frsrdg · GO04JO1 · 2001-01-01 00:00:00 — Av 46 kap. 6 § RB framgår sedan att handläggningen inleds med att åklagaren framställer sitt yrkande. Det är naturligt att anlägga motsvarande betraktelse- sätt beträffande frågan när en häktningsförhandling skall anses påbörjad. Eftersom åklagaren aldrig fick tillfälle att framställa häktningsyrkandet, godtar jag därför invändning att han inte hade påbörjat häktningsförhandlingen när frågan om häktningspromemorian fördes på tal. Det kan således konstateras att det genom utredningen är klarlagt att sköt upp den till utsatta häktningsförhandlingen till samt att han i övrigt handlat på det sätt som påståtts i den gärnings- beskrivning som delgetts honom. Utredningen visar att anledningen till att sköt upp häktnings- förhandlingen var att det inte fanns någon häktningspromemoria eller annat skriftligt utredningsmaterial tillgängligt för rätten. föreligger emellertid inte någon i lag fastlagd skyldighet för åklagaren att i samband med häktningsframställningen överlämna en häktningspromemoria till rätten. Anledningen till slopandet av detta krav var de snäva tidsfrister som föreslogs gälla i fråga om prövningen av häktningsfrågan. Föredragande departementschefen framhöll emellertid (prop. 1986/87:112 s. 76) att handläggningen givetvis skulle underlättas, om åklagaren hade möjlighet att före förhandlingen sammanställa material som kunde ha betydelse för häktningsfrågans bedömande. Departementschefen påpekade vidare att åtminstone en anmälan om brottet och ett protokoll över anhållningsförhöret hade upprättats före häktningsförhandlingen (jfr Fitger, I, del 2, s. 24:41). Någon i lag fastlagd skyldighet för åklagaren att inge en häktnings- promemoria eller annat skriftligt material till rätten förelåg således inte vid det aktuella tillfället. har emellertid hävdat att gällande rätt medger att rätten kräver att åklagaren lämnar in handlingar oavsett om detta står i lag eller inte. Han har vidare framhållit att det är angeläget att det inte uppkommer några missförstånd eller missuppfattningar vid prövningen av en häktningsfråga och att det därför är ett mycket stort rättssäkerhetsintresse att handlingar finns tillgängliga vid en sådan förhandling. Som framgår av den nyss lämnade redogörelsen för skälen till slopandet av kravet att åklagaren skall ge in en häktningspromemoria, kan det emellertid inte råda något tvivel om att lagstiftarens avsikt har varit att få till stånd en förändring av rättsläget i det aktuella hänseendet. Det finns inte heller några rättsfall eller uttalanden i doktrinen som ger stöd för uppfattningen att en skyldighet för åklagaren att på begäran av rätten ge in skriftligt material vid en häktningsförhandling skulle kunna härledas ur allmänna rättsgrundsatser eller något slag av Sedan hade konstaterat att åklagaren inte avsåg att ge in någon häktningspromemoria eller annat skriftligt utredningsmaterial, borde han därför ha påbörjat förhandlingen och låtit parterna framställa sina yrkanden och utveckla sina ståndpunkter i häktningsfrågan. ankommit på att fatta beslut i häktningsfrågan på grundval av vad som hade förekommit under förhandlingen. Jag vill i sammanhanget erinra om att det allmänt åligger den som är ordförande vid en förhandling inför rätten att genom frågor eller erinringar försöka klara ut de oklarheter som kan finnas i parternas framställningar. Det kan mot den nu angivna bakgrunden konstateras att , genom att skjuta på förhandlingen på det sätt som skedde, vid myndighets- utövning har åsidosatt vad som gäller för uppgiften. Det finns inte anledning att betvivla att vid det aktuella tillfället faktiskt hade den här återgivna uppfattningen om innebörden av Jag har därför inte grund för att hävda att han uppsåtligen har Det kan däremot konstateras att han har bedömt rättsläget på ett oriktigt sätt. har tjänstgjort som rådman och han har enligt egen uppgift aldrig varit med om att en åklagare inte har gett in skriftligt material till en häktningsförhandling. Han