bet · GO01FöU6 · 2001-04-03 00:00:00 — Detta äralldeles riktigt, det måste vi naturligtvis göra.Men den i praktiken såväl som politiskt viktigaskiljelinjen tror jag inte går mellan artikel5 och icke artikel 5, utan mellan olika slagskrishantering. Många typer avkrishanteringsuppgifter är nämligen väl så krävande,både fysiskt, militärt och politiskt med krav påsolidaritet, som en artikel 5-uppgift kan vara. Jagkommer tillbaka till det lite senare.När vi nu i EU går in med denna uppgift tar vi påett annat sätt på oss ett kollektivt ansvar för vadEU beslutar. Visserligen är varje beslut att delta ien operation självfallet individuellt. Inget land ärtvingat att delta. Genom att vi är med i enorganisation som tillsammans bygger upp enkrishanteringsförmåga tar vi dock på oss ettpolitiskt ansvar för EU:s uppträdande, även om viinte är med i en enskild operation. Det är också enviktig skillnad från tidigare krishantering.Ansvaret är inte ovillkorligt. Besluten fattas tillsist i om vi ska delta. Villkoren ställs iStockholm på FN-mandat och i övrigt. Men detkollektiva politiska ansvaret finns där ändå.När vi nu blir ordförandeland i EU blir detgemensamma ansvaret ännu lite mera uttryckligt förvår del, eftersom vi förutsätts agera som ordförandeför de 15 och lägga de nationella positionerna litegrann åt sidan, eller i varje fall inte driva demfrån ordförandestolen.Någon kan tycka att EU:s samarbete med Nato ochNatos roll gör det här svårt, lite ovanligt ochbesvärligt för svensk del. Jag tror att detegentligen är en felsyn. Det som är nytt och det somkräver nya ställningstaganden är besluten som fattasi EU. Det är EU som har önskat ett samarbete medNato.Vad är det då som man har beslutat sig för i EU?Det hela började, som ni vet, i 1998,nästan precis , då ochStorbritannien kom överens om att sätta upp enkrishanteringsstyrka i EU. Det här var etthistoriskt beslut därför att , och ettantal andra länder, tidigare inte hade velat att EUförsågs med en militär förmåga. Skälet var att manansåg, och fortfarande anser, att det är Nato somska stå för försvaret av , inte EU. Om manbörjar tilldela EU militära uppgifter är det riskför att EU i det här avseendet glider bort frånNato. När ändrade sig för två årsedan och ingick en överenskommelse med omatt börja arbeta med att förse EU med militärförmåga var det en grundläggande förändring avbrittisk politik och därmed en grundläggandeförändring av europeisk politik.För oss spelar det en viss roll. Vi hade tidigaresagt att för oss kan det inte bli fråga om att EUskaffar sig en militär förmåga av försvarskaraktär.Vi har egentligen aldrig behövt använda något veto iEU-sammanhang för att hindra det, utan hindret harhela tiden legat i att på ett tidigtstadium har sagt nej. Utvecklingen har aldrigriskerat att gå åt det hållet.Jag vill betona att det fortfarande bara är frågaom krishantering, men det är ändå en ganskaväsentlig förändring av Storbritanniensställningstagande. Det gör att frågan om vart EU ärpå väg, och om den transatlantiska länkensfortbestånd, nu har blivit aktuell. Den hardiskuterats och diskuteras återigen sedan den nyaamerikanska administrationen börjar på att ta plats.Det började med en fransk-brittisköverenskommelse. Efter Saint-Malo-överenskommelsenflyttades projektet in i EU och det är en rad EU-beslut, och delvis VEU-beslut, som har lagt grundenför detta - i , , Feira och iNice. bär projektet i förhandlingarnarätt mycket prägel av att vara ett franskt-brittisktprojekt. När de två länderna inte är överens blirdet ingenting, och det märks. Det märks nere iBryssel, om inte annat. Det krävs att det idokumenten finns någorlunda uppslutning bakomFrankrike och , och så kommer det nogatt förbli även om det naturligtvis är ett EU-projekt där alla 15 länder har lika röst.Hur har det då blivit efter ? Jag hargjort en bild som vi