bet · GO01JuU25 · 2001-05-03 00:00:00 — Utskottets förslag till riksdagsbeslut I detta ärende behandlar utskottet en propositionmed förslag till ändringar i . Blandannat föreslås att straffansvaret för förberedelsetill brott reformeras och i viss mån utvidgas.Vidare föreslås ändringar i bestämmelserna omvållande till annans död och vållande tillkroppsskada eller sjukdom. Avsikten härmed är att geytterligare vägledning för bedömningen av när sådanabrott skall anses som grova.Utskottet behandlar också två motioner som väcktsmed anledning av propositionen. I motionerna begärsatt uppsåtsbegreppet definieras i lag samt att ettstraffrättsligt ansvar för underlåtenhet att bistånödställd införs.Utskottet tillstyrker förslagen i propositionenmed en mindre justering. Motionerna avstyrks.Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli2001.I ärendet finns en reservation av (m). I proposition 2000/01:85 föreslår regeringen() att antarregeringens förslag till lag om ändring ibrottsbalken. 2000/01:Ju16 av de ():1. beslutar om ny lydelse av 1 kap. 2 §brottsbalken i enlighet med vad som anförs imotionen.2. beslutar om införande av en nybestämmelse 3 kap. 9 a § i i enlighetmed vad som anförs i motionen.2000/01:Ju17 av m.fl. (m):begär att regeringen lägger fram förslagom ett i lag definierat uppsåtsbegrepp. Utskottets förslag i korthetUtskottet föreslår att antarregeringens förslag till lag om ändring ibrottsbalken. I huvudsak innebär förslagetatt bestämmelserna om när brotten vållandetill annans död och vållande till kroppsskadaeller sjukdom är att bedöma som grovaförtydligas samt att straffansvaret förförberedelse till brott reformeras och i vissmån utvidgas.Utskottet föreslår också att avslårtvå motionsyrkanden om att uppsåtsbegreppetdefinieras i lag. Jämför reservationen (m).Slutligen föreslår utskottet att riksdagenavslår ett motionsyrkande om att införa ettstraffrättsligt ansvar för den som underlåteratt hjälpa en nödställd.Ändringarna i brottsbalkenI propositionen föreslås ändringar i 3 kap. 7 och 8§§ , dvs. i bestämmelserna om vållandetill annans död och vållande till kroppsskada ellersjukdom. Ändringarna innebär att ytterligarekvalificerande omständigheter som skall beaktassärskilt vid bedömande av om ett brott är grovt harangetts.Det första kvalificerande rekvisitet tar sikte påfall av medvetet risktagande av allvarligt slag. Ettsådant risktagande kan t.ex. föreligga om en personsiktar mot någon med ett skarpladdat vapen och dettagår av. Ett annat exempel på när sådant risktagandekan föreligga är, i de fall uppsåt inte kan styrkas,vid överförande av hiv-smitta.Det andra kvalificerande rekvisitet förutsätteratt en situation föreligger som ställer krav påsärskild uppmärksamhet eller skicklighet. I sådanasituationer skall den omständigheten attgärningsmannen varit självförvållat påverkad avalkohol eller något annat medel särskilt beaktas vidbedömningen av om brottet är grovt. Bestämmelsen tari denna del sikte dels på trafiksituationer, dels påandra typer av situationer som inbegriperansvarsfulla eller särskilt farliga uppgifter.Sådana situationer kan t.ex. förekomma inomsjukvården eller i militär verksamhet. För attberusningen skall kunna betraktas som en försvårandeomständighet måste den ha haft någon betydelse föreffekten. Det krävs dock inte att alkoholpåverkanvarit den enda, eller ens den främsta, orsaken tillatt effekten uppstått. Det kan räcka med attpåverkan har satt ned omdömet ellerreaktionsförmågan på ett sätt som medverkat tillhändelseförloppet. Ytterligare en omständighet somskall beaktas särskilt, när en situation som kräversärskild uppmärksamhet eller skicklighet förelegat,är att gärningsmannen annars gjort sig skyldig tillförsummelse av allvarligt slag. Denna omständighettar bl.a. sikte på situationer där någon har tilluppgift att övervaka en farlig verksamhet men äroaktsam, vilket orsakar annans död. Ett annatexempel kan vara att en ansvarig arbetsledaretillåter arbete förenat med risker utan att