bet · GO01FöU6 · 2001-04-03 00:00:00 — Ungdomar har varitidealister, vilket man kan vara glad för.Vi kan faktiskt se när det gäller legitimitetenför försvaret en motsvarande utveckling, nämligenatt vi legitimerar inte längre ett försvar barautifrån att vi ska försvara territorium,utan utifrån att vi på vissa värdegrunder ska deltai försvaret av gemensamma normer och ideal med andraeuropéer och andra länder utanför , utanförvåra egna gränser. Det är i själva verket enförlängning och en utveckling av en tradition somhar varit stark och har djup grund i , dvs.den internationalistiska traditionen som vi i mångaår har realiserat via FN.Man kan se att det har skett en utveckling också iFN. publiceradegeneralsekreteraren den s.k. Brahimirapporten, därhan i viss mån presenterade självkritik och sade attdet finns lägen då FN:s traditionella modell förfredsbevarande aktioner inte fungerar på grund avatt FN står inför en motpart som inte resonerar ochbeter sig på det sätt som man skulle förvänta sig.Hans slutsats var att man måste acceptera ettstörre inslag av våld i vissa operationer. Även deninternationella organisationen, som vi i många århar stött, har på något vis utvecklats i riktningmot att erkänna att våld och militära insatser kanvara berättigade i vissa sammanhang.En slutsats som jag drar när vi diskuterartotalförsvar och säkerhetspolitik med ungdomar äratt om vi vill engagera ungdomar måste vi i störreutsträckning gå ned på den filosofiska värdegrundenför försvaret. Vad är värt att dö för? Vad har manrätt att döda för? I kölvattnet av Kosovokonfliktenfick vi en sådan debatt i alla berörda länder. Jagtycker att det borde vara en utmärkt fråga attdiskutera på europeisk nivå. Den borde diskuterasmycket mer på europeisk nivå. borde delta imycket större utsträckning i den debatten. Det är enfråga som har en mycket lång filosofisk idébakgrundi . Den har behandlats av många storaeuropeiska tänkare. har också varitdelaktigt i den debatten, men ganska perifert. Viborde delta mer.På mer operativ nivå tror jag att det är viktigtatt det här också tar sig uttryck i fler kontaktermellan de nationella parlamenten i och detdirektvalda . Det måste också ske ikontakter på folklig nivå. De frågorna bordediskuteras i mycket större utsträckning i olikaorganisationer där svenska organisationer ochföreningar också är medlemmar. Jag tror att det ärnödvändigt, inte minst mot bakgrund av det ökandeinflytande från de stora länderna i påbekostnad av inflytandet från de små, att mandiskuterar och bygger solidaritetunderifrån, dvs. under regeringsnivån och kanskeöver regeringsnivån, om man ska se parlamenten pådet sättet.Låt mig avslutningsvis ta upp detta med identitet.Detta handlar ju ytterst om att bygga en europeiskidentitet på basis av det nationella. Identitetbygger väldigt mycket på erfarenheter. Jag tror attmin egen syn på har präglats mycket av attjag har bott i . Jaghar jobbat med de här frågorna. Jag har rest runtoch sett de här krigsskådeplatserna i , ochdet har påverkat mig.Det kommer att ta väldigt att organisktbygga den här Europasolidariteten. trorjag också, för att återvända till det jag börjademed, att det är viktigt att europeisk krishanteringockså uppfattas vara ett uttryck för de normer somvi har fastställt i det internationella samfundet,dvs. i och FN:s deklaration om mänskligarättigheter.Vi talar nu mycket om , men jag tycker attdet är viktigt att sätta in i ettinternationellt sammanhang. har inte bara ettljust arv. har också ett mörkt arv avarrogans och brist på respekt för andra kulturer.Amartya Sen, som fick ,har i olika saker han har skrivit visat att Europainte har monopol på tolerans och vidsynthet, som viuppfattar som en del av den europeiska traditionen.Han skriver någonstans om den judiske filosofenMaimonides som var tvungen att flyfrån judeförföljelserna i dåtidens . Han ficken hos den tolerante och vidsynte muslimskesultanen tror att det är viktigt att knyta ihop deninternationella tradition som vi har i medden