kan titta på. Den visar ikorthet de beslut som har fattats i och iHelsingfors och som bekräftats i . Som jagsade gäller det krishantering, och inte artikel 5.Det gäller Petersbergsuppgifter och krishantering,vilket i och för sig kan vara nog så krävande ochnog så allvarligt, som jag nämnde. Den riktigaskiljelinjen går i praktiken inte mellan artikel 5och krishantering, utan någon annanstans. Insatsernaska kunna ledas av EU självt med hjälp av EU-resurser, med hjälp av lånade resurser från Natoeller av Nato ensamt. Det sista och tredjealternativet är det som tillämpas . Allakrisinsatser som pågår i leds av Natoensamt, även om de har ett stort europeisktinnehåll.Styrkemålet är 50 000-60 000 soldater. Det har manredan enats om, och bidrag har lämnats från alla 15länder. Ytterligare några länder, som inte tillhörEU, har också lämnat frivilliga bidrag. För attkunna rotera 50 000-60 000 soldater måste man haungefär så många i beredskap.Man har konstaterat att det saknas en del resurserför att man verkligen ska kunna klara alla deförutsatta Petersbergsuppifterna. Ytterligareresurser i form av transportflyg, underrättelserosv. Det är ännu inte klart huroch i vilken mån man avser, kan och vill täckabristerna. Det är något som kommer att diskuterasrätt mycket under det svenska ordförandeskapet. Mendet är alldeles givet att om den avsedda förmåganska kunna blir verkligt insatsberedd, så krävs detnågon form av tillskott - antingen genomnettotillskott till EU, eller genom att manförsäkrar sig om lån från Nato, eller genom bådaderavägarna.Man har beslutat om ett antal strukturer i EU föratt kunna klara dessa uppgifter. Det gäller ensäkerhetspolitisk ledning, en militärkommitté och encivilkommitté för att klara sammansättningen av decivila resurserna. En militär stab håller också påatt byggas upp i EU. Det ska bli ungefär 100 man.Staben är alltså ganska liten, men den ska ändåkunna klara den strategiska bedömningen av vad EUhar för behov, om än inte ledningen av operationer.Själva ledningen kan kanske delas ut till någonannan. Jag återkommer till detta.Punkten om att alla resurser är nationella ärutomordentligt viktig. Det kommer inte att finnasnågra EU-trupper. Den förrförre överbefälhavaren,, höll ett föredrag en gång där hantalade om "Maastrichttrupper". Alla antecknade ochtänkte: Aha, har vi kommit så långt redan att detfinns Maastrichttrupper! Men efteråt visade det sigatt det inte var det som han hade sagt, utan hanhade sagt "markstridstrupper" - och det är junågonting helt annat. Det kommer inte att finnasnågra Maastrichttrupper och inte några EU-trupper.Det kommer heller inte att finnas, och finns inteheller, några Natotrupper. Allt vad vi har och somska ingå i styrkan med 50 000-60 000 man är resurserfrån de nationella försvaren. Det gäller ,det gäller Natoländerna och det gäller alla andra.Då måste man på något sätt se till att bidragetstämmer överens, och därför blir det så viktigt medöverenskommelser mellan EU och Nato om hur man skaboka in resurserna. Det är inte bara vid självabokningstillfället som detta är viktigt. Redan långtdessförinnan måste vi i planeringen bestämma oss förvad vi kan avstå och inteckna för EU-ändamål utanatt det stör att vi har ett åtagandegentemot Nato. När jag säger "vi" menar jag inteSverige utan de 10-11 medlemsländer i EU som ocksåär medlemmar i . Det är ju den generella bilden;flertalet EU-länder är också Natoländer. Vi har interiktigt samma bekymmer i , men även vi harnaturligtvis ett nationellt försvar somtraditionellt bara har svenska uppgifter. Om vi nuska använda delar av samma försvar för EU-uppgifterså måste även vi ha en sorts bokföring och planeringsom gör att det hela stämmer överens i slutändan.Det finns tre ledord: duplication, decoupling ochdiscrimination. De har satts upp, lite grann somamerikanska villkor, men de