utredningen. /DJHQ PHG VlUVNLOGD EHVWlPPHOVHU RP XQJD ODJ|YHUWUlGDUH /8/ Av det yttrande som har avgetts av i framgår att myndigheten anser att användningen av det förenklade förfarandet enligt 23 kap. 22 § RB får till följd att reglerna i 57 §§ LUL om underrättelse och kallelse till den unges vårdnadshavare och till socialnämnden inte är Man kan vidare dra den slutsatsen att polismyndigheten är av den uppfattningen att detta är en av förtjänsterna med det förenklade Ett viktigt syfte med reglerna i LUL är, som framhålls i Riksåklagarens yttrande, att få till stånd en samverkan mellan den unges vårdnadshavare, å den ena sidan, och de sociala och brottsutredande myndigheterna, å den andra, i syfte att tillrättaföra den unge. Som framgår av redogörelsen för den rättsliga regleringen har lagstiftaren av detta skäl tagit in regler i 57 §§ LUL om skyldighet att underrätta vårdnadshavaren och socialnämnden om brottsmisstankar mot personer samt att kalla vårdnadshavaren och socialnämnden till förhör med den unge. Skyldigheten att underrätta och kalla socialnämnden avser alla brott som kan följas av fängelse, och motsvarande skyldighet gentemot vårdnadshavaren avser i princip brott av Som framgår av redogörelsen för den rättsliga regleringen görs emellertid i sistnämnda hänseende undantag bl.a. för de fall där det uppenbarligen rör sig om en förseelse av mycket bagatellartat slag eller där det kan antas att det skulle vara till större skada än nytta för den unge om Som ett annat exempel på möjlighet att göra avsteg från regeln om skyldighet att underrätta och kalla vårdnadshavarna nämns i förarbetena att förhör med den unge av utredningsskäl måste hållas men hans vårdnadshavare inte kan nås. Reglerna i LUL ger uttryck för samhällets kriminalpolitiska hållning såvitt avser brott av unga. Det kan självfallet inte godtas att de brottsutredande myndigheterna i syfte att effektivisera utredningarna av brott av visst slag tillämpar ett förfarande som innebär att regler av central betydelse på detta område i praktiken inte kan tillämpas. Det framstår enligt min mening som uppenbart att lagstiftarens avsikt har varit att brott begångna av personer 2000/01:JO1 under alltid skall utredas i enlighet med den specialreglering som finns Jag vill i detta sammanhang särskilt understryka att ett allmänt intresse av att utreda snatteriärenden så snabbt och enkelt som möjligt inte kan anses vara ett sådant i det nämnda förarbetsuttalandet åsyftat utredningsskäl som motiverar att man underlåter att underrätta och kalla den unges vårdnadshavare. Kravet på snabbhet tillgodoses här i stället genom de särskilda regler i denna fråga som finns intagna i LUL. Av det sagda följer att endast sådana mycket bagatellartade brott som åsyftas i förarbetena till 5 § LUL kan utredas med användning av det förenklade förfarandet enligt 23 kap. 22 § RB. Med anledning av vad som har sagts i det föregående om skyldigheten enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB för den som har gripit en för brott misstänkt person att skyndsamt överlämna denne till närmaste polisman vill jag framhålla, att motsvarande skyldighet enligt 34 § LUL gäller när en enskild person har gripit någon som är på grund av misstanke om ett brott som kan följas av fängelse. Inte heller här finns det således utrymme för ett överlämnande per telefon. 6DPPDQIDWWDQGH V\QSXQNWHU Av vad som har sagts i det föregående framgår att man enligt min mening av flera skäl inte kan acceptera en användning av snattefonförfarandet så som detta beskrivits i de yttranden som har avgetts i ärendet. sammanfattas på följande sätt. Snattefonförfarandet innebär att den misstänkte inte sammanträffar med en befattningshavare inom polisväsendet med anledning av det inträffade, och att polisen därmed inte framträder som en synlig aktör i samhällets brottsbeivrande och brottsförebyggande verksamhet. därför miste om det pedagogiska och brottsförebyggande värde som ligger i att den som är misstänkt för ett butikssnatteri, åtminstone under utredningen, ställs öga mot öga med en polisiär befattningshavare som har till uppgift att som