iakttagällande säkerhetsföreskrifter.De föreslagna ändringarna i 3 kap. 7 och 8 §§ fårvissa konsekvenser för arbetsmiljöbrottet i 3 kap.10 § . Någon ändring av lagtexten idenna paragraf är emellertid inte påkallad.Vidare föreslås i propositionen ändringar i 23kap. 2 § , dvs. i bestämmelserna omförberedelse till brott. Förslaget innebär, medbibehållande av de grundrekvisit som den nuvarandeordningen bygger på, dels en språklig moderniseringav lagtexten, dels - i fråga om befattning medhjälpmedel - en utvidgning av det straffrättsligaansvaret. I sistnämnda hänseende föreslås bl.a. attbestämmelsen ges en generell utformning som innebäratt befattning med något som är särskilt ägnat attanvändas som hjälpmedel vid brott skall omfattas avstraffansvaret. Den föreslagna ändringen medför attäven befattning med immateriella objekt, t.ex.datavirus och annan programvara som framställts föratt begå dataintrång eller andra typer av brott, kanbedömas som förberedelse till brott.De föreslagna ändringarna i 23 kap. 2 §brottsbalken innebär att tillämpningsområdet för 36kap. 2 § (bestämmelserna om förverkandeav egendom som använts som hjälpmedel vid brott)ändras i motsvarande mån.Utskottet har inte något att invända mot förslageni propositionen i nu berörda delar och föreslår attriksdagen antar regeringens förslag till lag omändring i . En mindre justering bör dockgöras i 3 kap. 8 § i enlighet med utskottetslagförslag, se bilaga 3.UppsåtsbegreppetAv 1 kap. 2 § följer att en gärning, ominte annat är särskilt föreskrivet, utgör brottendast då den begås uppsåtligen. Uppsåtsbegreppetsnärmare innebörd är emellertid inte lagreglerad,utan har kommit att utvecklas i praxis och doktrin.Normalt skiljer man mellan tre former av uppsåt,nämligen direkt uppsåt, indirekt uppsåt ocheventuellt uppsåt.För att direkt uppsåt skall föreligga krävs,förutom att gärningsmannen känner tillsakförhållandena, att gärningen begås i syfte attuppnå något. Det måste alltså finnas en klarviljeinriktning. Till exempel föreligger direktuppsåt att döda någon endast om detta är den effektsom gärningsmannen åsyftar med sitt handlande.Indirekt uppsåt föreligger om gärningsmannenvisserligen inte åsyftat effekten men inser att denär en nödvändig följd av hans handlande. Tillexempel kan det normalt sett anses att den somsänker ett passagerarfartyg i syfte att få utförsäkringsersättning har haft indirekt uppsåt attdöda passagerarna på fartyget. - Gärningsmanneneftersträvar inte att passagerarna skall dö meninser att det kommer att bli följden av hanshandlande.Vid bedömningen av om eventuellt uppsåt föreliggergörs en prövning i två led. För det första krävs attgärningsmannen åtminstone insett möjligheten av atten viss effekt kan inträffa. Vidare krävs attdomstolen vid ett hypotetiskt prov finner attgärningsmannen skulle ha handlat på samma sätt ävenom han varit säker på att denna effekt skulle bliföljden av hans handlande. I praxis har förekommitatt eventuellt uppsåt att döda någon ansettsföreligga när gärningsmannen, då han angripit enannan person, varit helt likgiltig för om denneskulle dö eller inte till följd av hans handlande.I motionerna Ju16 och Ju17 (båda m) begärs attuppsåtsbegreppet definieras i lag.Straffansvarsutredningen har, som ovan nämnts,behandlat uppsåtsfrågan (SOU 1996:185 s. 108 f).Utredningen anser att användningen av det eventuellauppsåtet är otillfredsställande. Enligt utredningenär denna uppsåtsform teoretisk och svårbegriplig.Det måste för gemene man framstå som märkligt att endomstol kan avgöra frågan om gärningsmannens uppsåtutifrån ett hypotetiskt antagande om vadgärningsmannen skulle ha gjort om situationen variten annan än den som, såvitt kunnat bevisas, förelåg.Kravet på att ett åtminstone potentiellt viljemomentskall ha förelegat hos gärningsmannen kan ocksåibland leda till oförutsägbara och svårmotiveraderesultat när uppsåtsfrågan prövas. Vidare finns deten risk för att det eventuella uppsåtet medhypotetiskt prov inriktas på gärningsmannens personi stället