frsrdg · GO04RB1 · 2001-01-01 00:00:00 — Trenden med minskat överskott från in- och utlåningsverksamheten har pågått och är bland annat en följd av att nya sparformer minskat bankinlå-ningen. Bankernas vinster gynnades av den starka tillväxten i ekonomin. Tillväxtoptimismen tog sig också uttryck i fortsatt kraftigt stigande aktiekurser. Även fastighetspriserna steg. fokuserade därför analysen på hur risken i bankernas verksamhet påverkades av utvecklingen på fastighets- och aktiemarknaderna. Bland annat bedömdes hur känsliga bankernas resultat var för fallande aktiepriser. Slutsatsen var att stabiliteten i systemet inte hotades av fallande aktiekurser. Inte heller bedömdes utvecklingen på fastighetsmarknaden utgöra ett hot mot bankernas stabilitet. Skälet till detta var främst att ökningarna i fastighets- och aktievärdena inte sammanfallit med en kraftig kreditexpansion på samma sätt som före bankkrisen . En viss riskuppbyggnad i hushållsektorn skedde till följd av en kraftigt växande utlåning och den förmögenhetsökning som de stigande tillgångs-priserna givit hushållen. Hushållens möjlighet att klara av amorteringar och räntebetalningar på sina lån bedömdes dock vara tillräckligt god för att hushållsutlåningen inte skulle leda till förluster i det finansiella systemet som kunde hota den finansiella stabiliteten. Fluktuerande och fallande aktiekurser samt en viss ökning av antalet företagskonkurser indikerade viss avmattning i den ekonomiska tillväxten . Det avspeglades också i en dämpning av penningmängdstillväxten. Tillväxten i utlåning till svensk allmänhet fortsatte emellertid att ligga på en hög nivå. analys av motpartsriskerna, det vill säga de fordringar och skulder som bankerna har mot varandra, visade dock att det fanns skäl att utreda förutsättningarna för en skärpning av reglerna för stora exponeringar mellan finansiella företag. En utredning i samarbete med startade därför . Analysen underströk också de stora exponeringar som uppstår i svensk valutahandel. De svenska reglerna för valutahandel samordnas med de regler som gäller internationellt. beslutade därför att i sitt interna-tionella arbete verka för förändringar av de internationellt överenskomna reglerna i syfte att minska riskerna i valutahandeln. Övervakning av den finansiella infrastrukturen Utvecklingen inom flera områden har lett till att intresset för betalnings-systemfrågor intensifierats. En snabb teknologisk utveckling har resulterat i innovationer av betalningsformer och att nya kanaler för betalningar har utvecklats. Globalisering och avreglering av de finansiella marknaderna har lett till ökade handelsvolymer och framväxten av nya instrument. Detta har i sin tur haft inverkan på mönstret för betalningsflödena och storleken på dessa. En viktig del i arbete med att främja ett säkert och effektivt betalningsväsende är övervakningen av den finansiella infrastrukturen. Övervakningsarbetet syftar till att kartlägga och följa upp källor till systemrisk och effektivitetsförluster i den finansiella infrastrukturen samt att föreslå sätt att reducera dessa. Det uppstår en ökad risk för störningar och för effektivitetsförluster i det finansiella systemet om: 1. organisationen av ett clearinghus, marknadsplats eller betalningssystem brister. Marknadsstrukturen kan i sig själv leda till sådana brister, exem-pelvis vid en hög grad av marknadskoncentration. 2. lagstiftningen, regleringen eller regelverket skapar felaktiga incitament. 