finns inte med ibesluten. Det första betyder att det gäller att intekoppla loss EU-styrkan från Nato. Det är framförallt ett bekymmer för Natoländerna, men även föross. Jag kommer till det längre fram. Man ska intedubblera, sades det. Det är meningslöst, kostsamtoch onödigt att bygga upp parallella strukturer ibåda organisationerna för samma ändamål. Man skainte heller diskriminera. Vilka ska man då intediskriminera? Jo, det gäller de medlemmar i sominte är med i EU och vice versa. Det uttalas ibesluten från Feira och , och även frånNice, att ingen diskriminering ska ske. Det är inteså lätt som det ser ut, eftersom medlemskretsarna iEU och Nato inte sammanfaller. EU har 15medlemsländer varav 11 är Natoländer. Nato har 19medlemsländer varav 15 är EU-länder och fyra äralliansfria länder. Hade medlemskretsarna stämtöverens helt och hållet så hade diskussionen omdubblering och diskriminering inte behövt äga rum påsamma sätt - eller egentligen inte alls. Då hade mankanske kunnat se till i de nationella högkvarterenatt det inte skedde någon dubblering, ochorganisationshögkvarteren i som organisation ochNato som organisation hade haft mycket lättare attse till att det hela stämde överens.Men när det inte är så, så säger naturligtvisde sex länder som inte är med i EU - , ,, , och - att nu sitterEU och planerar för resurser som också ska användasför Natoändamål. Konsekvenserna av det är - säger ivarje fall länder som - att Turkietssäkerhet, som är beroende av garantin från Nato,påverkas av att EU-delen av Nato lovar bortresurserna till EU-ändamål. Därför vill vi ha eninsyn och ett medbestämmande i planeringen, sägerman. Det är inte bara som tycker det, utanäven och . Det gäller kanske ochUngern i lite mindre grad, eftersom de räknar medatt snart vara medlemmar i . Man säger också: Detär inte bara det att det i viss mån är våraresurser. Det är också det att även vi är berörda aveuropeisk krishantering. Vi är lika europeiska somni! Här kommer jag lite grann tillbaka till det somjag sade i början, nämligen att krishantering tillsin natur ju är gränsöverskridande, precis sommiljöfrågor. Även länder som inte är med i EU ärnaturligtvis berörda av den krishantering som EU kanvilja utföra. De är kanske ännu mer berörda,eftersom många av kandidatländerna ligger i områdendär kriser kan bli aktuella. Det gäller ländernakring och självt, inte minst.Diskussionerna om hur man ska få till ståndöverenskommelserna mellan Nato och EU blir därförviktiga och även ganska besvärliga. De som har följttidningarna har sett hur nugjorde motstånd och inte gick med på de förslag somfinns om hur man ska ordna med lån av Natos resurser- hur EU ska kunna låna resurser. har sattsig på tvären, och även i viss mån . De villinte gå med på att automatiskt låna ut resurser medmindre än att de får ett lite större inflytande iEU. Det är dock inte så att de kräver att sitta medsom beslutsfattare bland de 15. De ifrågasätter intebeslutsautonomin, men de vill kunna utöva ettinflytande när det bestäms om sådan krishanteringsom påverkar landets egen säkerhet. Vi och EU tyckeratt vi har gått långt när det gäller att ge ,och de andra inflytande. De finns med. Detordnas ministermöten och det finns entruppbidragarkommitté. De finns alltså med. Men detycker ändå att de vill gå lite längre. Därvid ärdet just . Det blir ingen överenskommelse.För tror jag att det under de fortsattaförhandlingarna blir att försöka klara att få EU-och Natolänkarna att hänga ihop på ett bra sätt. Ominte det lyckas alls så blir EU:s förmåga lite granntömd på sitt innehåll. Alternativet är att mansäger: Vi försöker klara oss utan lån från Nato ochbygger upp en egen fristående förmåga så långt detgår. Vi kanske inte får ut 50 000-60 000 man iförsta taget, men någonting däråt. Vi kanske kanbygga upp en egen strategisk kapacitet med