statens företrädare ingripa mot brottet. erinra om de förarbetsuttalanden om det lämpliga i att man vid butiks- tillgrepp tillämpar reglerna om s.k. primärutredning som har återgetts i det Det finns vidare anledning att peka på att en av de bärande tankarna bakom närpolisreformen är att polisen skall fungera brotts- förebyggande bl.a. genom att vara synlig i lokalsamhället. Användning av snattefonförfarandet medför inte bara att, i enlighet med rådande praxis för ingripanden med anledning av butikstillgrepp, centrala delar av det inledande utredningsförfarandet identitetskontroll och förfrågan om den misstänktes inställning till brottsmisstanken handhas av en enskild person, t.ex. en butiksinnehavare eller en butikskontrollant, som antingen har ett eget intresse i saken eller agerar på uppdrag av någon som har ett sådant intresse och som inte är underkastad den objektivitetsprincip som gäller för polisen. Härtill kommer att också den del av utrednings- förfarandet, som utgörs av det av en polisman hållna telefonförhöret, känne- tecknas av att den misstänkte står under kontroll av målsäganden eller en företrädare för denne, som genom den attityd som han intar mot den miss- 2000/01:JO1 tänkte i hög grad kan påverka förhörssituationen. Redan gällande praxis i fråga om ingripanden mot personer som är misstänkta för butikssnatteri innebär att brottsutredande uppgifter som ankommer på polisen utan lagstiftarens medverkan överförs till en butiks- kontrollant eller någon annan som företräder målsägandens intressen. Snattefonförfarandet innebär att ytterligare ett steg tas i denna riktning. som, sett ur den misstänktes perspektiv, i första hand företräder intresset av att brott beivras blir därmed målsäganden eller någon som är i dennes ställe. Det finns vidare anledning att erinra om att en butiksanställd eller en butikskontrollant som ingriper mot en person med anledning av ett butiks- tillgrepp kan komma att höras som vittne med anledning av omständig- heterna kring ingripandet. Det måste betraktas som anmärkningsvärt att det överlämnas åt ett vittne som tillika är en partsföreträdare att i viktiga hänseenden ombesörja utredningen av det brott som han har bevittnat. Av det sagda framgår att det här är fråga om ett utredningsförfarande som inte gör någon klar åtskillnad mellan målsäganden eller den som är i hans ställe, å den ena sidan, och polisen som företrädare för det allmänna intresset av ett objektivt och rättssäkert brottsutredningsförfarande, å den andra. finns härmed en påtaglig risk för att polisen och målsäganden eller den person som för målsägandens räkning och i egenskap av vittne till det inträffade har ingripit mot den misstänkte i den misstänktes ögon kommer att framstå som aktörer som nära och förtroendefullt samverkar med varandra i det gemensamma syftet att tillgodose målsägandens intresse av att Det är uppenbart att en sådan ordning är ägnad att försätta den misstänkte i underläge och att rubba hans tilltro till objektiviteten i Redan dessa synpunkter av principiell natur är enligt min mening tillräckliga för att man skall finna anledning att ifrågasätta användningen av Metoden kan emellertid kritiseras också utifrån mera renodlat rättsliga utgångspunkter. Det förfarande som normalt tillämpas av exempelvis en butikskontrollant för att säkerställa identifiering och rapportering av en person som har er- tappats med ett butikstillgrepp måste betraktas som ett envarsgripande enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB. Av detta följer att den som har blivit föremål för ingripandet skall överlämnas till en polisman. inte tolkas på annat sätt än att den avser ett förfarande som innebär att polis- mannen har faktisk möjlighet att överta gripandet eller att på platsen vidta någon annan åtgärd, t.ex. att kroppsvisitera den misstänkte. enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB kan således inte göras per telefon. utredningsåtgärder som är avsedda att vidtas i samband med ett fysiskt överlämnande av den misstänkte till en polisman kan inte lagligen ersättas med ett telefonförhör i omedelbar anslutning till gripandet. inte