frsrdg · GO04JO1 · 2001-01-01 00:00:00 — platsen, får den som har gjort gripandet anses ha fullgjort sina skyldigheter enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB. Om denne får ett sådant besked, saknas följaktligen grund för att låta gripandet bestå. Det finns i en sådan situation inte någon rätt för den som har gjort gripandet att hålla kvar den gripne på platsen exempelvis i syfte att få till stånd ett av polisen genomfört telefonförhör med denne. Det får i stället anses ankomma på polis- myndigheten att upplysa den som har gjort gripandet om att den gripne %HW\GHOVHQ DY DWW GHQ HQVNLOGH I|UNODUDU VLJ YLOOLJ DWW PHGYHUND L VQDWWHIRQ Som framgår av vad som har sagts i närmast föregående avsnitt är den normala formen för ingripande mot en person som har ertappats med ett butikstillgrepp att betrakta som ett envarsgripande. snattefonförfarandet innefattar således inte något annat moment av frivillighet från den gripnes sida än att denne i många fall utan motstånd fogar sig i det tvång som han utsätts för. Det har under utredningen upplysts att ett telefonförhör per snattefon genomförs endast om den misstänkte samtycker till detta. bakgrund av det sagda anledning att ifrågasätta graden av frivillighet också vad gäller denna del av förfarandet. Jag vill vidare understryka att exempelvis reglerna i 23 kap. 18 § RB, som utgör ett viktigt inslag i förundersökningsförfarandet, har tillkommit i syfte att främja det allmänna intresset av att brott utreds på ett objektivt och rättssäkert sätt samt att dessa regler, i likhet med vad som allmänt gäller i fråga om bestämmelser, inte är dispositiva. Man måste ha i åtanke att det här är fråga om en situation där den misstänkte kan antas känna sig stå under stark press av den som har ingripit mot honom och där förhållandena även i övrigt är sådana att den ståndpunkt som han intar med anledning av brottsmisstanken inte alltid blir rationell och välövervägd. Det förhållandet att han under sådana omständigheter förklarar sig gå med på att delta i ett förfarande, som i praktiken innebär att han avstår från det skydd för hans rättssäkerhet som reglerna om förundersökningsförfarandet erbjuder, bör av nu angivna skäl inte tillmätas någon rättslig relevans. Jag återkommer i det följande till frågan om det förenklade förfarandet enligt 23 kap. 22 § RB över huvud taget bör användas vid utredningen av Det kan emellertid finnas anledning att redan här framhålla att såväl ett erkännande som andra uppgifter från den misstänktes sida, som lämnas vid ett telefonförhör i en situation av nu beskrivet slag, får anses ha ett tvivelaktigt värde i utredningshänseende. Ett skäl härtill är att den polisman som håller förhöret inte har fullständig kontroll över förhörs- situationen, och att den befattningshavare som i efterhand skall fatta beslut /01:JO1 på grundval av utredningen därför vid värderingen av den misstänktes uppgifter inte har någon möjlighet att på ett fullgott sätt bedöma i vilken mån dessa har påverkats av de förhållanden under vilka de har lämnats. I sammanhanget bör särskilt beaktas att den misstänkte under telefonförhöret står under fysisk kontroll av målsäganden eller av någon som är i dennes ställe och som tillika i processrättsligt hänseende är att anse som vittne till det inträffade. ,GHQWLILHULQJHQ DY GHQ PLVVWlQNWH Av de yttranden som har avgetts i ärendet framgår bl.a. att snattefon- förfarandet innebär att polis tillkallas endast i de fall där den misstänkte inte kan identifieras. Av utredningen framgår vidare att identifieringen av den misstänkte i de fall där snattefonförfarandet kommer till användning i viktiga hänseenden bygger på uppgifter som inhämtas och per telefon vidarebeford- ras till polisen av den som har gjort ingripandet. Uppgiften att utreda anmälda brott ankommer på polisen, som är en del av den statliga förvaltningsorganisationen. Enligt 11 kap. 6 § tredje stycket regeringsformen kan en förvaltningsuppgift överlämnas bl.a. till en enskild