frsrdg · GO04JO1 · 2001-01-01 00:00:00 — Statsåklagaren beslutade att förunder- sökning inte skulle inledas med den motiveringen att fall enligt 5 kap. 5 § 14 p får åtalas endast av målsäganden. &KHIV-2 (NOXQGK beslutade, med beaktande av innehållet i 20 kap. 5 § , att ta upp frågan om åklagarens beslut att inte inleda förundersökning till utredning i ett särskilt ärende. i anmodades att inkomma med upplysningar över de överväganden som föregick beslut. Myndigheten skulle vidare yttra sig och redovisa sin bedömning av det som kommit fram. i (överåklagaren ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats upplysningar från . Under rubriken anförde följande. I ärendet har en kvinnlig polis påtalat att ett polisbefäl, i ett rum där hon och sex manliga kollegor vistades, yttrat Fy fan, här luktar det inte ens svett, här luktar det hora. Med anledning därav har en anmälan om förolämpning upprättats, varefter ärendet överlämnats till åklagare för prövning. Stats- åklagaren har beslutat att inte inleda förundersökning med motiveringen att fråga inte är om fall enligt 5 kap 5 § 14 p , varför brottet endast får åtalas av målsäganden. Den som smädar annan genom kränkande tillmäle eller beskyllning eller genom annat skymfligt beteende mot honom, döms för förolämpning (5 kap 3 § ). Förolämpning är normalt ett brott där målsäganden ensam äger rätt att väcka åtal. Enligt åtalsregeln i 5 kap 5 § får dock allmänt åtal väckas för förolämpning om 1.gärningen riktas mot ett av flera särskilt uppräknade och skyddade intresssen, 2.målsäganden anger brottet till åtal och 3.åtal av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt. Utan hinder av vad som annars är föreskrivet får dock åklagare enligt 20 kap 5 § första stycket åtala brott varigenom bland annat arbetstagare hos staten har åsidosatt vad som åligger honom i utövningen av an- ställningen. (Ändringen av paragrafen från SFS 1999:197 är endast redaktionell såvitt avser första stycket; prop. 1998/99:32 s 95.) Beträffande sina överväganden lämnade följande upplysningar. Då jag fattade beslutet tillämpade jag de åtalsprövningsregler som finns i 5 kap. Jag förbisåg härvid den bestämmelse som finns i 20 kap 5 § samma lag och som skulle ha beaktats i detta ärende. Ordalydelsen i nämnda paragraf tyder på en friare åtalsprövning än som följer av den absoluta åtalsplikten. Oavsett detta så får polismannens uttalande i nämnda ärende mera ses som ett, låt vara mindre väl valt, konstaterande eller skämt än ett kränkande tillmäle riktat mot viss person. Då något brott därför inte föreligger föranleder detta ingen ändring av mitt beslut utan endast av grunden för detta. I yttrandet under rubriken anförde följande. +XU I|UKnOOHU VLJ NDS WLOO NDS EURWWVEDONHQ" Regeln i 20 kap 5 § innebär en utvidgning av åklagarens Även om man kunde tänka sig att utvidgningen endast tog sikte på någon eller några av de eljest gällande begränsningarna exempelvis så att gärningen även i sådana fall måste rikta sig mot skyddat intresse för att falla under allmänt åtal har jag inte kunnat finna stöd för någon annan ståndpunkt än att förolämpning i utövningen av offentlig tjänst i sin helhet faller under allmänt åtal. (Exempelvis refereras i prop. 1975:78 s 100x som gällande rätt att brott varigenom ämbetsman åsidosatt sin tjänsteplikt hör under allmänt åtal, utan angivande av några här relevanta begränsningar. Denna ordning bibehölls enligt samma proposition, s 185y.) också vara den ståndpunkt som intagit i ämbets- berättelsen för , där det på sidan 165 anförs: Jämväl efter , då träder i kraft, skall alltså allmänt brott, vari genom ämbetsman eller kri gsman åsidosatt sin tjänste plikt, åtalas av åkla gare utan avseende å att brottet i och för si endast kan åtalas av målsä gande, efter angivelse av målsä gande eller sedan vid särskild prövning åtal funnits påkallat ur allmän synpunkt. har i sina upplysningar förklarat att han förbisett regeln i 20 kap 5 § . Jag skulle tro att han därvid är i gott sällskap, eftersom