har beskrivit den nu aktuella situationen som överrumplande. Med hänsyn bl.a. till dessa omständigheter anser jag mig inte heller kunna göra gällande att oriktiga handlande har haft sin grund i straffbar oaktsamhet från hans sida. Jag har av nu angivna skäl lagt ned förundersökningen mot . Det förhållandet att dennes handlande inte omfattas av straffbestämmelsen om tjänstefel innebär emellertid inte att det är godtagbart. nämnts saknar hans uppfattning om innehållet i gällande rätt stöd i Det finns vidare anledning att se allvarligt på hans uttalande i anslutning till den inställda förhandlingen, att det var tveksamt om häktningsframställningen kunde bifallas om det inte förelåg några handlingar vid förhandlingen . Detta uttalande ger ett intryck av att inte var främmande för att ta ovidkommande hänsyn vid prövningen av häktningsfrågan i syfte att få sin vilja fram vad gällde det skriftliga materialet, och det har därmed försatt åklagaren i en utpressnings- Genom att på det sätt som skedde påfordra att åklagaren skulle ge in handlingar till rätten har därför även om man utgår från hans egen uppfattning om innebörden av gällande rätt åsidosatt det allmänna objektivitetskrav som gäller för en domare. Det finns således anledning att 2000/01:JO1 rikta allvarlig kritik mot honom med anledning av hans handläggning av Möjligheten för en polismyndighet att lägga ned en förundersökning med motiveringen brott kan ej styrkas (Dnr 2567-1996) Vid en inspektion av i , trafikavdelningen, framkom att flera förundersökningar hade lagts ned av polis- myndigheten med motiveringen brott kan ej styrkas. I protokollet som fördes vid inspektionen antecknades i denna del bl.a. följande. I en skrivelse från polisintendenten till chefsåklagaren vid i sägs bl.a. följande. Vad gäller beslut är det polismyndighetens uppfattning att i de ärenden som handläggs vid trafikavdelningen kan stf. avdelningschefen ta beslut med motiveringen EURWW NDQ HM VW\UNDV och JlUQLQJHQ HM EURWW Enligt skrivelsen skulle vad däri upptagits tillämpas . &KHIV-2 (NOXQGK beslutade att till granskning i ett särskilt ärende ta upp frågan om lämpligheten i att en polismyndighet lägger ned en förunder- sökning med beslutsmotiveringen brott kan ej styrkas. och Riksåklagaren anmodades att inkomma med yttrande över den aktuella frågan. (rikspolischefen ) anförde i remissvaret följande. Vem som är behörig att lägga ned en förundersökning anges inte närmare i (RB), på annat sätt än att nedläggning enligt 23 kap. 4 a § RB endast får beslutas av åklagare. En naturlig slutsats av detta skulle kunna vara att den som leder en förundersökning normalt sett också är behörig att i andra fall än som avses i den nämnda bestämmelsen besluta om att lägga ned undersökningen, jfr t.ex. 23 kap. 4 § andra stycket RB. och Riksåklagaren har, utifrån bestämmelserna i 23 kap. 3 § första stycket RB, i samråd fastställt att polismyndighet leder förunder- sökningen när fråga är om brott av s.k. enkel beskaffenhet. Se Rikspolis- styrelsens allmänna råd angående förundersökningsledning i brottmål (FAP 403-5). I ett beslut av JO (1982/83 s. 104) har uttalats att beslutsmotiveringen brott ej styrkt normalt inte bör användas av polisen. har därefter i föreskrifter och allmänna råd för anmälningsrutinen angivit vilka beslutsmotiveringar som skall användas vid nedläggningsbeslut (FAP 403-6, blad 15). Där anges bl.a. motiveringen Brott kan ej styrkas för det fallet att det inte kan styrkas att brott föreligger. ansåg alltså , enligt vad som framgår av föreskriften, att en polis- myndighet kan lägga ned förundersökning på denna grund. Innan före- skriften beslutades ägde för övrigt samråd rum med Riksåklagaren, som inte hade någon invändning däremot. Till det anförda vill foga den synpunkten att den /01:JO1 hänvisning till s. 25 i prop. 1981/82:41 som görs JO-beslut inte ger stöd för uppfattningen att en polismyndighet är förhindrad att lägga ned en förundersökning på den angivna grunden. Departementschefen uttalar