person. Om en sådan uppgift innefattar myndighetsutövning skall överläm- nandet enligt samma lagrum ske med stöd av lag. När en polisman får kännedom om ett brott som hör under allmänt åtal, skall han lämna rapport om det till sin förman så snart det kan ske (9 § polislagen). En sådan rapportering anses, i likhet med åtgärden att upprätta en brottsanmälan, vara en åtgärd vid myndighetsutövning (se NJA 1994 s. 325). Att fastställa den misstänktes identitet i en situation där denne har påträffats på bar gärning utgör utan tvivel ett centralt inslag i rapporterings- och anmälningsförfarandena. Det bör vidare noteras att lagstiftningen ställer ett antal maktmedel, som alla får anses innefatta myndighetsutövning, till polisens förfogande i syfte att identifiera en misstänkt person. Enligt vad som föreskrivs i 24 kap. 2 § 1 RB får, oberoende av brottets beskaffenhet, den som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott häktas och därmed också anhållas och gripas (se 24 kap. 6 § första stycket och 7 § första stycket RB) om han är okänd och vägrar att uppge namn och hemvist eller om hans uppgift om detta kan antas vara osann. En viktig uppgift för den polisman, som kommer till platsen för ett envarsgripande med anledning av misstanke om ett brott som inte har fängelse i straffskalan, är således att ta ställning till om han skall överta gripandet med stöd av denna bestämmelse. I 19 § första stycket 2 polislagen föreskrivs vidare att en polisman, som med laga stöd griper eller annars omhändertar eller avlägsnar någon, i anslutning till ingripandet, får kropps- visitera denne i den utsträckning som är nödvändig bl.a. för att hans identitet skall kunna fastställas. Jag vill vidare erinra om rätten för en polisman enligt 23 kap. 8 § första stycket RB att ta med en person som befinner sig på en brottsplats till förhör, om denne utan giltig orsak vägrar att hörsamma en uppmaning att följa med till förhör. Den som gör ett envarsgripande har däremot inte rättslig befogenhet att 2000/01:JO1 vidta några åtgärder i syfte att fastställa den gripnes identitet. Av 29 § andra stycket polislagen följer sålunda att kroppsvisitation i identifieringssyfte inte får utföras av den som gör ett envarsgripande. Den gripne har inte heller någon skyldighet att upplysa den som har gjort gripandet om sin identitet. Det bör också påpekas att en för brott misstänkt person som inför en polisman uppger sig vara någon annan kan fällas till ansvar för falsk tillvitelse, medan däremot åtgärden att lämna osanna uppgifter om sin identitet till en butikskontrollant eller annan enskild person inte medför Jag vill vidare framhålla att den objektivitetsprincip som gäller för polisens brottsutredande verksamhet inte har någon motsvarighet vad gäller målsäganden och personer som är i dennes ställe. Det framstår mot den nu angivna bakgrunden som i hög grad anmärknings- värt att en så central del av brottsutredningsförfarandet som identifieringen av den misstänkte i huvudsak överlämnas till en enskild person som dels företräder målsägandens intressen i saken, dels kan komma att höras som vittne om det inträffade. Det får självfallet inte förekomma att någon felaktigt blir föremål för åtal eller tillställs ett strafföreläggande av det skälet att den person som har blivit ertappad med ett brottsligt handlande inte har blivit identifierad på ett Det får med andra ord, när åklagaren beslutar i åtalsfrågan, inte finnas något utrymme för tvivel om vilken person beslutet rör. skäl att i sammanhanget peka på det krav på att den enskildes identitet skall vara fastställd som gäller för att anmälan skall få göras till socialnämnden när någon har omhändertagits enligt lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m. (se FAP 023-1 avsnitt 6; se även JO 1993/94 s. 64). Man kan självfallet inte ställa lägre krav när det är fråga om identifiering av den som är misstänkt för brott. Det kan av nu angivna skäl inte godtas att uppgiften att identifiera en person som