regeln fått mycket liten uppmärksamhet. Till stöd för detta vill jag peka på rättsfallet NJA 1997 s 359. Saken gällde där en värnpliktig fänrik som således tillhör den personkrets som omnämns i 20 kap 5 § första stycket som smädat en kvinnlig underlydande i utövningen av sin befälsställning. HD, som fann förolämpning föreligga, förklarade att fänriken inte kunde dömas för detta brott på talan av allmän åklagare under hänvisning till åtalsregeln i 5 kap 5 § . Enligt tyder ordalydelsen i 20 kap 5 § på att åklagaren i sådana fall skulle vara medgiven en större frihet i åtalsfrågan än vad som följer av den absoluta åtalsplikten. För egen del kan jag inte tolka bestämmelsen på detta sätt åtalsplikten måste också här vara absolut. Resonemanget i det föregående leder således till att den anmälda gärningen faller under allmänt åtal under förutsättning dels att den är att beteckna som förolämpning (eller annat brott), dels att polisbefälet genom förolämpningen åsidosatt vad som ålegat honom i utövningen av anställningen. bU GHQ DQPlOGD JlUQLQJHQ DWW EHWHFNQD VRP I|UROlPSQLQJ" har i sina upplysningar ansett att den anmälda gärningen inte svarar mot kriterierna för förolämpning. För egen del gör jag följande bedömning. Vid denna prövning utgår jag från att anmälningsuppgifterna är korrekta. Den kvinnliga polisen har uppenbarligen reagerat för polisbefälets uttalande. Detta är inte på något sätt förvånande med hänsyn till ordalydelsen i uttalandet jag tänker då på anspelningen på kvinnors sexuella levnadssätt och det förhållandet att hon var den enda kvinnan i polisgruppen. Frågan blir då om uttalandet kan anses innebära förolämpning. Jag noterar här att befälets uttalande inte riktade sig direkt till den kvinnliga polisen. Uttalandet hade ingen direkt adressat och det finns anledning att, som hon själv säger, fråga sig vad han egentligen menade. Det kan dock inte anses råda någon tvekan om att uttalandet var helt omotiverat och var klart olämpligt med tanke på den respekt för varandra som måste iakttas i umgänget mellan kvinnor och män. Att yttrandet fälldes av ett vakthavande befäl, en arbets- ledare, gör det inte mindre klandervärt. Vid en samlad bedömning finner jag ändå att det inte kan anses att den kvinnliga polisen eller någon annan har smädats genom uttalandet. Enligt min mening finns det alltså ingen anledning att anta att befälet gjort sig skyldig till brott genom uttalandet. beslut att inte inleda för- undersökning borde därför ha vilat på den grunden. , XW|YQLQJHQ DY DQVWlOOQLQJHQ" Befälets yttrande har självfallet haft samband med hans tjänsteutövning. Jag vill ändå resa frågan om gärningen begåtts i utövningen av anställningen i den mening som avses i 20 kap 5 § första stycket . Skulle alltså 2000/01:JO1 en motsatt bedömning av gärningen under föregående underrubrik med automatik ha lett till ett beslut att inleda förundersökning eftersom gärningen faller under allmänt åtal? Som jag tidigare redovisat gäller den utvidgade åtalsrätten om arbets- tagaren (eller annan som avses) genom brottet har åsidosatt vad som åligger honom i utövningen av anställningen. års reformering av ämbetsmannaansvaret var ordlydelsen brott, varigenom ämbetsman åsido- satt sin ämbetsplikt. Jag har inte kunnat finna att den nya ordalydelsen avsetts ge regeln en annan innebörd . Den utvidgade åtalsrätten har alltså sin grund i ämbetsmannaansvaret som utformats för att skydda medborgarna mot maktmissbruk av offentliga tjänstemän och vissa andra offentliga befattningshavare. Ämbetsmannaansvaret har således inte som syfte att skydda den interna verksamheten vid en myndighet eller primärt förhållandet mellan de anställda. I detta speciella fall har yttrandet inte riktats mot enskild och, så långt materialet ger vid handen, inte heller haft något samband med utövandet av befälsställning. Mot denna bakgrund vill jag för min del sätta i fråga om åtalsregeln i 20 kap 5 § första stycket över huvud taget äger tillämpning i ett fall som det förevarande. Jag lutar för min del åt att en förolämpning i en situation som den aktuella inte får åtalas av åklagare annat än under de förutsättningar som föreskrivs i åtalsregeln för ärekränk- ningsbrotten i 5 kap 5 § . I ett beslut anförde FKHIV-2 (NOXQGK följande. Som framgår av yttrande är huvudregeln att brottet föro- lämpning inte får åtalas av någon annan än målsäganden. Från denna huvud- regel finns de i yttrandet angivna undantagen. 