europeiska identitet som sakta växer fram. Jagtror att det är fullt möjligt att välja en europeiskidentitet utöver den svenska. Det finns en walesiskhistoriker som heter som har skrivit enmycket bra europeisk historia. Han påpekar att ocksåden nationella identiteten i grunden är en fiktion.I bor 9 miljoner invånare. Varken du ellerjag kommer någonsin att kunna lära känna ellerpersonligen träffa alla dessa 9 miljoner. Ändåuppfattar vi att vi har någonting gemensamt i ochmed att vi är svenskar. slutsats är att detborde vara möjligt att utvidga den identiteten ocksåtill . Det tror jag också. I sista hand är detnaturligtvis nödvändigt att vidga den från Europatill världen.Min slutsats är att det är väldigt viktigt med enaktiv svensk debatt på alla nivåer i de härfrågorna. Dessutom är det viktigt att vi somsvenskar deltar aktivt i den europeiska idédebattenkring detta.Ordföranden för det. Jag lämnar ordet fritt för några kortafrågor. Jag uppmanar auditoriet att vara kort,eftersom vi strax ska ta en liten rast. Det ser utpå publiken som om det skulle behövas.Jag har en mycket kort fråga som gällerlegitimitet. Är det innehållet som är det viktigasteeller är det de formella reglerna och besluten? Ärdet viktigaste att åstadkomma någonting och vilkavärden som ligger bakom det åstadkommandet, t.ex.att hindra folkmord i Kosovo? Eller är detviktigaste att till punkt och pricka följa derättsregler som finns på det området? De har judebatterats ganska mycket i , inte minstunder de senaste veckorna.Ulla Gudmundson, generalsekreterare ochFörsvar:Jag tror att det viktiga är innehållet, dvs. attåstadkomma det man vill. Rättsregler ska ju vara ettuttryck för det. Om man har hamnat i en situationdär man uppfattar att det finns en gapande klyftamellan rättsregler och värden och innehåll i det mangör, har man allvarliga problem. När man sitter i enbeslutssituation föreställer jag mig att man ocksåibland måste göra val mellan kortsiktiga ochlångsiktiga värden. Jag tror att det snarare är detsom ofta skapar beslutsfattares problem. I grund ochbotten tror jag att det är innehållet i det man göroch det man vill åstadkomma som är det centrala. Menrättsregler och rättsprinciper är inte frikoppladefrån det.Lars , ledamot i försvarsutskottet:Jag skulle vilja fråga hur du tror att legitimitetenuppfattas om man fortsätter att se en fokusering pådet militära elementet i EU:s krishanteringsförmågasamtidigt som man ser att den konfliktförebyggandepolitiken och de civila krishanteringsinstrumentenförblir ord utan att utvecklas i praktiken. Hurpåverkas den framtida legitimiteten ikrishanteringsförmågan då?Ulla Gudmundson, generalsekreterare ochFörsvar:Det är egentligen inte min uppgift att kommenteradetta med civil och militär krishantering i EU, menjag ska försöka. kan detta mycketbättre än jag, men mitt intryck är att det inte ärså. Det kanske optiskt, i ett svenskt perspektiv,ser ut som om det är fokusering på det militära. Jagtror dock inte att det är så att EU bara prioriterarden militära krishanteringen. Jag tror tvärtom attdet man har sett , sedan medviss möda fick igenom en civilkrishanteringskommitté, är att de frågorna har fåttökad skjuts i EU. Jag tror att det finns två skältill detta. Det ena är att verkligheten på marken iKosovo har tagit ut sin rätt. Man ser att det ärpoliser som behövs helt enkelt. Det andra skälet kanmöjligen vara, men här är jag mer osäker, att man iEU också har sett att det kanske kommer att blisvårt att få fram de militära resurserna och att manlöper risk att gå mot ett misslyckande.När det gäller den grundläggande frågan, somegentligen är den jag borde svara på, tror jag attdet är fråga om mycket djupa och svåra etiskafrågor. Jag tror att har tänkt mycket pådessa. Ingen vill ju använda våld i första rummet,men man kan hamna i situationer - individer likavälsom stater och internationella samfund - då man intehar någon annan utväg. Då är ju egentligen dencentrala frågan vad man vill åstadkomma. Med vilkamotiv använder man det