3. transaktionsflödenas känslighet för externa chocker är stor eller om dessa flöden inte hanteras av systemen på ett effektivt sätt. Övervakningsarbetet är inriktat mot att bevaka den finansiella infrastrukturen från dessa tre utgångspunkter. Övervakningsarbetet är vidare uppdelat i tre huvudområden: system för stora betalningar, system och instrument för massbetalningar samt de finansiella marknaderna. En av huvuduppgifterna har varit att skapa en tankeram som binder ihop arbetet med den finansiella infrastrukturen till en helhet. Syftet med detta arbete har varit att bli bättre fokuserade på de effektivitets- och stabilitetsaspekter som bör ges prioriterad uppmärksamhet. startades på initiativ ett Betalningssystemråd för att arbeta med mer långsiktiga frågor kring den finansiella infrastrukturen. Förutom deltar även de fyra storbankerna, VPC och OM. En prioriterad fråga är det framtida betalningssystemet. Kraven på betalnings-systemen har ökat både vad gäller tillgänglighet och effektivitet. Kostna-derna för att möta dessa krav i kombination med att antalet banker minskat i till följd av sammanslagningar och uppköp har aktualiserat frågan om betalningssystemets struktur behöver ändras. Olika lösningar diskuteras bland annat med avseende på möjligheterna till bättre inhemsk samordning mellan olika system eller till samordning med andra länder. påverkar marknadsräntan genom att använda sina tillgångar och skulder i balansräkningen. En del av tillgångarna är valutareserven som har i valutapolitiskt syfte. tillhandahåller också ett system för genomförandet av stora betalningar mellan bankerna samt svarar för landets försörjning med sedlar och mynt. balansräkning har en omslutning på ungefär 233 miljarder kro-nor. Att centralbanker har en balansräkning beror i grunden på utgivningen av sedlar och mynt. När sedlar och mynt lämnas ut till bankerna från för vidareförmedling till allmänheten, innebär detta ett lån från till bankerna för vilket bankerna betalar en ränta. I balansräkning bokförs utelöpande sedlar och mynt därför som en skuld och utlåning till bankerna som en tillgång. Om höjer räntan för sina lån behöver bankerna i sin tur höja den ränta de använder mot sina kunder. balansräkning har på sin skuldsida också ett eget kapital. Det ska fungera som en buffert för fluktuationer i resultat samt skapa beredskap för att ge nödkrediter till banker som drabbas av likvi-ditetskris. Det egna kapitalet placeras i tillgångar i kronor och utländsk valuta. Krontillgångarna består således av lån till banker och andra räntebärande tillgångar. Valutareserven är de tillgångar som placeras i utländsk valuta. Valutareserven håller främst för att kunna intervenera på valutamarknaden även om behovet av detta med nuvarande växelkursregim är begränsat. Sammansättningen av tillgångarna är således främst en följd av utformningen och tillämpningen av det penningpolitiska styrsystemet. Det gäller också de in- och utlåningsmöjligheter som erbjuder de banker som deltar i betalningssystemet och som då de utnyttjas påverkar balansräkningen. Utlåning till banker Utelöpande sedelstock Eget kapital påverkar inflationen genom att styra de korta marknadsräntorna. Det lånebehov bankerna har i och som i grunden beror på sedelefterfrågan tillgodoses normalt genom utlåning till reporänta. Banksystemet som helhet finansierar sitt samlade lånebehov i , medan likviditetsskillnader mellan enskilda banker utjämnas på dagslånemarknaden. in- och utlåningsräntor bildar en korridor runt reporäntan och sätter gränser för dagslåneräntan som håller sig mycket nära reporänta. Dagslåneräntan påverkar i sin tur övriga räntor. Regeringen avgör vilket växelkurssystem ska ha. be-slutar sedan om tillämpningen av detta. Nuvarande växelkurssystem innebär att växelkursen är flytande, det vill säga kronan rör sig fritt mot andra valutor. ska i valutapolitiskt syfte hålla tillgångar i utländsk valuta, utländska fordringar och guld. Guld- och valutareserven består av guld, utländsk valuta samt fordringar i särskilda dragningsrätter som har på (). Valutareserven förvaltas för att ge god avkastning och placeras framförallt i statsobligationer utgivna av andra länder. Fyra valutor används: ameri-kanska dollar (), euro (), brittiska pund () och japanska yen (). Valutareserven är uppdelad i en investerings-portfölj och en likviditetsportfölj. Guldreserven, som utgör av guld- och valutareserven, är en buffert avsedd att användas i extrema lägen då övriga tillgångar inte är användbara eller tillgängliga. Guldreserven