flyg,transport, underrättelseväsen, logistik och allt vaddet kan vara. Det är ett alternativ. Då är jagtillbaka till den tankelinje som också finns,nämligen att detta inte bara är fråga omkrishantering utan också om ett sätt att stärka EU.Om man har grundsynen att det är EU som skautvecklas och stärkas så är man kanske intefrämmande för tanken att lite grann koppla bort Natooch förlita sig på egna resurser. Vilka intressenSverige har i frågan kan vi kanske komma tillbakatill.Samarbetet mellan EU och Nato är, som jag harberättat om, lite grann uppdelat i olika element ocholika avsnitt. Permanenta relationer mellanorganisationerna finns vid sådana överenskommelsersom krävs för att de två organisationerna ska kunnasamarbeta väl i gemensamma möten och korsvis möten.Man deltar i varandras möten. Det gäller också tar med de sex utanförstående länderna på ettvisst sätt.Kapacitet och försvarsplanering kommer också attbli en viktig teknisk - men inte bara teknisk -fråga för vår del. Jag nämnde duplicering och försöker undvika dubblering av resurser. Men detär också lika viktigt - eller i varje fall viktigt -att undvika dubblering av planering. Om länderna skaha två olika planeringssystem för hur det här ska gåtill så ligger det redan däri en risk att de går åtolika håll. Det blir också en kostsam dubblering.Många av Natoländerna, men inte alla, säger att deredan sedan 1948 har en planering som sköts med demetoder som vi har utvecklat i Nato. De har ingenlust att utveckla nya parallella metoder för attplanera för EU, särskilt inte eftersom det helatiden gäller samma resurser. Det är samma gubbar ochgummor på marken och också samma kriser.Varför ska man då ha två olika planeringar? Då sägerandra länder i EU, kanske ledda av : Visst,Nato måste med. Men det är ändå viktigt att dettafår en EU-prägel och att de 15 i EU rår över sinegen planering. Om det blir en viss dubblering såfår vi kanske klara det ändå. Men det är viktigt attvi har vår egen beslutsautonomi, säger man.Sist men inte minst kommer vi till de civilaresurserna. Det är framför allt ett svenskt projekt,och det är som har drivit frågan om att fåin civila resurser i detta. Det mötte ganska stortmotstånd till att börja med. Man förstod interiktigt vad vi menade. Var detfrivilligorganisationer, var det NGO:er eller vadvar det för någonting? Men efterhand har vi fått enmycket stor förståelse i EU-kretsar för att det intebara är fråga om militär krishantering - kanske inteens i första hand en fråga om det - utan om civilkrishantering. finns det ett ganska stortsamförstånd inom EU för att man måste bygga uppsådana resurser också. Men därmed inte sagt attarbetet där går särskilt lätt. Tvärtom går detlångsamt. Det visar sig att det är mycket lättareatt få ihop militära resurser, och det är ju ganskaklart egentligen. Nästan alla länder har ståendeförsvarsstyrkor. Alla länder har en planering, enbudget osv. Men inget land, utom möjligennågot enstaka som , har någon som helstplanering, budget eller beredskap för att ställapoliser eller vad som kan behövas till förfogandei krissammanhang. I , det land som jagtjänstgör i, säger man: Vi har svårigheter att fåfram 15 extra poliser, och om vi får fram dem så skade jobba i eftersom brottsligheten är så högdär. Man har tryck på sig från opinionen. Och så ärdet väl lite grann överallt. Det kommer att vara ensvår men viktig uppgift att övertyga opinionerna ochriksdagarna runtom att avsätta både medel och enberedskap för att få ihop den civilakrishanteringsförmågan. Målet är ganska lågt satt;till att börja med 5 000 poliser och sedan liteandra delmål. 