där att det inte finns anledning för lagstiftaren att ingripa i frågan om fördelningen av beslutskompetensen mellan polis och åklagare när det gäller nedläggning av förundersökningar när det inte längre finns anledning att fullfölja under- sökningen. Någon antydan om att polisens beslutskompetens borde vara begränsad till vissa nedläggningsgrunder finns inte där, fortfarande bortsett från de särskilda fall som avses i 23 kap. 4 a § RB. Om det angivna förfarandet alltså inte kan sägas vara formellt felaktigt, bör den frågan ställas om det kan finnas några andra invändningar mot att polisen har befogenhet att lägga ned förundersökningar på den grunden att brott inte kan styrkas. Styrelsen har för sin del svårt att se några sådana. Att under en förundersökning bedöma den föreliggande bevisningens styrka och avgöra om det föreligger tillräckliga skäl för åtal kan för det mesta inte vara svårare än att avgöra om den gärning som är föremål för utredning täcks av rekvisiten i en straffbestämmelse eller om förundersökningen skall läggas ned med motiveringen gärningen ej brott. Det nu anförda skall även ses mot bakgrund av att polisen är förunder- sökningsledare bara i ärenden av enkel beskaffenhet. Den angivna ordningen synes inte heller inge några betänkligheter från rättssäkerhetssynpunkt. vill även påpeka att inte minst det alltmer uttalade kravet på att resurserna skall utnyttjas så effektivt som möjligt i brotts- bekämpningen med styrka talar för att polisen bör kunna lägga ned en för- undersökning även i nu aktuella fall. Regeringen beslutade att åklagar- och polisväsendena gemensamt skall utveckla former för arbetet med prioriteringar i den brotts- utredande verksamheten. Som en följd av detta har Riksåklagaren i samråd med tillsatt en arbetsgrupp, bestående av företrädare för åklagarväsendet och polisen. En av gruppens uppgifter är att överväga formerna för beslut att lägga ned förundersökning i de fall polisen är för- undersökningsledare. I det arbetet kommer styrelsen att hävda den upp- fattning som framgår av detta yttrande. Uppdraget skall redovisas . Riksåklagaren anförde i sitt remissvar bl.a. följande. Av remissen framgår att stf avdelningschef vid trafikavdelningen vid polis- myndigheten i bemyndigats att i ärenden som handläggs vid trafik- avdelningen fatta beslut om nedläggande av förundersökning med motiveringen brott kan ej styrkas. Enligt 23 kap. 4 § andra stycket skall en förundersökning läggas ned så snart det inte längre finns anledning att fullfölja den. Bortsett från fall som avses i 4 a § om s.k. förundersökningsbegränsning finns det inte några regler som uttryckligen begränsar polismyndighetens behörighet att lägga ned en undersökning i de ärenden där myndigheten leder förunder- sökningen (jfr m.fl. , 23:28). I det JO-ärende till vilket remissen hänvisar har JO emellertid uttalat att beslutsmotiveringen brott ej styrkt normalt inte bör användas av polismyndighet vid nedläggning av förundersökning. Om det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet skall utredningen enligt JO redovisas till åklagare för beslut i åtalsfrågan. Om man däremot inte har kommit så långt att någon blivit skäligen misstänkt får polismyndigheten som förunder- sökningsledare fatta beslut om nedläggning av förundersökningen. I sådana fall är det enligt JO motiveringen ej spaningsresultat som ofta ligger närmast till hands. Till det sagda bör läggas att Riksåklagaren för att få till stånd en större enhetlighet mellan olika beslutsformer föreskrivit att ett avskrivningsbeslut bör ges formen av ett negativt åtalsbeslut i de fall där den misstänkte slutligt /01:JO1 underrättats om utredningen enligt bestämmelsen i 23 kap. 18 § rättegångs- I andra fall bör avskrivningsbeslut meddelas i form av ett beslut att lägga ned förundersökningen (RÅC I:107). Tills vidare bör enligt min mening huvudregeln fortfarande vara den som kommer till uttryck i det angivna JO-uttalandet. Prövningen av bevisningens styrka får i dessa fall anses