5 kap. 5 § första stycket har följande lydelse. Brott som avses i 13 §§ får inte åtalas av annan än målsägande. Om målsäganden anger brottet till åtal och åtal av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt, får dock åklagare åtala för 1.förtal och grovt förtal, 2.förolämpning mot någon i eller för hans eller hennes myndighets- utövning, 3.förolämpning mot någon med anspelning på hans eller hennes ras, hudfärg, nationella eller etniska ursprung eller trosbekännelse, eller 4.förolämpning mot någon med anspelning på hans eller hennes homo- sexuella läggning. Avsikten med åtalsbestämmelserna i 5 kap. 5 § första stycket var, enligt vad departementschefen uttalade vid tillkomst, att uttrycka att förtal och grovt förtal får åtalas utan hinder av den begränsning som anges i 20 kap. 8 § första stycket , dvs. utan att en åklagare efter angivelse av målsäganden har beslutat att åtal inte skall äga rum (jfr rättsfallet NJA 1982 s. 98). Någon sådan begränsning torde enligt brottsbalkskommentaren inte heller vara avsedd i fråga om enskilt åtal för förolämpning i de fall där allmänt åtal numera kan väckas för brottet. Lagtextens avfattning skall även ge uttryck åt att allmänt åtal är avsett att förekomma endast i undantagsfall (se m.fl., , En kommentar, Kap. 112, s. 5:31). Lagtextens restriktiva utformning ger åklagarna stöd för att utan mera 2000/01:JO1 ingående undersökning avvisa obefogade anmälningar. Om en innehavare av en allmän befattning utsätts för förtal, torde emellertid enligt vad departe- mentschefen anförde särskilda skäl att väcka allmänt åtal inte sällan föreligga. Samma regler som i fråga om förtal gäller för åklagares rätt att väcka åtal för förolämpning mot någon i och för hans myndighetsutövning. Bestämmelsen härom infördes i samband med upphävandet av brottet missfirmelse av tjänsteman, en brottstyp som bestod i förolämpning och som låg under allmänt åtal (a.a. s. 5:31). Vid införandet av rätten att väcka allmänt åtal för förolämpning mot någon med anspelning på hans ras, hudfärg, nationella eller etniska ursprung eller trosbekännelse underströks att en återhållsam tillämpning av åtalsregeln var åsyftad. Departementschefen uttalade att det av kravet, att åtal av särskilda skäl skall vara påkallat ur allmän synpunkt, framgår att allmänt åtal skall väckas endast i mera svårartade fall av sådana förolämpningar som anspelar på ras eller liknande kännetecken. Som exempel nämndes att någon vid upprepade tillfällen utsätts för sådan förolämpning på sin arbetsplats eller i sitt bostadsområde. Samma uttalanden gjordes när rätt att väcka allmänt åtal för förolämpning mot någon med anspelning på att han har homosexuell läggning infördes (a.a. s. 5:31). Beträffande brott, som har förövats av arbetstagare hos stat eller kommun eller av någon annan som avses i 20 kap. 2 § andra stycket 14 och som innebär att gärningsmannen har åsidosatt vad som åligger honom i utövningen av anställningen eller uppdraget, gäller enligt 20 kap. 5 § första stycket inte de vanliga reglerna om inskränkning i åklagares åtalsrätt, t.ex. i fråga om krav på angivelse av målsäganden eller att åtal skall vara påkallat ur allmän synpunkt. Denna bestämmelse infördes , då det s.k. ämbetsansvaret avskaffades. Den har härefter blivit föremål för vissa ändringar, vilka emellertid saknar betydelse i nu aktuellt samman- hang. Före ämbetsansvarsreformen föreskrevs i 20 kap. 14 § som huvudregel att åklagare, utan hinder av vad annars kunde vara föreskrivet, fick åtala ett brott varigenom en ämbetsman hade åsidosatt sin tjänsteplikt. I och