kan komma till platsen skall den gripne därför friges. här diskuterade hänseendet står snattefonförfarandet således i direkt strid med gällande lag. En annan sak är att det kan vara av värde att det hos polismyndigheten finns ett särskilt telefonnummer som kan användas av den som vill få en polisman till platsen för ett envarsgripande. och Riksåklagaren har gett uttryck för uppfattningen att 2000/01:JO1 snattefonförfarandet inte kan användas om det råder osäkerhet om den Det är en självklarhet i en rättsstat att den som blir föremål för ett åtal eller tillställs ett strafföreläggande måste ha fått sin identitet fastställd på sådant sätt att det inte finns utrymme för att ifrågasätta riktigheten av identifieringen. Fastställandet av den misstänktes identitet är en utredningsåtgärd som vidtas vid polisens myndighetsutövning och som inte till någon del kan överlåtas på en enskild person. Uppgiften att identifiera den misstänkte kan inte heller fullgöras på ett tillfredsställande sätt genom att en polisman vid ett telefonsamtal med den misstänkte gör en registerkontroll och ställer olika kontrollfrågor. För att identifieringen skall uppfylla rättssäkerhetens krav fordras att den görs av en befattningshavare inom polisväsendet vid ett personligt sammanträffande med den misstänkte, som ger möjlighet till en kontroll av legitimationshandlingar eller en kontroll av annat lika tillförlitligt slag. Det är således aldrig möjligt att med användning av snattefonförfarandet fastställa den misstänktes identitet på ett ur rättssäkerhetssynpunkt godtagbart sätt. Vidare talar starka rättssäkerhetsskäl mot att det förenklade utrednings- förfarandet enligt 23 kap. 22 § RB över huvud taget används av polisen vid utredningen av butikssnatterier. Det är svårt att förstå varför det grundläggande skydd för den misstänktes rättssäkerhet, som följer bl.a. av reglerna i 23 kap. 18 § RB och 12 § FUK om skyldigheten att underrätta den misstänkte om hans rätt till försvarare och om hans rätt att ta del av utredningen, skulle falla bort exempelvis av det skälet att värdet av den egendom som tillgrips i en butik ligger under en viss beloppsgräns. Ett sådant synsätt framstår som särskilt svårförklarligt med hänsyn till att butikssnatterier i många fall snarare ger upphov till fler problem i rättsligt hänseende än vad som är fallet med sådana tillgreppsbrott som på grund av det tillgripnas värde och omständigheterna i övrigt är att betrakta som stöld. Den omständigheten att en misstänkt person i omedelbar anslutning till att han har ertappats med ett butikssnatteri förklarar att han är beredd att medverka i ett förfarande som innebär att han avstår från sina rättigheter enligt bl.a. 23 kap. 18 § RB bör mot denna bakgrund inte tillmätas någon relevans för valet av utredningsform. En annan sak är att det ofta kan vara lämpligt att vid misstanke om butikssnatteri inledningsvis tillämpa reglerna i 23 kap. 3 § tredje stycket RB och i 3 a § FUK om s.k. primärutredning. Den polisman som vidtar utred- ningsåtgärder med stöd av dessa bestämmelser bör emellertid därvid utgå från att förundersökning senare kommer att inledas. Av lagstiftarens syfte med reglerna i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare följer att brott av personer alltid skall utredas under sådana former att reglerna i denna lag kan tillämpas fullt ut. Detta innebär att användning av snattefonförfarandet i sådana fall är utesluten redan av detta skäl. Den ordning som i detta hänseende tillämpas av i står således i strid med gällande rätt. Det kan tilläggas att också polismyndighetens åsikt, att användningen av det förenklade utredningsförfarandet enligt 23 kap. 22 § RB innebär att den misstänktes rätt att biträdas av försvarare bortfaller, har sin grund i en 2000/01:JO1 missuppfattning om innebörden av lagstiftningen på området. Det är självfallet angeläget att begångna brott utreds och beivras, och det är också naturligt att de brottsbekämpande myndigheterna kontinuerligt utvecklar och förbättrar sina metoder i detta hänseende. Den vällovliga ambitionen att rationalisera och effektivisera