innefatta sådana rättsliga överväganden som det åligger åklagare att göra (jfr SOU 1985:62 s. 215). Jag vill dock tillägga att Riksåklagaren i samråd med har tillsatt en arbetsgrupp för att överväga frågor om förundersökningsprotokollet och dess utformning. I uppdraget ingår bl.a. att undersöka möjligheterna för polisen att lägga ned förundersökningen i de fall polisen är förundersökningsledare. Den aktuella frågan kommer således att övervägas i det sammanhanget. under utredningen tog FKHIV-2 (NOXQGK även del av den i remissvaren omnämnda arbetsgruppens rapport steg på vägen mot effektivare förundersökningar och en sammanställning av remissvar över rapporten. I ett beslut anförde FKHIV-2 (NOXQGK följande. De grundläggande bestämmelserna om förundersökning finns i 23 kap. rätte- gångsbalken (RB). I det följande lämnas en redogörelse för bl.a. reglerna om förundersökningsledarskap och nedläggning av förundersökning. Allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål har funnits i det av Riksåklagaren i samråd med fastställda s.k. fördelningscirkuläret. Den arbetsgrupp som och Riksåklagaren omnämner i remissvaren tillsattes med syfte att överväga frågor om för- undersökningsprotokollet och dess utformning. Enligt arbetsgruppens rapport, som sammanställdes , var ett av de övergripande målen för uppdraget att överväga former för beslut om nedläggande av förundersökning i de fall där polisen är förundersökningsledare. Riksåklagaren och beslutade nya allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål (, RÅFS 1997:12, vilket motsvaras av FAP 403-5). )|UXQGHUV|NQLQJVOHGDUVNDS Ett beslut att inleda en förundersökning skall fattas av polismyndigheten eller åklagaren. Har förundersökningen inletts av polismyndigheten och är saken inte av enkel beskaffenhet, skall ledningen av förundersökningen avseende brottet övertas av åklagaren, så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall också i annat fall överta ledningen när det är påkallat av särskilda skäl (23 kap. 3 § första stycket RB). I de allmänna råden uttalas att målsättningen skall vara att polismyndigheten är förundersökningsledare i ärenden av s.k. var- dagskaraktär och att åklagarna koncentrerar sina krafter på de mer kompli- Vidare sägs att frågan vad som kan anses innefattas i 2000/01:JO1 begreppet enkel beskaffenhet får avgöras främst med hänsyn till brottets generella straffvärde, ärendets karaktär och svårighetsgrad i övrigt samt till den kompetens som finns vid de enskilda polismyndigheterna. En närmare bestämning av fördelningen mellan polis och åklagare om ansvaret för förundersökningsledningen bör emellertid göras genom lokala överens- kommelser (punkt 2.1 i RÅFS 1997:12). Det ges dock vissa riktlinjer om vilka brott och övriga fall där åklagaren bör leda förundersökningen (se punkterna 2.22.4). 1HGOlJJDQGH DY I|UXQGHUV|NQLQJ P P En förundersökning skall läggas ned om det inte längre finns anledning till dess fullföljande (23 kap. 4 § andra stycket RB). En förundersökning får vidare läggas ned om det föreligger förutsättningar att tillämpa reglerna i 23 kap. 4 a § RB om förundersökningsbegränsning. Enligt denna bestämmelse får en förundersökning läggas ned om fortsatt utredning skulle kräva kostnader som inte står i rimligt förhållande till sakens betydelse och det dessutom kan antas att brottet i händelse av lagföring inte skulle leda till någon svårare påföljd än böter. Vidare får ett sådant beslut fattas om det kan antas att åtal för brottet inte skulle komma att ske till följd av bestämmelser om åtalsunderlåtelse i 20 kap. RB eller om särskild åtals- prövning samt något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts genom att förundersökningen läggs ned. Ett beslut om att lägga ned en förundersökning enligt 23 kap. 4 § andra stycket RB kan fattas av undersökningsledaren och faller således inom polismyndighetens formella kompetensområde i de fall där myndigheten är förundersökningsledare (jfr Fitger, , del 2, s. 23:28). nedläggningsbeslut