uppgår till och har ett marknadsvärde på . För att ge intäkter lånas delar av guldinnehavet ut. Investeringsportföljen är den del av valutareserven som placeras i obliga-tioner. Syftet är att generera högsta möjliga avkastning på lång sikt givet den av direktionen beslutade risknivån. Kortsiktiga variationer i resultatet kan förekomma. Investeringarna får göras i statsgaranterade till-gångar i de fyra valutorna, vilket innebär statsobligationer samt obligationer emitterade av mellanstatliga organisationer (till exempel ) och internationella obligationer. förvaltar investeringsportföljen för att på det sättet kunna påverka risktagandet bättre. Risken anpassas till ändrade marknads-förhållanden. Exempelvis minskas portföljens räntekänslighet då räntorna stiger och omvänt. Likviditetsportföljen är den del av valutareserven som är kassa i utländsk valuta. Den används för de in- och utflöden ur valutare-serven som uppkommer till exempel för räntebetalningar då agerar agent åt . När betalar tillbaka ett lån i utländsk valuta köps valutan av . Likviditets-portföljens storlek bestäms därför framförallt av återbetalningsplaner för statens lån i utländsk valuta. För att begränsa ränterisken styrs placeringarna så att de så långt möjligt förfaller som en låne-betalning sker. genererade ett räntenetto på medan vinsten blev . Valutakurseffekter påverkade resultatet positivt med . Priseffekten i värdering av guld- och valutareserven förbättrade resultatet med . Finansiell verksamhet skapar finansiella risker och hanteringen av dessa risker är en naturlig och väsentlig del av verksamheten. Storleken och sammansättningen av balansräkning styrs av de penning- och valutapolitiska behoven och av att svarar för landets försörjning av sedlar och mynt. Risktagandet styrs därför i stor utsträckning av den övergripande uppläggningen av politiken. En väl utvecklad riskhantering är en förutsättning för en effektiv och ändamålsenlig förvaltning. I balansräkning och verksamhet uppstår en rad olika finansiella risker, bland annat inom förvaltningen av valutareserven och den inhemska portföljen och inom betalningssystemet. Ansvaret för hantering av finansiella risker är fördelat på flera nivåer. Det yttersta ansvaret ligger hos direktionen. Varje avdelning ska hantera de risker som genereras i den egna verksamheten. För kontroll och analys av de finansiella riskerna finns också en särskild riskkontrollavdelning som arbetar oberoende av övrig verksamhet och rapporterar direkt till direktionen. Finansiella risker är av olika slag. Normalt indelas de i kreditrisk, likviditetsrisk, marknadsrisk, operativ risk och anseenderisk. Kreditrisk är risken för oväntade förluster till följd av att bankens motparter inte kan fullgöra sina åtaganden gentemot banken. För att begränsa kreditriskerna ställer både kvalitativa (till exempel rating/-kreditvärde) och kvantitativa krav på sina motparter och på de säkerheter som lämnas till banken. Inom förvaltningen av valutareserven avgör kreditvärderingen hur stora belopp som kan placeras hos en motpart. Likviditetsrisk är risken för att betalningsåtaganden inte omgående kan fullgöras. håller betalningsberedskap för både löpande och oförutsedda betalningsåtaganden. För att minska likviditets-risken placeras valutareserven i olika valutor och i olika finansiella instru-ment för vilka det finns stora och likvida marknader. Marknadsrisk är risken för förluster på tillgångar till följd av förändringar av räntor och valutakurser. ränterisk begränsas genom att direktionen fastställt ett intervall för valutareservens räntekänslighet. Riks-banken sprider valutarisken genom att placera i fyra olika valutor. Operativa risker är risken för oväntade förluster till följd av brister i administrativa rutiner eller system, brister i den interna kontrollen samt bristande kunskap hos medarbetarna. Riskerna begränsas genom kunnig personal, tydliga och kända interna regelverk samt genom separerade ansvarsområden. Anseenderisken är risken