är misstänkt för ett butikstillgrepp hanteras på sådant sätt att den i praktiken helt eller delvis överlämnas till butiksägaren, en butikskontrollant eller någon annan enskild person. Ansvaret för att den misstänktes identitet fastställs på ett riktigt sätt vilar fullt ut på den polisiäre befattningshavare som utreder brottet. De uppgifter om den misstänktes identitet som lämnas av en enskild person måste därför alltid kontrolleras av polisen, oavsett vilket stöd denne åberopar för uppgifterna. Det ligger också i sakens natur att det för att en identitetskontroll skall uppfylla rättssäkerhetens krav fordras att den misstänkte konfronteras med den som gör kontrollen. Det är således en uppgift för en befattningshavare inom polisen, och inte för en butikskontrollant eller annan enskild person, att vid ett personligt sammanträffade med den misstänkte exempelvis ta ställning till om en legitimationshandling som företes av denne kan godtas som underlag för Andra metoder för att fastställa den misstänktes identitet, som kan användas av polisen vid ett sådant sammanträffande, är kontakt med någon tillförlitlig person som känner den misstänkte eller utnyttjande av kopior av foto och passunderlag från passregistret. En kontroll av nu nämnt slag kan inte ersättas av ett förfarande som består i att man försöker utröna den misstänktes identitet genom att med utgångspunkt i uppgifter i 2000/01:JO1 tillgängliga register ställa kontrollfrågor av olika slag, t.ex. om namn, personnummer och adress. Som jag har framhållit (se dnr 2540- 1993) kan det inte godtas att en viss persons identitet anses fastställd enbart på grund av att han har lämnat korrekta svar på kontrollfrågor avseende uppgifter som finns i offentliga register eller som annars är lättåtkomliga. Om den gripne inte har överlämnats till en polisman i enlighet med vad som föreskrivs i 24 kap. 7 § andra stycket RB, får av nu angivna skäl frågan om den misstänktes identitet utredas i samband med ett förhör inom ramen för en förundersökning med den person som har angetts i butikens anmälan. Snattefonförfarandet uppfyller således i det här diskuterade hänseendet inte de rättssäkerhetskrav som måste ställas på en brottsutredning. )|UHQNODW XWUHGQLQJVI|UIDUDQGH Som har nämnts grundas snattefonförfarandet på bestämmelsen i 23 kap. 22 § RB om brottsutredning i förenklad form. Tillämpningsområdet för denna bestämmelse utvidgades genom en lagändring som trädde i kraft (SFS 1994:1412). Det blev därigenom möjligt att tillämpa det förenklade förfarandet även för brott med fängelse i straffskalan. ändrades också bestämmelsen i 48 kap. 4 § RB, så att det blev möjligt att utfärda strafföreläggande även för fängelsebrott, förutsatt att böter ingår i straffskalan (SFS 1995:1162). Det föreligger således inte något formellt hinder mot att tillämpa det förenklade utredningsförfarandet i fråga om snatteri, medan denna utredningsform däremot är utesluten i fråga om stöldbrott av normalgraden. Det är därför en lämplighetsfråga om det förenklade förfarandet skall användas vid misstanke om snatteribrott. I förarbetena till ändringen i 23 kap. 22 § RB (prop. 1994/95:23 s. 75 f.) uttalades bl.a. följande om bakgrunden till denna. Befrielsen från skyldigheten att göra en förundersökning torde vara särskilt motiverad i de fall den misstänkte erkänner gärningen och det finns förut- sättningar för att beivra brottet genom strafföreläggande eller ordningsbot. Detta är, med nuvarande reglering, inte möjligt ifråga om alla brott som kan bli föremål för strafföreläggande. En del av effektivitetsvinsterna med en förenklad reaktionsform går därför förlorad. Detta förhållande skulle bli än mer påtagligt om regeringens förslag i avsnitt 9.2. att utvidga möjligheterna att utfärda strafföreläggande genomförs utan att regeln i 23 kap. 22 § RB ändras. Även i övrigt bör vid bötesbrott förundersökning kunna underlåtas när det rör sig om saker som inte kräver mer vidlyftig utredning. Det bör påpekas att den misstänkte