för på bedömningen av den åtaladegärningen. Slutligen konstaterar utredningen attSverige, i en internationell jämförelse, visat sigvara nästan ensamt om att godta att det eventuellauppsåtet används för gränsdragningen mellan uppsåtoch oaktsamhet. Sammanfattningsvis anser utredningensålunda att starka skäl föreligger att avskaffa deteventuella uppsåtet. Detta bör ske genom att etttillägg görs i 1 kap. 2 § om att engärning begås uppsåtligen om den är avsiktlig ellerom den motsvarar vad gärningsmannen har insett,uppfattat eller antagit om den.Enligt utredningen är ett avsiktligt handlandetänkt att i sak motsvara det direkta uppsåtet.Handlanden som motsvarar vad gärningsmannen harinsett, uppfattat eller antagit är tänkta attmotsvara det indirekta uppsåtet och ersätta deteventuella uppsåtet. I förhållande till detnuvarande eventuella uppsåtet med hypotetiskt provskulle förslaget innebära förändringar på åtminstonetvå punkter. För det första skulle en gärning alltidbedömas som uppsåtlig i de fall då gärningsmannenvisserligen inte är säker på att gärningen kommeratt leda till en viss effekt, men där han eller honändå har tillräcklig insikt för att det skall kunnasägas att det var rimligt för honom eller henne attutgå från att så skulle bli fallet. För det andraskulle den som handlar i en situation där han ellerhon är mycket osäker på om gärningsomständighetenförelåg eller om effekten skulle inträda, men i ochför sig inser möjligheten härav, aldrig kunna dömasför uppsåtligt brott. Med det nuvarande eventuellauppsåtet beror utgången i båda dessa situationer påutfallet av det hypotetiska provet.Utskottet gör följande överväganden.Som utredningen påtalat kan det eventuellauppsåtet ifrågasättas på olika grunder. Det kanockså ifrågasättas om den nuvarande gränsdragningenmellan uppsåt och oaktsamhet är helttillfredsställande. har det nuvarandeuppsåtsbegreppet i huvudsak lett till rimligaresultat i rättstillämpningen. Uppsåtsbegreppet harockså, genom Högsta domstolens praxis, fyllts ut ochanpassats till olika situationer. Därtill kommer attdet i praktiken är relativt ovanligt att deteventuella uppsåtet kommer till användning.När det gäller förändringar av allmännastraffrättsliga regler bör stor försiktighetiakttas. Sådana regler måste normalt sett ges enförhållandevis generell utformning, vilket medföratt den närmare innebörden av dem måste preciseras irättstillämpningen. För att det skall varaförsvarligt att ändra sådana regler bör det därförkrävas att det finns ett påtagligt praktiskt ellerrättspolitiskt behov av förändring. De eventuellafördelar som kan uppnås genom ändringen måste vägasmot de nackdelar som kankomma att följa.Det nu gällande uppsåtsbegreppet är, till följd aven ganska omfattande rättspraxis, välkänt ochgränserna för vad som är att hänföra till uppsåtligthandlande är förhållandevis väldefinierade. Enreform på området skulle därför med nödvändighetleda till viss osäkerhet under en inte obetydligtidsperiod. praxis skulle bli inaktuellutan att ersättas av något som ger mer konkretvägledning för tillämpningen av uppsåtsbegreppet ide mångskiftande situationer som i praktikenförekommer. Det är också av särskilt värde att detpå detta område finns en någorlunda stabil praxiseftersom uppsåtskravet gäller i förhållande till enlång rad olika situationer och brottstyper.Förändringar av uppsåtsbegreppet bör därför inte skeutan att man först gör en omfattandekonsekvensanalys för att se vilka effekter ändringenskulle få i förhållande till olika brottstyper.Slutligen kan det noteras att bedömningen av omuppsåt föreligger är nära sammankopplad medmöjligheterna att bevisa uppsåt. Även om det finnsfall där gärningsmannens egna uttalanden om sinaavsikter talar för att uppsåt föreligger, tordedomstolen i de allra flesta fallen vara hänvisadtill att dra slutsatser om gärningsmannens uppsåtutifrån hans eller hennes handlande. Detta gör attden precision som i teorin kan uppnås med ettväldefinierat och väl avgränsat uppsåtsbegrepp