för att anseende sjunker på grund av det sätt på vilket den finansiella verksamheten bedrivs. gör till exempel endast affärer med eller i instrument utfärdade av motparter med mycket gott anseende. Vidare ska personal följa särskilda fastställda etiska riktlinjer. För att betalningar ska kunna förmedlas mellan olika aktörer i ekonomin krävs, förutom betalningsmedel, en infrastruktur där betalningar kan genom-föras. driver det system - K-RIX - som förmedlar samtliga betalningar i kronor mellan bankerna. Systemet hanterar också underliggande betalningar för värdepapperstransaktioner samt de betalningar som går via post- och bankgirot. De betalningar som sker mellan och bankerna förmedlas också via RIX-systemet som därför utgör knutpunkten i det svenska betalningssystemet. Det har också en viktig roll för det praktiska genomförandet av penningpolitiken. är, i den del som hanterar euro, också en del i det EU-gemensamma betalningssystemet - Target - som bildades när euron infördes . Alla femton nationella centralbanker i EU och i den europeiska valutaunionen, ECB, deltar i detta system. Via de nationella centralbankerna binder systemet samman cirka 5 000 kommersiella banker inom EU i ett gemensamt betalningssystem. En del av uppgift att främja ett säkert och effektivt betalnings-väsende är att svara för landets försörjning med sedlar och mynt. Riksbanks-fullmäktige bestämmer utformningen av de sedlar och mynt som ger ut. Valörerna är fastlagda i riksbankslagen. två helägda dotterbolag och producerar respektive distribuerar sedlar och mynt i . övervakar och styr sina dotterbolag dels genom sitt ägarskap, dels genom de uppdrag som banken lämnar till bolagen. I uppdraget till anges att bolagets verksamhet ska ske under tillsyn av . Som ägare har samma uppgifter som ägare i andra aktiebolag, till exempel att på bolagsstämman besluta om vinstdisposition och att utse styrelse och revisorer. Styrelsen tillvaratar under verksamhetsåret ägarens intressen. Som uppdragsgivare har träffat avtal med bolagen, som utförligt reglerar vilka uppdrag som ska utföras, hur de ska utföras och vilka uppgifter som bolagen ska lämna till . Där-utöver gör kontroller på plats hos bolagen, med inriktning fram för allt på att säkerheten i olika avseenden fungerar på ett tillfreds-ställande sätt. Tillsynen av har främst till syfte att skydda allmän-hetens intresse av en säker och effektiv verksamhet. Ekonomins internationalisering ger enskilda länder fördelar i form av ökade möjligheter till handel och ökad tillgång på internationellt kapital. Men den ställer också högre krav på länderna att genomföra reformer på olika ekonomiska områden för att bättre kunna hantera de snabba förändringar som följer i globaliseringens spår. Detta område genomsyrade diskussio-nerna i de internationella fora deltog i . De frågor som tas upp i detta avsnitt behandlas i flera internationella organisationer där deltar, inte minst inom ramen för () och EU. Tyngdpunkten i arbetet i IMF ligger på åtgärder för att före-bygga internationella finansiella kriser. Inom EU är det främst Ekonomiska och finansiella kommittén, som ger råd i ekonomisk-politiska frågor åt , och Europeiska centralbankssystemet (ECBS) som står i fokus för insatser. Riksbankschefen är ledamot av ECB:s allmänna råd och är företrädd i cirka 45 kommittéer och arbetsgrupper inom ECBS. Till följd av att inte infört euron som valuta deltar dock inte fullt ut i arbetet i dessa kommittéer. medverkar också i det monetära och finansiella samarbetet mellan centralbankerna i (). Ett annat viktigt forum är G10 (Group of Ten), där , i vissa fall tillsammans med , representerar . Asienkrisens utbrott satte igång ett intensivt arbete för att förändra de regler och institutioner som styr de finansiella marknaderna, i syfte att förhindra nya internationella finansiella kriser. Reformeringen av den internationella finansiella arkitekturen, som detta arbete kallas, var en högt prioriterad fråga inom IMF. ståndpunkter inför IMF:s