genom sin inställning i skuldfrågan eller genom att påkalla ytterligare utredningsåtgärder i hög grad själv kan påverka om en fullständig utredning skall göras eller om han kan godta att förundersökning underlåts. Om målsäganden riktar anspråk mot den misstänkte, kan detta också medföra att en utredning behöver vidtas. När strafföreläggande utfärdas prövar dessutom åklagaren självständigt att underlaget är tillräckligt. Det torde därför inte uppstå några negativa konsekvenser ur rättssäkerhetssynpunkt. Av det yttrande som har avgetts i ärendet av i /01:JO1 framgår att syftet med att tillämpa det förenklade förfarandet i snatteri- ärenden är att effektivisera utredningsförfarandet. De vinster i detta hänseende som man gör genom att använda det förenklade förfarandet har, enligt vad som kan utläsas ur yttrandet, sin grund i att den misstänkte inte ges det rådrum och den möjlighet att förbereda sitt försvar som följer av reglerna i 23 kap. 18 § RB och 12 § FUK samt i att det förenklade förfarandet också i övrigt medför att regler hänförliga till förundersökningsförfarandet sätts ur pekar i sammanhanget särskilt på regeln i 21 kap. 3 § RB om den misstänktes rätt att biträdas av försvarare och reglerna i 57 §§ LUL om underrättelse och kallelse till vårdnadshavaren och socialnämnden i de situationer där den misstänkte är . Jag återkommer till de sist nämnda frågorna i avsnitten 5.7 och 5.8. En grundläggande förutsättning för att man med stöd av regleringen i 23 kap. 22 § RB skall kunna utreda brott i förenklad form får anses vara att förhållandena är sådana, att den enskildes berättigade krav på en rättssäker handläggning av utredningen inte åsidosätts. tillämpningsområdet för det förenklade förfarandet som gjordes syftade till att undanröja ett formellt hinder mot att tillämpa detta förfarande i vissa situationer där en sådan användning i sak framstår som lämplig. Lagstiftarens avsikt har däremot självfallet inte varit att öppna en möjlighet för polisen att kringgå regler i och andra författningar till skydd för den misstänktes rättssäkerhet, när den finner detta vara påkallat av Som har sagts i det föregående framstår det som naturligt att de allmänna principerna till skydd för den enskildes rättssäkerhet som avspeglas i reglerna i 23 kap. RB och i FUK i möjligaste mån beaktas också vid utredningar enligt 23 kap. 22 § RB. Det förenklade förfarandet är väl lämpat för utredning direkt på platsen av enkla, klart iakttagbara och ostridiga händelseförlopp där bedömningen av det subjektiva rekvisitet typiskt sett inte vållar några svårigheter. exempel på sådana brott kan nämnas olovlig körning och förseelser av olika slag mot trafikförfattningarna. I fall av detta slag finns polismän normalt på plats och är vittnen till brottet. I dessa fall innebär det förenklade förfarandet i praktiken väsentligen en lättnad i dokumentationsskyldigheten. Det i 23 kap. 22 § RB reglerade förfarandet är däremot generellt sett mindre väl ägnat för utredning av brottsbalksbrott, eftersom man där ofta möter rättsliga problem av olika slag. Frågan om man beträffande ett sådant brott skall använda det förenklade förfarandet måste därför avgöras från fall till fall av en befattningshavare med tillräcklig juridisk kompetens. Enligt 3 a § FUK skall en polisman, som ingriper mot ett brott eller annars kommer till platsen för ett brott eller tar upp anmälan, vidta de utrednings- åtgärder som är möjliga, även om förundersökning inte hunnit inledas. Utredningen skall enligt samma bestämmelse om möjligt färdigställas direkt på plats, och vidtagna åtgärder skall anmälas för den som har rätt att leda förundersökning rörande brottet. Det är således inte en uppgift för den polisman som verkställer en sådan s.k. primärutredning att avgöra om brottet skall utredas genom förundersökning eller genom använd- ning av det förenklade förfarandet. Detta ställningstagande ankommer i stället i första hand på den behörige förundersökningsledare till vilken