mycket kraftfulla militärainstrumentet som obönhörligen kommer att orsakaskada? Jag tror att man kan komma i ett läge då manblir tvungen att göra det därför att konsekvensernaannars skulle bli än värre.Jag tror att det är ungefär så i den nämnda Brahimirapporten. Men dettaställer naturligtvis beslutsfattarna inför ettmycket stort ansvar att välja rätt och använda demilitära medlen när de behövs men att så länge sommöjligt försöka använda andra medel. Jag trorfaktiskt att beslutsfattare automatiskt gör detta avmycket krassa skäl. Det vållar så stora politiskaproblem om man utsätts för egna förluster, och detvill nog alla beslutsfattare om möjligt undvika. Ettmycket svårare moraliskt problem är naturligtvis omman befinner sig i en situation där man harmöjlighet att åsamka motståndaren väldigt storaförluster utan risk för egen del.Ordföranden för det, och tack för en tankeväckandeföredragning. För tillfället har jag inga fler påtalarlistan. Jag har tagit mig friheten att sparadem som har anmält sig till den allmännadiskussionen som följer på samtliga fyra föredrag.Då fattar jag enväldigt beslutet att vi ska ta tiominuters rast. Det blir återsamling här igen tiominuter i elva.- - - - - - - - - - - - - - - -Ordföranden vi nu är återsamlade lämnar jag ordet tillöversten av första graden . Han är envälkänd debattör i dessa sammanhang och har långerfarenhet av såväl praktiskt arbete somutredningsarbete i näraliggande frågor.Bo Pellnäs:Efter 1989 tyckte jag att densvenska säkerhetspolitikens utveckling företeddestora likheter med minutvisaren på en klocka. Ju merintensivt man betraktar den, desto mer övertygadblir man om att den står still. Det är först när manavlägsnar sig och kommer tillbaka som manser att den faktiskt har rört sig. Men på senare tidhar jag upptäckt att minutvisaren rör sig ryckigtsom på en gammal stationsklocka. Om man är observantkan man faktiskt uppfånga själva rörelsen. Ettsådant ögonblick har inträffat just dåformuleringar om våra säkerhetspolitiskamålsättningar så uppenbart anpassas till Europeiskaunionens nya säkerhets- och försvarspolitik och tilldet faktum att vi faktiskt haransvaret för att leda den här utvecklingen. Det ärdärför min privata tro att den säkerhetspolitiskaminutvisaren kommer att fortsätta sin rörelse tilldess att klockan slår.Men det är också uppenbart att stora grupper ivårt land motsätter sig eller åtminstone går medryggen före in i det nya. Vår anslutning till EUskedde ju utan någon entusiasm, mest därför att viställdes inför valet att ha en nation utannäringsliv eller att ta del i ett näringsliv utan ennation. Väl inne som medlemmar har vi sakta ochförsiktigt monterat ned neutralitetsskylten därföratt den inte ryms på samma fasad där Romfördragetfinns anslaget.Vi befinner oss emellertid just nu i den lyckligaomständigheten att vi kan göra åtskillnad på EU:skrishantering och på det nationella försvarets behovoch beskriva dem som om de vore två vitt skildating. Den här distinktionen är möjlig så länge ingetav EU:s länder direkt hotas av ett militärt angreppfrån någon utomstående makt. Eftersom densäkerhetspolitiska zon i vilken vi kan förutsemilitära insatser av EU ligger utanför unionen, kanvi använda begreppet krishantering även för aktionersom beslutas därför att de har en direkt kopplingtill de europeiska nationernas egen nationellasäkerhet.Vårt medlemskap i unionen gör det omöjligt för ossatt förklara oss neutrala gentemot våraunionsallierade. Men frågan om behov av ellerskyldighet att delta i försvarsallianser kan viskjuta eftersom reella eller påtagligayttre hot mot unionen lyser med sinfrånvaro. Det går att upprätthålla vad jag menar ären fiktiv skillnad mellan krishantering och detnationella försvaret så länge krishanteringen skerlångt borta från det nationella territoriet. Detförefaller mig stå bortom allt tvivel att enkrishantering som skulle omfatta insatser avmilitära maktmedel i de baltiska staterna t.ex.omedelbart skulle riva alla murar mellan begreppetkrishantering