styrelsebeslut utarbetas av i samråd med regeringen som i dessa frågor företräds av . En slutsats, som IMF drog , var att fonden ska fortsätta arbetet med att stärka medlemsländernas inhemska finansiella system så att riskerna för framtida finansiella kriser minskar. En viktig del av detta arbete är att IMF ska verka för att enskilda länder tilllämpar internationella minimistandards, som förutom av IMF har tagits fram av exempelvis , och för banktillsyn. Dessa täcker områden som finansiell statistik, öppenhet i penning- och finanspolitik, tillsyn av finansiella institut, bekämpning av penningtvätt med mera. Inom IMF och andra organisationer fördes också en djuplodande debatt om hur de multilaterala organisationerna ska hantera internationella finansiella kriser om sådana, trots aktivt förebyggande åtgärder, uppstår. Denna diskussion har i första hand berört omfattningen av och villkoren för IMF:s utlåning till länder i kris. Fonden diskuterade bland annat möjligheten att minska antalet villkor, som ställs på låntagarländer, för att fokusera på de förhållanden som är mest centrala för att återställa extern balans och stabilitet. För att anpassa IMF:s insatser till varierande förhållanden i olika länder med externa finansieringsbehov har fondens förmånliga (mjuka) utlåning till numera som uttryckligt mål att bekämpa fattigdomen. IMF arbetade också för att privata kreditgivare ska bidra med en större del av finansieringen av ett krisdrabbat lands betalningsbalansunderskott. omförhandlades obligationslån framgångsrikt i samband med IMF-lån till flera länder. konstaterade att närmare samarbete med de privata kreditorerna är nödvändigt, både för att minska påfrestning-arna på offentliga långivare och för att skapa motiv för sunda riskbedöm-ningar för investerare. De exakta omständigheterna för detta samarbete kommer dock att kunna variera från fall till fall. För att förbättra förutsättningarna för att bedöma utvecklingen i enskilda länder har IMF verkat för att länderna ska ge allmänheten och aktörerna på de finansiella marknaderna bättre tillgång till statistik och annat material, bland annat via internet. utvärderades ett experiment där enskilda länder uppmuntrats att publicera dokument från fondens övervakning och utlåning och det beslutades att denna öppenhet ska fortsätta. För att ytterligare öka sin egen öppenhet publicerar IMF numera fondens egen finansiella transaktionsplan, som beskriver hur utlåningen finansieras. Vid den senaste höjningen av IMF:s kapital beslutade medlemsländerna att en översyn ska göras av medlemsländernas kvotandelar vilka både anger kapitalandel och rösträtt i valutafonden. En utredning om kvotandels-konstruktionen redovisas och diskuteras därför i exekutivstyrelsen. Den har också fört diskussioner om medlemländernas relativa kvotandelar. Frågorna om krisförebyggande och krishantering rör i hög grad också de länder som förhandlar om medlemskap i . För dessa länder fungerar ett EU-medlemskap som en drivkraft för att genomföra viktiga ekonomiska och politiska förändringar. Återkommande utvärderingar av hur ansökarländerna ligger till görs utifrån de så kallade Köpenhamnskriterierna, som anger vad länderna ska genomföra för att fungera som marknadsekonomier och därmed också kunna ansluta sig till och delta i den inre marknaden. Kommissionen gjorde en utvärdering, som diskuterades inom EU:s Ekonomiska och finansiella kommitté (EFK) där och deltar. Enligt utvärderingen hade länderna över lag gjort framsteg, även om skillnaderna mellan dem fortfarande var stora. Denna ekonomiska granskning ska kompletteras med en övervakning av den makroekonomiska och finansiella stabiliteten i länderna. Övervakningen ska ingå som underlag i en fortlöpande dialog med ansökarländerna för att förbereda deras ekonomier inför ett framtida deltagande i EU. Som en del av diskussionerna om ansökarländernas ekonomier har betonat att valet av växelkursregim måste ses som underordnat den allmänna ekonomisk-politiska inriktningen mot