iviss utsträckning blir skenbar.Sammanfattningsvis delar utskottet regeringensuppfattning att det saknastillräckliga skäl att ändra uppsåtsbegreppet,särskilt som det på detta område är mycket svårt attse vilka konsekvenser en ny lagstiftning skulle få ide enskilda fallen. Det finns inte heller skäl att ilag definiera det nu gällande uppsåtsbegreppet.Enligt utskottet bör det även fortsättningsvisöverlåtas till domstolarna att utveckla och, i denmån det bedöms erforderligt, förändrauppsåtsbegreppets innehåll. Utskottet föreslår attriksdagen avslår motion Ju16 i nu behandlad del samtmotion Ju17.Underlåtenhet att bistå nödställdDagens regler innebär att det inte finns någongenerell straffsanktionerad skyldighet att ingripa isituationer som är farliga för andra personer.I många situationer kan dock ettunderlåtenhetsansvar komma i fråga. Som huvudregelförutsätter ett sådant ansvar att gärningsmannen kansägas ha haft en handlingsplikt. En sådan plikt hart.ex. föräldrar gentemot sina barn och läraregentemot sina elever. Enligt 13 kap. 10 §brottsbalken kan vidare den som underlåter attavvärja allvarlig fara, t.ex. brand eller omfattandeförstörelse, som han eller hon själv framkallatbestraffas för sin underlåtenhet. Vidare kan, enligt23 kap. 6 § , straffansvar åläggas densom underlåter att avslöja eller hindra ettallvarligt brott, t.ex. mord, dråp, grov misshandel,våldtäkt, rån och grov skadegörelse, som är å färde.Den som bevittnar en pågående grov misshandel ochsom har möjlighet att larma polis eller annan menunderlåter att göra det kan alltså straffas.Vidare finns det vissa regler som stipulerar enskyldighet att vidta räddningsåtgärder. I 39 §räddningstjänstlagen (1986:1102) föreskrivs sålundaen allmän varnings- och alarmeringsskyldighet. Densom upptäcker eller på annat sätt får kännedom om enbrand eller en olyckshändelse som innebär fara förnågons liv eller allvarlig risk för någons hälsaeller för miljön skall, om det är möjligt, varna demsom är i fara samt vid behov tillkalla hjälp.Detsamma gäller den som får kännedom om att detföreligger en överhängande fara för brand ellerliknande olyckshändelse. Skyldigheten att varnaeller tillkalla hjälp är straffsanktionerad. Här kanäven nämnas 5 § lagen (1951:649) om straff för vissatrafikbrott vari s.k. smitning straffbeläggs. 8 § trafikförordningen (1998:1276) finns vidareen icke straffsanktionerad bestämmelse somföreskriver att den som, med eller utan egen skuld,haft del i en trafikolycka skall stanna och i mån avförmåga lämna hjälp åt skadade. Även inom sjöfartenfinns bestämmelser som här är av intresse. 7 § sjölagen (1994:1009) straffas befälhavaremed böter eller fängelse i högst , om hanförsummar att lämna den som han anträffar i sjönödall hjälp som är möjlig och behövlig för att dennödställde skall kunna räddas, förutsatt att det kanske utan allvarlig fara för det egna fartyget ellerde ombordvarande. Samma gäller om han, eftersammanstötning med annat fartyg, försummar att lämnadet andra fartyget och de ombordvarande där allbehövlig och möjlig hjälp för räddning ur denuppkomna faran, förutsatt att det kan ske utanallvarlig fara för det egna fartyget eller deombordvarande. Befälhavaren är även skyldig att göraallt som står i hans makt för att rädda deombordvarande, om hans eget fartyg råkar i sjönöd.Slutligen har befälhavare för luftfartyg enligt 5kap. 7 § och 13 kap. 2 § 7 luftfartslagen(1957:297), om luftfartyget råkar i nöd, enstraffsanktionerad skyldighet att göra allt vad hankan för att rädda de ombordvarande samt flygplanetoch det gods som finns ombord.Straffansvarsutredningen har, som ovan nämnts,behandlat även denna fråga (SOU 1996:185 s. 335 f).Straffansvarsutredningen föreslår att det införs ensärskild straffbestämmelse avseende underlåtenhetatt bistå nödställd. Enligt utredningen förefallerdet i vissa situationer finnas ett väl stort avståndmellan vad som för gemene man framstår som ett i höggrad straffvärt och moraliskt förkastligt agerandeoch vad lagstiftningen pekar