med stöd av reglerna om förundersökningsbegränsning får däremot fattas endast av åklagare (23 kap. 4 a § tredje stycket RB). Frågan om vilken befogenhet en polismyndighet i vissa fall har att avbryta en förundersökning har redan tidigare varit föremål för JO:s ställnings- JO uttalade i ärendet JO 1982/83 s. 104 att polismyndig- heten normalt inte bör använda beslutsmotiveringen brott kan ej styrkas vid nedläggning av förundersökningar. I ärendet uttalades vidare att utredningen skall redovisas till åklagare för beslut i åtalsfrågan om det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Om man däremot inte kommit så långt att någon har blivit skäligen misstänkt får polismyndigheten som förundersökningsledare fatta beslut om nedläggning av undersökningen. sådana fall sägs emellertid formuleringen ej spaningsresultat ofta ligga närmast till hands. polisberednings slutbetänkande (SOU 1985:62 s. 215) framhölls att det i doktrin och praxis har ansetts att nedläggande av förundersökning ankommer på åklagare om någon har hörts som skäligen misstänkt för brott. Beslut om nedläggande har i dessa fall uppfattats som ett ställningstagande i åtalsfrågan och därmed en uppgift som uteslutande ankommer på åklagare. Vidare uttalades i betänkandet att polismyndigheten emellertid av praktiska skäl anses ha rätt att lägga ned en förundersökning, förutom då spaningen inte har lett till misstanke mot någon person, i sådana fall då den misstänkte 2000/01:JO1 har avlidit och i vissa fall också då brott inte har förelegat. I de allmänna råden om ledningen av förundersökning i brottmål (punkt 3) anförs i denna del numera bl.a. följande. Frågan om var gränsen går mellan när en förundersökning skall läggas ned och när ett negativt åtalsbeslut skall fattas finns inte reglerad i författnings- text. Negativa åtalsbeslut fattas alltid av åklagaren. 1985 utfärdat cirkulär (RÅC I:107) uttalade Riksåklagaren att åklagarna fortsättningsvis borde låta gränsen för när en förundersökning kan läggas ned gå vid när s.k. slutdelgivning enligt 23 kap. 18 § RB ägt rum. Skälet till detta var att denna gränsdragning bättre stod i överensstämmelse med de utvidgade reglerna om förundersökningsbegränsning som infördes . Innan slutdelgivning ägt rum kan alltså en förundersökning läggas ned. Beslut om nedläggning kan, utom i fall som avses i 23 kap. 4 a § RB, fattas av undersökningsledaren och faller således inom polismyndighetens formella kompetensområde i de fall där myndigheten är förundersökningsledare (. P, , del 2, sid 23:28). Några formella hinder mot att polismyndigheten lägger ned förunder- sökningar med motiveringen att brott inte kan styrkas finns alltså inte. Det måste emellertid ske en noggrann bedömning av bevisläget i varje enskilt fall. Beslutet innebär att det görs en prognos av huruvida det kan förväntas en fällande dom eller inte. Den som skall göra en sådan bedömning måste ha nödvändig kompetens för detta. I osäkra eller på annat sätt komplicerade fall bör därför förundersökningsledningen överlämnas till åklagaren för av- görande om ärendets fortsatta handläggning. Den närmare avgränsningen i denna fråga bör bestämmas inom ramen för de lokala överenskommelserna angående fördelningen av förundersökningsledningen. %HG|PQLQJ $OOPlQW När jag beslutade att utreda frågan om lämpligheten av att en polismyndighet lägger ned en förundersökning med motiveringen brott kan ej styrkas var den gängse uppfattningen att polismyndigheternas möjligheter att använda denna beslutsmotivering var begränsade på det sätt som uttalas i JO 1982/83 s.104 och polisberednings slutbetänkande. I det tidigare gällande fördelningscirkuläret saknades uttalanden i frågan. Som har nämnts i det föregående föreligger emellertid nu nya av Riks- åklagaren och meddelade allmänna råd om förundersök- ning i brottmål, där saken behandlas. Råden är emellertid i detta hänseende så allmänt utformade att det är oklart om de innebär någon mera påtaglig förändring i förhållande till vad som dittills