att upprätthålla intern stabilitet och extern balans. Det ger ansökarländerna relativt stor frihet att själva bestämma vilken växelkursregim de vill ha, såväl före EU-medlemskapet som efter inträdet. När de väl är medlemmar måste de dock naturligtvis, i enlighet med fördraget, se valet av växelkurs som en fråga av gemensamt intresse för alla EU-länder. har också satt stor press på EU-länderna att reformera beslutsfattandet i unionens institutioner. Arbetet kring dessa frågor skedde inom ramen för en regeringskonferens. Resultaten presenterades vid i . En integrerad finansmarknad i EU Även mellan de nuvarande EU-länderna fördes en ingående debatt om det finansiella systemet. En av de slutsatser som drogs, på basis av en rapport som arbetats fram av en arbetsgrupp inom Ekonomiska och finansiella kommittén, var att tillsynsmyndigheternas informationsutbyte sinsemellan och samarbete med centralbanker och finansdepartement måste fördjupas. Några institutionella förändringar ansågs inte behövas för att säkra den finansiella stabiliteten i unionen. En annan sida av debatten handlade om att förbättra EU-ländernas möjligheter att dra nytta av den snabba utvecklingen på de finansiella marknaderna. Av den anledningen antog EU-länderna en handlingsplan för finansiella tjänster, som i korthet går ut på att en integrerad europeisk finansmarknad ska vara förverkligad . pekade kommissionen på risken att tidsschemat inte skulle hålla och presenterade därför ett antal prioriterade åtgärder som måste genomföras under det kommande halvåret. tillsatte vidare en kommitté för att ta fram förslag till reformering av regelverket för värdepappersmarknaderna. Kommittén har föreslagit en enklare procedur för att regelverket ska kunna anpassas snabbare till nya marknadsförutsättningar. Slutrapporten från kommittén ska läggas fram till toppmötet i . I samma anda betonade EU-länderna behovet av fortsatta strukturella reformer även på andra områden. En av slutsatserna från toppmötet i var att EU:s allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken ska fokusera ännu mer på effekterna av medlemsländernas strukturpolitik. Målet är att öka den potentiella tillväxten och sysselsätt-ningen samt att stödja övergången till en kunskapsbaserad ekonomi. Kommissionen ska identifiera så kallade strukturella indikatorer för att bedöma ländernas strukturpolitiska framsteg och presentera dessa i återkom-mande rapporter. EU-länderna ska också fördjupa övervakningen av de offentliga finansernas utveckling i de enskilda länderna. Från att tidigare främst ha fokuserat på kvantitativa aspekter för att uppfylla stabilitets- och tillväxtpaktens krav, ska blicken nu riktas mot mer kvalitativa aspekter. inleddes därför arbetet med en rapport om de offentliga finansernas bidrag till tillväxt och sysselsättning. Rapporten ska utvärdera åtgärder som syftar till att minska skatten för låginkomsttagare, stärka motiven för arbete i skatte- och bidragssystemen och öka de offentliga utgifternas bidrag till kapitalbildning, forskning och utveckling, innovationer och IT-utveckling. Rapporten ska också granska vad medlemsländerna gjort för att säkerställa uthålligheten i de offentliga finanserna på lång sikt mot bakgrund av åldrande befolkning. Enligt ett riksdagsbeslut deltar inte i EMU:s tredje etapp. Enligt samma beslut ska största möjliga handlingsberedskap för ett eventuellt framtida deltagande i valutaunionen upprätthållas bland annat genom tekniska och praktiska förberedelser. har därför satt upp ett internt mål att omställningen för att klara ett inträde i EMU inte ska ta mer än från ett politiskt beslut. Produktion och introduktion av sedlar och mynt i euro tar dock ytterligare efter ett inträde i EMU. Arbetet med interna EMU-förberedelser bedrivs inom ett projekt. Därutöver har ett samordningsansvar för förberedelsearbete i den finansiella sektorn. Allmänheten informeras regelbundet via lägesrapporter om de pågående förberedelserna inom såväl som den finansiella sektorn.