ut som straffvärt. Detframstår, anför utredningen, som i hög grad stötandeatt inte någon som helst påföljd inträder för enunderlåtenhet att bidra till räddandet av annans liveller hälsa i situationer där detta kunnat ske utanolägenhet för den försumlige. En sådan underlåtenhetframstår också för de flesta som betydligt merstraffvärd än andra beteenden som ärstraffbelagda, t.ex. underlåtenhet att lämna inhittegods. När det gäller straffbestämmelsensutformning föreslår utredningen ett straffrättsligtansvar för den som underlåter att ingripa för attbistå en person som befinner sig i allvarlig faraför liv eller hälsa eller i en därmed jämförligsituation. Straffet för underlåtenheten föreslåsvara böter eller fängelse i högst . Enförutsättning för straffansvar skall dock vara attdet med hänsyn till omständigheterna skäligen kunnatbegäras att personen skulle ingripa. Till ansvarskall vidare endast dömas om ett ingripande kunnatske utan fara för den handlande själv eller någonannan. När det gäller kravet på åtgärder bör detenligt utredningen generellt sett inte ställas högakrav, utan det bör finnas en relativt god marginaltill den handlingsskyldiges förmån. I mångaolyckssituationer torde det räcka med att mantillkallar hjälp av ambulanspersonal, polis ellerbrandkår. I andra situationer kan det krävas en meraktiv insats, t.ex. att man bistår medtransportmedel för skadade personer eller att mandrar upp en person, som håller på att drunkna, urvattnet.I motion Ju16 (m) yrkas attStraffansvarsutredningens förslag tilllagbestämmelse om straff för den som underlåter attbistå nödställd skall genomföras.Utskottet har tidigare behandlat liknandemotionsyrkanden, (bet.1998/99:Ju22 s. 16 f). Utskottet höll därvid försannolikt att en generell reglering av frågan omstraff för den som underlåter att bistå nödställdhade stöd i det allmänna rättsmedvetandet. talade också skäl för attStraffansvarsutredningens förslag utgjorde enlämplig sådan reglering. Utskottet ville emellertidinte föregripa det pågående lagstiftningsarbetet ochavstyrkte den då aktuella motionen.Utskottet vidhåller sin tidigare uppfattning attdet i och för sig kan finnas ett värde i att införaett generellt straffansvar för underlåtenhet attbistå nödställd. Genom en sådan straffbestämmelsebekräftar samhället den allmänna moraliskaskyldighet som finns att hjälpa någon som befinnersig i en nödsituation.Emellertid torde det inte finnas något störrepraktiskt behov av en sådan reglering. Som framgårovan innehåller den nuvarande lagstiftningen redanbestämmelser om underlåtenhetsansvar för de allramest straffvärda fallen. Så har t.ex. en förälderskyldighet att hjälpa sitt barn om barnet befinnersig i allvarlig risk för sitt liv eller hälsa.Vidare är underlåtenhet att avvärja den fara enperson själv framkallat för någon annan iallvarligare situationer straffsanktionerad, liksomunderlåtenhet att avslöja eller hindra pågåendebrott av allvarligt slag. Att införa en allmänstraffrättslig bestämmelse vid underlåtenhet attbistå nödställd kan därför ifrågasättas.Principiellt sett bör återhållsamhet iakttas ifråga om nykriminaliseringar. Om en kriminaliseringinförs krävs att den präglas av legalitet ochförutsägbarhet. En regel om straffansvar förunderlåtenhet att bistå nödställd skulle rimligen fåutformas som en generell bestämmelse. Det torde intevara möjligt att i bestämmelsen närmare ange ochprecisera vilka åtgärder som i olika situationerskulle krävas av den som riskerar att träffas avstraffansvaret. Även om isitt förslag nämner åtgärder som att larma ellerrädda den nödställde är det sannolikt att de olikaingripanden som krävs skulle kunna variera mycketkraftigt beroende på i vilken situationhandlingsplikten aktualiseras. Ytterst skulle detdärför få ankomma på domstolarna att göra enbedömning av vad som kunnat krävas i en visssituation. Detta skulle innebära svårigheter förenskilda att avgöra när de är skyldiga att ingripasamt vilket handlande som krävs av dem i denaktuella situationen. I sammanhanget måste ocksåbeaktas att hotet om att straffansvar kan följa omnågon inte ingriper till förmån för en nödställdemellanåt skulle kunna leda till att olämpligaåtgärder vidtas.Sammantaget anser utskottet, i likhet medregeringen, att nackdelarna med att införa ettgenerellt straffrättsligt ansvar för underlåtenhetatt bistå nödställd väger tyngre än de skäl somtalar för att införa ett sådant ansvar. Utskottetföreslår att avslår motion Ju16 i dennadel.