med lagändringen byttes ordet ämbetsman ut mot innehavare av anställning eller uppdrag som har sagts samt ordet tjänsteplikt mot vad som åligger honom i utövningen av anställningen eller uppdraget. Vad som avses med uttrycket åligger honom i anställningen eller upp- draget är inte utvecklat i motiven till den aktuella bestämmelsen. Inte heller lagkommentaren ger något besked i frågan. Av intresse i sammanhanget är emellertid följande uttalande under avsnittet gällande rätt i propositionen om ämbetsansvarsreformen: I 14 § slutligen föreskrivs att brott varigenom ämbetsman åsidosatt sin ämbetsplikt med vissa angivna undantag alltid hör under allmänt åtal utan hinder av annars gällande regler (prop. 1975:78 s. 100). I motiven till 20 kap. 5 § antyds intet om att de nämnda ändringarna i lagtextens utformning skulle vara avsedda att medföra någon förändring av rättsläget beträffande åklagares åtalsrätt (a. prop. Det är därför naturligt att även i fråga om innebörden av gällande rätt på området söka ledning i begreppet tjänsteplikt. I de intill gällande bestämmelserna om ämbetsbrott förekom begreppet tjänsteplikt på flera ställen. till , del II, 3:e upplagan, anfördes i anslutning till tjänstefels- paragrafen bl.a. följande (s. 380). Åsidosättande av tjänsteplikt är alltså det enda objektiva kriteriet för tjänste- Då detta kriterium följaktligen erhåller sin största praktiska betydelse i fråga om tjänstefel har i lagtexten angivits de huvudsakliga källorna för att bestämma tjänstepliktens innehåll, nämligen allmänna regler i lag, instruktion eller annan författning, särskild föreskrift av behörig myndighet varunder ämbetsmannen lyder och i sista hand ämbetets beskaffenhet med de varierande krav i skilda avseenden som kan härledas ur olika tjänster. för särskild föreskrift använde kommittén uttrycket särskild befallning. Utbytet skedde därför att ordet befallning ansågs föra tanken på militära förhållanden, i vilka emellertid underlåtenhet att lyda befallning betraktas som ett från det allmänna tjänstefelet skilt brott. Härav anses, att i 20:4 åsyftas ej blott allmänna anvisningar utan även i det särskilda fallet (skriftligen, muntligen eller annorledes) meddelade föreskrifter. källor för bestämmande av tjänsteplikt än de i 20:4 angivna kan tänkas. Innehållet av de med varje särskild befattning förenade tjänsteplikterna framgår vanligen till största delen av uttryckliga bestämmelser i lag, instruktion eller annan författning eller av särskilda föreskrifter eller befall- ningar av förman. Även om man därigenom icke erhåller uttömmande ledning, framgår dock i det stora flertalet fall en bestämd gräns mellan vad som är och icke är föremål för tjänsteplikt. Enligt oskrivna regler måste det vara tjänstefel att i tjänsteutövningen ljuga eller använda ohyfsade uttryck även om de ej utgör ärekränkning o.s.v. Av det anförda framgår att begreppet tjänsteplikt var mycket vidsträckt. man i enlighet med vad som har sagts utgår från att de ändringar i som infördes inte har varit avsedda att med- föra någon förändring av rättsläget beträffande åklagares åtalsplikt i det här behandlade hänseendet, förefaller det närmast som om lagstiftarens avsikt har varit att brottsliga gärningar för vilka gäller särskilda åtalsbegränsningar och som begås inom ramen för utövningen av statlig eller anställ- ning generellt skall prövas med utgångspunkt i bestämmelserna i 20 kap. 5 § dessa bestämmelsers tillämpningsområde skulle således falla endast sådana gärningar av statliga och kommunala befattnings- havare som kan sägas ha privat karaktär. Syftet med bestämmelsen i 20 kap. 5 § är uppenbarligen att slå vakt om den offentliga tjänstens integritet. När en statlig befattnings- havare vidtar åtgärder i anställningen uppträder han inte som enskild individ utan som företrädare för staten, och det måste då krävas att han uppträder på ett sätt som anstår en sådan. Det kan inte råda något tvivel om att bestäm- melsen är tillämplig när en befattningshavare i sin tjänsteutövning