och det nationella försvarets behov.Jag ska återkomma till det problemet.Om vi i stället granskar de resurservi nu har lovat bort till unionen bedömer jag att delöften vi har gett beträffande marin- ochflygstridskrafter inte behöver vara särskiltbetungande. Dels är de för ögonblicket av begränsadomfattning, dels löper vi, tror jag, litenrisk att någon avropar resurserna. Viggenplan medkort räckvidd och utan lufttankningskapacitet tordei få fall kunna utnyttjas vare sig av EU eller avNato. JAS-plan kommer, såvitt jag förstår, att blimer användbara men torde även de säkerligen krävaatt man utökar dem och ger demlufttankningskapacitet.Med arméstridskrafterna förhåller det sig en smulaannorlunda. Man kan förvänta sig att EU kommer attställa krav på oss att verkligen uppfylla våralöften, inte minst vad gäller antalet marksoldater.Om ett värnpliktsförsvar utbildar någonstans mellan13 000 och 15 000 värnpliktiga innebär detatt minst var fjärde värnpliktig i stridandebefattning måste skriva på ett kontrakt, om vi skauppfylla våra löften. För vissaspecialistbefattningar krävs det sannolikt en ännuhögre rekryteringsandel. Det innebär, såvitt jagförstår, att vår utlandsstyrka efterhand kommer attbemannas i ökande grad med kontraktsanställdasoldater. Tjänstgöringsperioden måste förmodligen ivissa fall sträckas ut . Delar av vårtförsvar övergår alltså till att bli ensemiprofessionell styrka.Då vill jag peka på en liten risk som inte allsbehöver inträffa men som finns där. Det är attrekryteringsbehoven till utlandsstyrkan kommer attstyra värnpliktsutbildningen. I valet mellan attbemanna krishanteringsförbanden ochkrigsorganisationen kommer det första alltid attprioriteras. Det leder sannolikt till att vi urkrigsorganisationens behov kommer att överutbildavissa befattningar och att underutbilda andra ochskapa brister inom organisationen. Dessutom löper vistor risk att utbildningsinnehållet påverkas. Det ärmin uppfattning, såvitt jag nu kan veta det, att detredan finns sådana tendenser ute på förbanden.Utbildningen av värnpliktiga målinriktas i flerafall till att lösa uppgifterna i Kosovo och iBosnien. Stridsutbildning som t.ex. anser samverkanmed artilleri för ren anfallsstrid och försvarsstridriskerar att få stå tillbaka för uppgifter som ärmer vardagliga, så att säga, ute i missionen.Den här tendensen tror jag förstärks av dennärmast okontrollerbara flykt av officerare som förnärvarande sker ute på förbanden. För bemanning avförbanden är det förstås värst att förlora de yngreofficerarna. Men förlust av kunskaper och erfarenhetär kanske trots allt en värre förlust . Detallvarligaste med den förlusten är att få saknarförsvunnen kunskap, färre minns att den fanns ochingen vet vad den innebar.Det finns flera områden där en bristandestridsutbildning ger oss problem. Ett kan gälla våramöjligheter att utöva inflytande i de staber och deverksamheter dit vi nu ska skicka officerare. Vi harett behov av yrkesskickliga officerare om vieffektivt ska driva utbildningen, vilket vi nu gör,av de baltiska staternas arméer. Båda de häruppgifterna ställer krav på professionellaofficerare som väl kan sitt hantverk. Det kommer,som sagt, av kostnadsskäl och rekryteringsskäl attvara lockande att försöka fuska medvärnpliktsutbildningen, om jag får uttrycka det så,och gina in i den internationella verksamheten, dvs.tillgodose alla de krav som den dagliga lunken i väleta-blerade missioner ställer. I den fällan får viinte fastna nu.Vår grundutbildning måste entydigt tillgodosebehoven av stridsutbildning alldeles oavsett att detför ögonblicket inte avtecknar sig det minsta hotmot riket i skyn. Om vi sänder ut soldater utandenna grund och de verkligen hamnar i en elaksituation, har vi tagit på oss ett stort ansvar.Jag tror att vi måste, som vi ju alltid har gjort,ge våra soldater en stabil grundutbildning. Sedanfår vi för våra internationella styrkor lägga på detsom behövs. Det har vi alltid lyckats med ,utan större kostnader och utan större besvär.Jag är