utredningsarbetet får emellertid aldrig sträcka sig så långt att grundläggande principer till skydd för den enskildes rättssäkerhet sätts åt sidan, och det kan självfallet än mindre godtas att en utredningsmetod står i direkt strid med gällande lag. Det är därför angeläget att varje beslut att införa nya metoder föregås av en noggrann analys av de rättsliga frågor som kan komma att aktualiseras. De frågor som har behandlats i detta ärende är av den arten att jag finner anledning att fästa uppmärksamhet på dem genom att överlämna en kopia av detta beslut. Jag överlämnar vidare för kännedom en kopia av beslutet till justitieutskottet. Kritik mot en polismyndighet för långsam handläggning av ärenden vid dess internutredningsenhet (Dnr 296-1999) Vid en inspektion av i , Internutredningsgruppen (IUG), granskades handläggningen av de 30 äldsta ännu inte avgjorda ärendena och av alla de ärenden som hade kommit in . för inspektionen bestod personalstyrkan vid IUG av fem utredningskommissarier, varav två var tillfälligt anställda. Före bestod gruppen av två kommissarier. Chef för enheten var kommissarien . Vid granskningen konstaterades att ett stort antal ärenden hade legat utan att några handläggningsåtgärder hade vidtagits i dem. Exempelvis hade flertalet av de 30 äldsta ärendena legat upp emot och i vissa fall t.o.m. utan att några synbara åtgärder hade förekommit. I fråga om vissa av de ärenden som fortfarande stod öppna visade det sig vid en under inspektionen utförd kontroll att åklagare hade beslutat att avsluta utredningarna. Därutöver konstaterades att ett stort antal av ärenden hade legat eller utan att några utredningsåtgärder hade vidtagits. &KHIV-2 (NOXQGK beslutade att handläggningen skulle tas upp till utredning i ett särskilt ärende. anmodades att inkomma med upplysningar och yttrande över orsaken till att ett stort antal ärenden hade legat utan att några 2000/01:JO1 åtgärder hade vidtagits i dem, vilka kontroll- och bevakningsrutiner polismyndigheten (IUG) hade beträffande ännu inte avgjorda ärenden, vilka åtgärder polismyndigheten hade vidtagit eller skulle komma att vidta för att komma tillrätta med de långa handläggningstiderna. (länspolismästaren ) kom in med följande remissvar. 2UVDNHU WLOO OnQJVDP KDQGOlJJQLQJ Inflödet av anmälningar mot polisanställda avseende brott som har samband med anställningen var i genomsnitt omkring 350 ärenden . skedde en markant ökning varvid inkom 504 ärenden. Den ingående balansen var 200 ärenden. På grund av det stora anmälningsinflödet ökade balansen med 98 ärenden så att den utgående balansen var 298 ärenden. På grund härav och med anledning av att en av de tre kommissarierna vid internutred- ningsgruppen blivit långtidssjuk beslutade länspolismästaren att ledigförklara två anställningar som kommissarie genom en kungörelse . Detta anställningsförfarande skedde med genomförandet av polismyndighetens omorganisation. Denna innebar bland annat rekrytering av ett mycket stort antal arbetsledare där tillsättningsprocessen håller på att avslutas . Det dröjde till september månad 1998 innan nya befatt- ningshavare fanns på plats i internutredningsgruppen. En utökning med en utredningsman gjordes i förhållande till utlysningskungörelsen. Det innebar att tre kommissarier tillsattes. Ärendebalansen var då omkring 400 ärenden. En orsak till att ett stort antal ärenden har legat utan att några åtgärder vidtagits synes vara att genomförd ärendebevakning inte följts upp i tillräcklig omfattning och att ärendeprioritering inte alltid genomförts. Det gäller särskilt ärenden . Ett flertal ärenden skulle t.ex. kunna ha redovisats efter en enkel kontroll med åklagarmyndigheten. Det kan vidare konstateras att ärendebalansen, på grund av ett ökat anmälningsinflöde, långtidssjukdom och ett för långsamt tillsättningssystem inom polisen, blivit för stor och att genomströmningshastigheten därmed generellt förlängts. Särskilt blev bemanningssituationen svår. 3ROLVP\QGLJKHWHQV nWJlUGHU I|U DWW NRPPD WLOOUlWWD PHG GH OnQJD KDQGOlJJQLQJVWLGHUQD Ärendebevakningen i RAR-systemet (Rationell Anmälans Rutin) har ändrats från tidigare