polismannen redovisar sina åtgärder. I avsnitt 2 i FAP 404-1 finns föreskrifter som anknyter till bestämmelserna Enligt dessa föreskrifter skall den polisman, som ingriper mot ett brott eller annars kommer till platsen för ett brott eller tar upp anmälan om brott, bedöma om förundersökning bör inledas eller om brottet kan utredas utan formell förundersökning. Om brottet kan antas föranleda böter och utredningen kan färdigställas direkt på platsen, sägs detta skola ske om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda enligt 23 kap. 22 § RB. Polismannen skall således vid tillämpningen av reglerna i 3 a § FUK göra en bedömning av om förundersökning senare kan komma att inledas och vidta sina utredningsåtgärder med utgångspunkt i denna bedömning (se Fitger, del 2, s. 23:20). Av vad som har sagts i det föregående följer att det inte är möjligt att i förväg generellt slå fast att exempelvis alla erkända butikssnatterier skall utredas genom det förenklade förfarandet. Det finns enligt min uppfattning i själva verket goda skäl att diskutera frågan om detta utredningsförfarande över huvud taget bör användas i fråga om butikssnatterier. För att man skall kunna ta ställning till om ett stöldbrott har förekommit är det nödvändigt att utreda dels om det i objektivt hänseende har förekommit något som kan kvalificeras som ett olovligt tillgrepp, dels om den misstänkte har haft uppsåt att tillägna sig det tillgripna. Den omständigheten att ett stöldbrott är att bedöma som ringa och till följd därav skall betecknas som snatteri innebär inte att de rättsliga problem som man möter vid utredningen är mindre än vid ett brott som avser egendom av större värde eller som av något annat skäl är att bedöma som stöld. Utredningen av butikstillgrepp är i själva verket förenad med särskilda svårigheter såvitt avser bedömningen av såväl det objektiva som det subjektiva rekvisitet. Man kan här särskilt peka på det förhållandet att det fysiska tillgripandet av en vara i en snabbköps- butik eller ett varuhus inte bara är tillåtet utan i själva verket i de flesta fall är förutsatt som ett i praktiken nödvändigt led i inköpet av varan. när varan förs förbi en viss punkt t.ex. kassan eller gränsen mellan skilda avdelningar i ett varuhus som tillgreppet övergår till att bli olovligt. gäller snatteribrottet tillkommer att försök till snatteri är straffritt. förhållande ger upphov till särskilda svårigheter i rättsligt hänseende, efter- som gränsdragningen mellan stöld och snatteri inte bestäms enbart av det tillgripnas värde utan också av andra omständigheter av mångskiftande slag. De nu nämnda omständigheterna är ägnade att försvåra också bedömningen av om det subjektiva rekvisitet för straffansvar tillägnelseuppsåt är upp- Erfarenheter från det praktiska rättslivet visar att det i fråga om butiks- tillgrepp inte är ovanligt att förundersökningar läggs ned och åtal ogillas på den grunden att det inte förelegat något fullbordat snatteribrott eller att tilläg- nelseuppsåt inte kunnat styrkas. föreslog i sitt betänkande (SOU 1992:61) Ett reformerat åklagarväsende, att ordningsbotsinstitutet skulle kunna användas också vid snatteribrott. Något sådant förslag lades inte fram i propositionen. De skäl hänförliga till rättssäkerhetsaspekterna som anfördes för regeringens ställningstagande i frågan återges här (prop. 1994/95:23 s. 106 f.), eftersom resonemanget får anses ha intresse också för frågan om polisens möjligheter 2000/01:JO1 att använda ett utredningsförfarande enligt 23 kap. 22 § RB vid snatteribrott. har mot bakgrund av bötesreformen föreslagit att det införs en möjlighet att förelägga ordningsbot även för brott som har dagsböter i straffskalan om brottet inte föranleder svårare påföljd än penningböter. Det huvudsakliga syftet med förslaget är att det därigenom blir möjligt att förelägga ordningsbot för vissa fall av snatteri. Utredningen menar att starka praktiska skäl talar för att denna möjlighet införs och att detta blivit möjligt genom