personligen väldigt tillfreds med vadSverige just nu gör i . Vi gör en insats förögonblicket som verksamt höjer tröskeln och prisetför en väpnad aggression mot de tre staterna. Det ärvisserligen sant både att hotet mot dem förögonblicket är försumbart och att de aldrig kanförsvaras mot ett massivt anfall. Men det är likasant att en rimlig liten försvarskapacitet i de trestaterna starkt underbygger en politisk förmåga attstå emot externa hot. Redan med en begränsadförsvarsförmåga måste åtgärder mot dem bli av ensådan omfattning och pågå under en så pass lång tidatt det är ett tydligt fall av aggression som helavärlden kan se äger rum. Det vi gör där måste därförses som en tydlig kris- och konfliktförebyggandeåtgärd. Men har vi inte funderat på hur vårasäkerhetspolitiska relationer till de baltiskastaterna ska bli när de väl är medlemmar i är detnu hög tid att göra det.Vårt eget medlemskap kommer knappast att tillåtaoss att stå neutrala om de tre baltiska staternaskulle angripas. Frågan är då vad vår alliansfrihetbetingar för pris i en sådan situation om de ärmedlemmar i men inte i Nato? Det är då minbedömning att vi av ren självbevarelsedrift tvingasengagera oss i de baltiska staternas säkerhet om destår utanför Nato mer än om de vore medlemmar. Ensådan situation leder gradvis till åtgärder från vårsida som kanske inte stöder våra påståenden att viär alliansfria, så paradoxalt nog tror jag att detär lättare för oss att hissa alliansfrihetens flaggaom de baltiska staterna är medlemmar i än om deinte är det.På sikt kan de distinktioner jag försöker göra bliförsumbara om EU:s krishanteringsförmåga verkligenbyggs ut, vilket återstår att se, och det verkligentillförs hårdvara i form av transportresurser,flygstridskrafter, underhållsresurser osv. och desäkerhetspolitiska banden med Nato håller.Det förefaller mig också som om vi för ögonblicketförsöker hävda två ståndpunkter, vilka är svåraeller i alla fall rymmer vissa problem att förena.Dels bejakar vi officiellt EU:s krisuppbyggnad ochsäger att det skapar resurser, vilka kan ställastill FN:s förfogande. Dels säger vi att de i vartfall alltid kommer att användas under ett FN-mandat.Samtidigt hävdar vi den transatlantiska knytningen.Med den erfarenhet vi för ögonblicket har av desenaste årens amerikanska inställning till FN, finnsdet enligt min uppfattning en del problem inbyggda.Jag tror att den här balansakten för ögonblicketär nödvändig och kommer att vara nödvändig så längevi känner en tveksamhet för om , ,, och över huvud tagetkommer att intressera sig för säkerhetspolitik iÖstersjön. Utan det transatlantiska bandet kan dettyvärr bli besvärande uppenbart att sak ärvår, och tyvärr bara vår.Jag vill sluta den här föredragningen med att pekapå den stora fördel som jag ser med vår medverkan idet europeiska säkerhetsinitiativet. Det bör nurimligen finnas en möjlighet att inom EU verkligenbygga upp en konflikthantering med väl fungerandesamordningar: militära, polisiära, humanitära ochalla övriga civila komponenter - alla de som krävsför att man ska kunna genomföra en framgångsrikinternationell operation. Detta är en dimension somsaknas eller i varje fall är mycket svårare attåstadkomma inom Nato som är en renodlat militärorganisation och därför har stora problem attsamordna sin verksamhet med och än mindre inordnaden inom ett civilt krishanteringskoncept. Jagtycker att vi såg tydliga bevis på det i Bosnien närDaytonavtalet skulle genomföras.Till sist vill jag fästa auditoriets uppmärksamhetpå den egna dynamik som uppstår när vi börjarskicka hundratals officerare till staber ochverksamhet i internationell tjänst. Vi kommer att fåen stor andel officerare som kommer att få djupainsikter i internationell säkerhetspolitik. Detkommer att ställa mycket större krav påförsvarsmaktsledningen än vad man är van vid, trorjag. Och får vi hoppas att den har definierat sinegen roll väl, också i den demokratiska processen.Ett annat problem som jag ser kan uppstå med dehundratals officerarna kan