begår ett brott riktat mot en utomstående person. Det är emellertid med hänsyn till det allmänna intresset av att upprätthålla respekten och förtroendet för den offentliga verksamheten naturligt att anlägga samma betraktelsesätt när det gäller handlande som sker inom ramen för tjänsteutövningen, även om brottet inte är riktat mot någon utomstående eller någon utomstående ens är Av ett sådant synsätt följer att exempelvis gärningar, som består i att en befattningshavare i sin tjänsteutövning förolämpar en kollega, faller under allmänt åtal till följd av regeln i 20 kap. 5 § . I rättsfallet NJA 1997 s. 359 hade att ta ställning till om en händelse, som i stora drag påminner om den händelse som är aktuell i detta ärende, utgjorde ett brott. Rättsfallet gällde frågan om en fänrik, som till en kvinnlig värnpliktig hade fällt yttranden av sexuell innebörd och som även i övrigt hade uttalat sig kränkande mot kvinnan, därigenom hade gjort sig skyldig till sexuellt ofredande. , som inte ansåg detta vara fallet, konstaterade att fänrikens yttranden var ägnade att av den kvinnliga värnpliktiga uppfattas som kränkande samt uttalade att det fanns skäl att se särskilt allvarligt på en gärning där ett manligt befäl förolämpar en Domstolen konstaterade emellertid att en allmän åklagare enligt 5 kap. 5 § får åtala för ett förolämpningsbrott endast under vissa särskilda förutsättningar. enligt domstolen inte ens ett fall som det föreliggande komma under allmänt Frågan huruvida fänriken skulle dömas för förolämpning kunde således enligt Högsta domstolens uppfattning prövas endast om kvinnan själv åtalat Av rättsfallsreferatet framgår inte om vid sin prövning beaktat bestämmelsen i 20 kap. 5 § och följaktligen inte heller vilka överväganden som kan ha gjorts i denna fråga. Rättsläget i den här aktuella frågan får mot den angivna bakgrunden anses Det finns visserligen, av de skäl som har nämnts i det föregående, fog för att hävda att omständigheterna kring den gärning som var föremål för bedömning var sådana att en prövning enligt bestämmelserna i 20 kap. 5 § första stycket borde ha skett. hänsyn till att ställningstagande i frågan får anses vara väl förenligt med Högsta domstolens här nämnda avgörande kan han emellertid självfallet inte kritiseras med anledning av detta. Jag finner inte anledning att gå in på frågan om polisbefälets uttalande är att bedöma som förolämpning eller ej. Vad som i övrigt förekommit ger inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande från min sida. Handläggningen av en förundersökning med anledning av en polisrapport i vilken uppgavs att ett statsråd hade gjort sig skyldig till olovlig körning (Dnr 2132-1999) I ett beslut anförde FKHIV-2 (NOXQGK bl.a. följande. I en anmälan till JO kritiserade E.J. myndigheten i , Åklagarkammaren i ) med anledning av att denne inte hade väckt åtal mot näringsminister för olovlig anförde särskilt att han själv hade blivit åtalad och dömd för att ha kört en personbil på en bensinstation. Han 2000/01:JO1 frågade mot den bakgrunden om inte likhet inför lagen gäller i . Åklagarkammarens akt i ärendet genomgicks. Vid granskningen framkom bl.a. följande. Enligt en vid upprättad primärrapport fram- förde en tung timmerbil i Ransby. Den s.k. provturen var ca en km lång. inledde polismyndigheten förundersökning mot för olovlig körning och mot chauffören för tillåtande av olovlig körning. hördes inte under utredningen. F.M. hördes däremot som misstänkt . Vid förhöret bestred F.M. ansvar för brott. Av förhöret framgick att han före körningen hade frågat om denne hade körkort, varvid hade svarat javisst har man körkort när man är näringsminister. Färden gick enligt F.M. till på så sätt att skötte kopplingen och ratten, medan F.M., som satt på tunneln mellan sätena, skötte växlingen och parkeringsbromsen. meddelade följande beslut. Genom beslut av polismyndigheten har förundersökning inletts mot närings- minister för olovlig körning och mot åkeriägaren F.M. för tillåtelse till