ÖvrigtUtskottet har i övrigt inte något att anföra medanledning av propositionen och motionerna.ReservationUtskottets förslag till riksdagsbeslut ochställningstaganden har föranlett följandereservation. I rubriken anges inom parentes vilkenpunkt i utskottets förslag till riksdagsbeslut sombehandlas i avsnittet.Uppsåtsbegreppet (punkt 2)av (), (),() och ().Förslag till riksdagsbeslutVi anser att utskottets förslag under punkt 2 bordeha följande lydelse:Riksdagen tillkännager med anledning av motionerna2000/01:Ju16 yrkande 1 och 2000/01:Ju17 som sinmening för regeringen vad som anförs ireservationen.StällningstagandeVi anser att en lagreglering av uppsåtsbegreppet börgöras och att man i samband med en sådan regleringbör reformera uppsåtsbegreppets närmare innebörd.Det finns enligt vår uppfattning, vilket ocksåStraffansvarsutredningen framhållit, betydandenackdelar med att använda det eventuella uppsåtetsom en gräns mellan uppsåtliga och oaktsammahandlanden.Ett uppsåtligt brott förutsätter både handling ochuppsåt. Vilka gärningar som utgör brott anges ibrottsbalken och speciallagstiftningen. Vad somutgör brottsligt uppsåt är däremot inte definierat ilag. Detta är mycket otillfredsställande eftersomdet kan sägas vara ett grundläggande krav attgärningsmannen i varje enskilt fall kan bedöma omhans handlande är att se som en brottslig gärningeller inte. Uppsåtsbegreppet bör därför definieras ilag.Att reformera uppsåtsbegreppet skulle enligt våruppfattning föra med sig en rad fördelar, såsom ettstarkare genomslag för legalitetsprincipen, ökadförutsägbarhet samt en bättre överensstämmelse medmedborgarnas rättsuppfattning. Det skulle ocksåinnebära att närmade sig övriga EU-ländersuppfattning om var uppsåtets nedre gräns skall dras.Regeringen bör sålunda ges i uppdrag att återkommatill med ett förslag till lagstiftningrörande ett reformerat uppsåtsbegrepp som bygger påStraffansvarsutredningens förslag.Bilaga 1Förteckning över behandlade förslag Utskottets förslag till riksdagsbeslut Ändringarna i brottsbalkenRiksdagen antar regeringens förslag till lag omändring i , dock med den justering i3 kap. 8 § som utskottet föreslår i bilaga 3.2. UppsåtsbegreppetRiksdagen avslår motionerna 2000/01:Ju16yrkande 1 och 2000/01:Ju17.Reservation (m)3. Underlåtenhet att bistå nödställdRiksdagen avslår motion 2000/01:Ju16 yrkande 2.Stockholm den 3 maj 2001På justitieutskottets vägnarFredrik ReinfeldtFöljande ledamöter har deltagit i beslutet:Fredrik (), (), MärtaJohansson (s), (), (), (), (), (), (),(), (), RagnwiMarcelind (kd), (), (), (c), () och StaffanWerme (fp).Redogörelse för ärendetÄrendet och dess beredningRegeringen beslutade att tillkallaen särskild utredare med uppdrag att se över vissafrågor inom straffrättens allmänna del (dir.1994:39). Uppdraget omfattade bl.a. frågor medanknytning till det subjektiva rekvisitet, främstuppsåtsregleringen, frågor om medverkan till brott,de osjälvständiga brottsformerna försök ochförberedelse till brott samt frågor om straffansvarför psykiskt störda lagöverträdare. Utredaren skulleinom ramen för sitt uppdrag ge underlag förbedömning av vilka lagstiftningsåtgärder eller andraåtgärder som erfordras för att det straffbaraområdet skall få en utformning och omfattning somsvarar mot dagens krav, samt, så långt det ärmöjligt, avgränsas på ett tydligare sätt.Utredningen, som antog namnetStraffansvarsutredningen, avlämnade i januari 1997sitt betänkande Straffansvarets gränser (SOU1996:185). Utredningens överväganden och förslag hardelats in i tre delar, A-C.