den ovan nämnda bötesreformen. Utredningen anför vidare att de farhågor som tidigare framförts är överdrivna. Det gäller invändningar om att polis saknar tillräcklig utbildning för att klara av att göra en uppsåtsbedömning och att denna bedömning över huvud taget är vansklig att göra i samband med ordningsbotsförelägganden samt att snatteri är ett så allvarligt brott att de kriminalpolitiska effekter som ligger i själva förfarandet vid strafföreläggande och förhandling i domstol bör tas tillvara. Även om det är en förutsättning för att förslaget skall genomföras att endast helt okomplicerade fall blir föremål för ett föreläggande kvarstår enligt regeringens mening en viss tveksamhet om det lämpliga i att polis anförtros denna uppgift. Riksåklagaren anför i sitt remissvar att snatteribrottet enligt hans mening ofta är juridiskt svårbedömt och att det därför inte är någon slump att många förundersökningar slutar med ett beslut att inte väcka åtal och att åtal inte sällan leder till en frikännande dom. Förutom uppsåtsfrågan skall det beaktas om brottet är fullbordat och om gärningen är sådan att det är tillräckligt med penningböter som påföljd. är inte endast värdet av det tillgripna som är avgörande för den senare frågan. Som ombudsmän påpekar torde det ofta krävas goda kunskaper i straffrätt för att avgöra om situationen är problematisk ur rättslig synvinkel eller inte. Enligt regeringens mening kan det därför ur rättssäkerhetssynpunkt ifrågasättas om utredningens förslag skall genomföras. Regeringen, som vidare påpekade att användningen av ordningsbot vid snatteri krävde att polis kallades till platsen, fann sammanfattningsvis att utredningens förslag inte tycktes medföra några effektivitetsvinster samt att det också av rättssäkerhetsskäl var tveksamt om förslaget borde genomföras. Det kan tilläggas att tidigare hade avslagit motioner om användning av ordningsbot vid snatterier bl.a. med den motiveringen att de aktuella brottsrekvisiten såväl de objektiva som de subjektiva är sådana att de erfarenhetsmässigt kräver överväganden av en art som inte gärna kan företas inom ramen för ordningsbot (se t.ex. JuU 1986/87:21 s. 6 f. och 1987/88:39 s. 5 f.). Av vad som har sagts i det föregående framgår att man vid utredningen av ett butikstillgrepp inte kan nöja sig med ett enkelt erkännande av den misstänkte, och detta gäller oavsett om gärningen är att bedöma som stöld eller som snatteri. Händelseförloppet måste i stället klarläggas i alla de hänseenden som krävs för att man skall kunna göra ett välgrundat ställningstagande i ansvarsfrågan. Det måste härvid beaktas att det är fråga om situationer där en person direkt på platsen ställs inför en anklagelse för ett uppsåtligt tillgreppsbrott och där man kan utgå från att han i många fall inte är i stånd att ta ställning till en sådan anklagelse på ett rationellt och välövervägt sätt. För ett sådant ställningstagande krävs t.ex. att den misstänkte har klart för sig vad som krävs för att ett fullbordat snatteribrott skall föreligga och att han inser vad som fordras för att gärningen skall anses ha begåtts uppsåtligen. Det kan vidare mycket väl 2000/01:JO1 tänkas att också en misstänkt som anser att han inte har haft något tillägnel- seuppsåt erkänner gärningen bara för att snabbt slippa ut ur en obehaglig situation. Det kan tilläggas att butikssnatteri är att betrakta som ett centralt förmögenhetsbrott (se JuU 1986/87:21 s. 7 och 1987/88:39 s. 6), och att det för den enskilde knappast framstår som mindre allvarligt att anklagas för ett butikssnatteri än för en butiksstöld. Av vad som har sagts följer vidare att sådana kortfattade anteckningar om det inträffade som är den normala dokumentationsformen vid en utredning enligt 23 kap. 22 § RB inte kan anses utgöra ett tillfredsställande underlag för åklagarens ställningstagande i åtalsfrågan i ett ärende om butikssnatteri. Enligt min uppfattning bör av nu angivna skäl butikssnatterier utredas enligt reglerna om förundersökning.