olovlig körning. Förhör har hållits med F.M., som har bekräftat att under en kortare sträcka fört lastbilen med F.M. sittande så att han med lätthet kunnat ingripa i förandet. F.M. har dessutom uppgivit att han tidigare frågat om denne hade körkort och därvid fått ett jakande svar. Även om aktsamhetskravet bör sättas högt för den som tillåter annan att föra körkortspliktigt fordon, såsom framgår av rättsfallet RH 1988:87, bedöms detta krav inte vara av den digniteten att F.M. haft anledning ifråga- sätta näringsministerns behörighet och därför begära att få se på körkortet. Under hänvisning härtill skall åtal inte väckas mot F.M. eftersom brott inte kan styrkas. har gjort sig skyldig till olovlig körning genom att föra lastbilen utan att vara berättigad till det eftersom hans behörighet inskränker sig till AB. Med hänsyn till den korta sträcka som förandet avsett och genom de omständigheter i övrigt under vilka körningen kom till stånd samt då något väsentligt allmänt eller enskilt intresse ej åsidosatts skall förunder- sökningen mot läggas ned enligt bestämmelsen i 23 kap. 4a § 1 st 2 p . Ärendet remitterades till åklagarmyndigheten avseende beslutet beträffande för upplysningar och yttrande över -vilka överväganden som gjordes vid bedömningen att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse ej åsidosattes när förundersökningen i denna del lades ned, -vilken anledningen var att inte hördes under förunder- sökningen, -grunden för att i beslutet förklarades skyldig till olovlig körning utan att han hade hörts i saken, samt -vilken praxis som tillämpas vid åklagarmyndigheten beträffande ned- 2000/01:JO1 läggande av förundersökningar och åtalsunderlåtelser när det gäller enstaka fall av olovlig körning som inte är grov. anmodades slutligen att yttra sig om beslutets förenlighet med gällande rätt till den del detta avsåg . (överåklagaren ) kom in med ett remissvar till vilket hade fogats upplysningar från . Genom beslut har polismyndigheten inlett förundersökning mot näringsminister för olovlig körning. Den enda förundersökningsåtgärd utöver inhämtande av vissa register- uppgifter som därefter vidtagits är förhör med åkeriägaren F.M., i dennes egenskap av ansvarig för att ha tillåtit till den aktuella körningen. Av detta förhör framgår DWW förande avsett en mycket kort sträcka DWW hastigheten inte överstigit och DWW F.M. varit placerad i lastbilens förarhytt på sådant sätt att han lätt kunnat ingripa i förande. Dessa omständigheter i sak, som varit ostridiga, liksom att saknade behörighet att föra ett fordon av detta slag utgjorde de objektiva grunderna inför min prövning av åtalsfrågan. Från huvudregeln i 20 kap 6 § om åklagarens åtalsplikt ges undantagsbestämmelser i form av bland annat åtalsunderlåtelse. Därtill kommer bestämmelser i 23 kap 4 a § om förundersökningsbegränsningar. Som grundrekvisit i båda fallen gäller att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte får åsidosättas. När det gäller brottet olovlig körning torde det i huvudsak endast vara det allmänna intresset som är av någon betydelse. Genom uttalanden av departementschefen under lagstiftningsarbetet synes följande kriterier ha uppställts vad gäller väsentligt allmänt intresse: DWW den misstänkte tidigare gjort sig skyldig till brott DWW förverkande av egendom av icke obetydligt värde kan komma ifråga DWW viss brottstyp börjat förekomma i besvärande stor omfattning DWW det finns ett stort allmänt intresse av att domstol får bedöma en viss rättsfråga eller DWW viss brottstyp är svårupptäckt eller svårutredd. När det gäller brott synes inget av dess kriterier vara uppfyllt och således utgöra hinder för ett beslut om åtalsunderlåtelse. Vid beslutet om åtalsunderlåtelse har dessutom lagts stor vikt vid de särpräglade förhållanden under vilka körningen ägt rum. Eftersom väsentligt enskilt intresse nästan undantagslöst tar sikte på målsägandens intresse utgör inte heller begreppet enskilt intresse något som talar emot ett beslut om åtalsunderlåtelse.