vara om det politiskaspråket och terminologin fortsätter att mer ägna sigåt att dölja än åt att beskriva verkligheten. Tackså mycket.Vice ordföranden säger tack så mycket till för att duhar velat dela med dig inte bara av dinaerfarenheter utan också av de slutsatser som dinaerfarenheter har lett till. Vi öppnar lite grann förfrågor. Ordföranden har lämnat oss för att delta ien överläggning i i samma ärende. Han hade entalarlista som jag inte är alldeles klar över. Menjag börjar med att ge ordet till , såska jag orientera mig lite i listan så länge.Rolf , ledamot i försvarsutskottet:Tack, fru ordförande. När det gäller officerslägetnämnde du den - och jag tror att jag citerar digrätt - "okontrollerbara flykten" vid förbanden. Jagtänkte ställa två korta frågor med anledning av det.Kan du utveckla hur du ser på officersläget på kortoch lång sikt?Likaså skulle jag vilja veta om du ser någon orsaktill denna okontrollerade flykt.Bo Pellnäs:Det är naturligtvis ett tillspetsat uttryck som jaganvände mig av. Men det är också uppenbart attförsvarsledningen slog till en panikbroms när manavbröt utflytten, förmånerna med för tidig avgång,osv. Det är uppenbart att det nu försvinner utofficerare i mycket större omfattning än vad manhade förväntat sig. När det gäller de förband jaghar talat med är den bild som har getts officielltfaktiskt bättre, tycker jag, än verkligheten. Jagtror att många yngre officerare har tappat sugen.Och det är inte så konstigt när många har behövtflytta för tredje gången.Herman Schmid:Jag har två korta frågor. Du talade om den civilakrishanteringen. Jag tyckte att det lätt intressant.Jag skulle vilja fråga dig: Kan självtpåverka hur mycket vi vill betona och delta i dencivila krishanteringen och hur mycket vi ska satsapå den militära krishanteringen? Kan vi själva styradetta? Det tycker jag är viktigt för diskussionen omhur vi kan utforma en fortsatt självständigförsvars- och utrikespolitik.Min andra fråga är kanske lite mer polemisk. Jagtyckte att du talade fint om de baltiska staternassjälvständighet och den svenska betydelsen för derassjälvständighet. Men du sade inte så mycket om densvenska självständigheten. Vill du tillägga något påden punkten?Bo Pellnäs:Jag ska svara på den sista frågan först. Vårsäkerhetspolitiska försvarslinje har genomlyckliga omständigheter flyttats utanför landet, ochså länge vi kan hjälpa till att bevara dettalyckliga förhållande ska vi naturligtvis göra det.Det ställer mycket mindre krav på vår egen förmåga.Invasionsförsvaret behöver inte upprätthållas sålänge inte den hotbilden föreligger. Därför är detoerhört viktigt att det skapas stabilitet iÖstersjöområdet så att vi inte tvingas tillbaka kallakriget-situation eller till en varmakriget-situation i det här området.Vad gäller den civila medverkan kan vi för detförsta prata hur mycket som helst om det - det lärinte finnas några hinder - och försöka påverka ensådan positiv utveckling. För det andra kan visäkerligen, om vi är duktiga, bidra i högre grad ännågon annan till det. Men till syvende och sistmåste det också bygga på en överenskommelse om vilkaresurser som avropas och krävs i den gemensammaoperationens namn. Där finns det väl en begränsning,skulle jag tro.Vice ordföranden ytterligare fråga på detta avsnitt verkar detinte vara. Jag har på listan kvar till slutdiskussionen. Då ber vi JanFoghelin att ta plats i talarstolen.Jan Foghelin, huvudavdelningschef vid är tacksam för att få komma hit. Jag kommer attbeskriva lite grann allmänt om europeiskkrishantering, som jag ser det. Jag skainledningsvis säga att jag är positiv till det somhar satts i gång beträffande europeiskkrishantering. Dock ser jag en hel del problem.Vi befinner oss, som en hel del redan har sagt, inågot slags inledande formativt stadium. Det mestaåterstår att göra. kan man få intrycket attdet skulle vara klart. Det har sagts mycket, men detmesta praktiska återstår att göra. Det är oändligamängder av problem som behöver hanteras. Jag kommeratt peka på några.