har ansetts gälla i fråga om polismyndigheternas möjligheter att lägga ned en förundersökning med motiveringen brott kan ej styrkas. Detaljregleringen av frågan avses ske genom de lokala överenskommelser som nämns i sammanhanget. Några uppgifter om vad dessa överenskommelser innebär i det här aktuella hän- seendet föreligger inte i ärendet. Vad som sägs i rapporten steg på vägen mot effektivare för- undersökningar tyder emellertid närmast på att en viss förändring av sättet att se på frågan är åsyftad. Det framhålls bl.a. att en överföring av den här diskuterade typen av beslut till polismyndigheten i de ärenden där den är 2000/01:JO1 förundersökningsledare skulle ge effektivitetsvinster. vidare att det kan synas uppenbart att den som är förundersökningsledare, och därmed satt att göra bedömningar innefattande bl.a. huruvida brott föreligger och vad som krävs för att styrka detta, måste ha en sådan kompetensnivå att han eller hon också kan göra en fullgod bedömning av om ärendet skall läggas ned med hänvisning till att brott inte kan styrkas. För att höja kompetensen hos polisen föreslår arbetsgruppen att vissa utbildnings- åtgärder vidtas, t.ex. i form av riktad utbildning vari bör ingå en inte alltför kort praktiktid hos åklagare. ,QQHE|UGHQ DY EHVOXWVPRWLYHULQJHQ ´EURWW NDQ HM VW\UNDV´ Innan jag kommer in på frågan om de rättsliga möjligheterna för en polis- myndighet att lägga ned en förundersökning med beslutsmotiveringen brott kan ej styrkas, vill jag peka på det förhållandet att motiveringen, med den innebörd den har , inte är entydig. I föreskrifter och allmänna råd för personbladsrutinen (FAP 441-2) anges nämligen i avsnitt 10 att den innebär antingen att det inte kan styrkas att den misstänkte har begått brottet eller att det inte kan styrkas att brott föreligger (se även avsnitt 16.3 i FAP 403-6 om anmälningsrutinen). Riksrevisions- verket konstaterar mot denna bakgrund i rapporten (RRV 1999:3) Svårig- heter med statistik rörande brottsutredningar att motiveringen används av polis och åklagare i situationer som i hög grad skiljer sig från varandra och att den därför inte är lämplig att använda som ett effektivitetsmått avseende andelen nedlagda ärenden på denna grund (s. 37 f.). Det är en grundläggande princip i en rättsstat att rättstillämpningen i största möjliga utsträckning skall vara enhetlig och förutsebar. Detta gäller självfallet också i fråga om avslutandet av brottsutredningar. Eftersom beslutsmotiveringen brott kan ej styrkas inte är entydig och det därmed är möjligt att tillämpa den i situationer av mycket varierande slag, kan man ofta inte förstå vilken innebörd den har i det särskilda fallet. Enligt min mening bör beslutsmotiveringen brott kan ej styrkas därför användas endast i de fall där det inte kan styrkas att den som är misstänkt för brottet verkligen har begått detta. Det skall således vara fråga om situationer där förundersökningsledaren på grundval av en värdering av föreliggande bevisning finner att man inte kan förvänta sig en fällande dom och därför beslutar att lägga ned förundersökningen eller att åtal inte skall väckas. Om det däremot inte kan klarläggas om något brott över huvud taget har begåtts eller det inte finns någon misstänkt, bör utredningen i stället avslutas t.ex. på den grunden att det inte kan antas att något brott som hör under allmänt åtal har förövats respektive att spaningsresultat saknas. Genom en sådan terminologisk förändring skulle användningen av de olika avskrivningsgrunderna framstå som mer adekvat, och därmed skulle också kravet på förutsebarhet och entydighet tillgodoses på ett bättre sätt än . Utgångspunkten för mitt resonemang i det följande är således motiveringen brott kan ej styrkas skall användas endast i de fall där det inte kan styrkas att den misstänkte har begått brottet. %HIRJHQKHWHQ DWW DQYlQGD EHVOXWVPRWLYHULQJHQ ´EURWW NDQ HM VW\UNDV´ ger i viktiga hänseenden åklagaren en särställning i det Detta har sin grund i att det av rättssäkerhetsskäl