till att gälla alla ärenden äldre än . Uppföljning av bevakningen sker av chefen för internutredningsgruppen. Kontakt tas med utredningsman eller åklagare för att kontrollera läget i varje enskilt ärende. Resultatuppföljning som anger inkomna ärenden, redovisade ärenden, ärendebalans, genomströmningstid, åtal och domar redovisas för läns- polismästaren . En ny tjänsteföreskrift har utarbetats för att tydliggöra ansvarsfördelning och säkerställa vissa bevakningsåtgärder. Arbetsledningen har förstärkts genom att ledningsansvaret vilar på en polisintendent. En ny gruppchef förordnades dessutom . Enheten består av ytterligare fyra kommissarier och en assistent. Fram finns dessutom ytterligare en assistent anställd. Det sker nu en omedelbar analys och direktstyrning av varje enskilt inkommet ärende. Gamla ärenden fördelas till en avarbetningsgrupp. En handlingsplan har utarbetats vid enheten. Ärendebalansen skall avsevärt minskas. Tidsplanen är att detta ska ske före . Nya ärenden skall efter åklagarens beslut påbörjas i prioriterade ärenden och senast i övriga ärenden. Ett mål är dessutom att anmälningsinflödet skall minska genom brottsförebyggande information och fortsatt etikutbildning. Tre kommissarier har avdelats för att i första hand avarbeta balansen. Två kommissarier tar hand om nya ärenden. Civil personal har fått nya uppgifter. Det innebär bland annat att införskaffa kompletterande handlingar till anmälan. förstärks därför den civila personalen med en befattningshavare. Möten mellan länspolismästaren och överåklagaren sker . Internutredningsverksamheten diskuteras kontinuerligt. Möten mellan chefsåklagarna, biträdande chefsåklagarna och internutrednings- gruppen hålls med jämna mellanrum. Direktkontakter med åklagaren tas i ökad utsträckning i enskilda ärenden. Bedömning av polismyndighetens åtgärder har en god kontroll och bevakning av samtliga ärenden. En tillräckligt stor och kompetent personalresurs har tillsatts. Arbetsmetodiken har förändrats och kvaliteten har höjts i enskilda ärenden. var 293 ärenden i balans varav 55 hos åklagar- myndigheten för beslut. Balansen beräknas vara på en acceptabel nivå . infordrades nya statistikuppgifter från IUG. Det framkom därvid att IUG hade 299 öppna ärenden, varav fem var , 69 och resterande 225 . Polis- intendenten lämnade följande upplysningar. 8SSI|OMQLQJ DY lUHQGHEDODQVHQ LQRP LQWHUQXWUHGQLQJVJUXSSHQ Balansen var 350 ärenden . hade balansen gått ner till ca 300 ärenden trots ett stort inflöde. Därefter ökade inflödet ytterligare till en nivå som pekade mot 600 ärenden . informerades och beslutade att ytterligare förstärka internutredningsgruppen tillfördes två kommissarier och den kommer ytterligare en. Det betyder att gruppen då består av 7 kommissarier och två assistenter. Antalet inkomna ärenden till och med är 482. 2000/01:JO1 Gruppen har redovisat 524 ärenden. Den totala balansen har under året minskat från 350 ärenden till 300 ärenden. Prognosen per är 600 inkomna ärenden, 700 redovisade ärenden och en total ärendebalans på 250 ärenden. Resultatet av den stora avarbetningen av ärenden är 8 åtal och ett strafföreläggande för brott i samband med arbetet . Två av åtalen har ogillats och två har ännu inte varit föremål för någon huvudförhandling. Två befattningshavare har sagt upp sig efter inledd process om avskedande. Ytterligare en befattningshavare riskerar avsked. I ett beslut anförde FKHIV-2 (NOXQGK följande. Till polisens uppgifter hör bl.a. att övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar därav och ingripa när sådana har inträffat samt bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal (2 § polislagen [1984:387]). För att polisen skall kunna fullgöra sina uppgifter har den genom lag utrustats med vittgående befogenheter som bl.a. innefattar rätt att i skilda hänseenden begränsa enskildas grundlagsfästa fri- och rättigheter. I dessa befogenheter ingår rätt att under vissa förutsättningar använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd (se 10 § polislagen). Polisen kan sägas i princip ha monopol på att utöva statens våldsbefogenheter mot enskilda.