5 000 poliser ska man väl kunnaprestera sammantaget i de här 15 länderna.Vad ska vi då bevaka i fortsättningen? Jo,naturligtvis att detta genomförs på ett riktigt sättoch att det förblir krishantering och inte artikel5. Det tror jag inte är någon svårbevakningsuppgift. EU ska inte bara utveckla enmilitär förmåga, utan den militära och civilaförmågan ska bli en del av EU:s utrikespolitik. Dettror jag kanske blir det svåraste området - att fådetta integrerat ordentligt och en villighet attfatta gemensamma beslut omkring det.För vår del bör vi också bevaka att dentransatlantiska länken bevaras för EU. I våraanföranden säger vi gång på gång att dentransatlantiska länken är viktig för oss. Men närdet gäller att överföra och omforma vad det betyderi praktiken och att ta reda på vilka strukturer vibehöver i EU för att tillvarata den så är enighetenkanske inte lika stor, och det finns oklarheterrörande hur långt vi vill gå. Personligen tror jagatt om vi vill se till att den transatlantiskalänken bevaras, så att och Nato fortsatt har ensorts ansvar för säkerheten i och en närvarohär på något sätt - för det är rimligtvis innebördeni uttrycket "bevara den transatlantiska länken" - sågäller det också att se till att Nato förblir eneuropeisk krishanteringsorganisation. Man ska integöra en arbetsfördelning mellan EU och Nato ochsäga: Nato har artikel 5 och de allvarliga lägena,och EU tar på sig resten. Det tror jag vore bådefarligt och fel - men observera att det är min egenåsikt. Då har man lite grann slagit in på en väg somgör det lättare för EU att efterhand utveckla en merfristående försvarspolitisk förmåga. Att EUutvecklas åt det hållet är någonting som åtminstoneinte riktigt ligger i det alliansfria Sverigesintresse. Då kommer man till det något paradoxalaförhållandet att för att slå vakt om svenskalliansfrihet så är det bra att bevara länken mellanEU och Nato och utveckla den så mycket som möjligt.Vi ska se till att det blir bra villkor för lån avresurser och ett nära samarbete. Vi ska se till attdet blir ett ömsesidigt inflytande och även att desex länder som står utanför EU men är med i Natotillgodoses. Det har vi redan gjort, tycker vi, meni detta ligger i varje fall en utmaning.Jag tycker att man möjligen kan ställa denhypotetiska frågan: Om Nato hade lagts ned, som detvar fråga om för fyra , och försvunnithade då vågat gå in i EU:skrishanteringssamarbete? Den hypotetiska frågan gårinte riktigt att besvara. Hypotetiska frågor i dethär huset brukar ju inte besvaras. Men jag tyckeratt det är en viktig fråga att ställa sig, framförallt av dem som ser en fara i att man utvecklareller har ett nära samarbete med Nato. Hade Sverigesom ett alliansfritt land vågat sig på detta om detbara var EU själv som skulle utveckla det? Jag ärinte säker.Det är egentligen inte bara alliansfriheten somgör att vi ska tänka lite noggrannare på vad det ärsom EU utvecklas i riktning mot. Lika viktigt,bortsett från alliansfriheten, är att se till vadsom ligger i egna rationella strategiskalångsiktiga intressen med den geografiska belägenhetsom landet har. Är vi på mest betjäntaav att EU tar på sig en allt större del av detsäkerhetspolitiska ansvaret för ? Eller är vipå , bortsett från alliansfriheten,betjänta av att det finns kvar en USA-länk? Vi kaninte avgöra det förhållandet och den utvecklingen iett litet land, men vi har ändå en viss vikt som vikan lägga i vågskålen. Man kan precisera och enaning sätta saken på sin spets genom att säga: Villvi att det är EU som ska ha ett ansvar försäkerheten i , eller vill vi att det ocksåär som ska ha detta ansvar?Vi har en gammal inställning i tillregionalt säkerhetspolitiskt samarbete. Vi har sagtatt vi inte vill regionalisera eller vårtnär- områdes säkerhet eftersom vi inte vill sättaoss i en samarbetsgrupp med bara de baltiskaländerna, , och . Det blir i såfall en väldig snedbalans. Säkerhet är odelbar, ochnär det kommer till hårda säkerhetspolitiskarealiteter så är vi bäst betjänta av att bådasupermakterna finns med. säkerhet kanaldrig betraktas som någonting regionalt, utan detmåste vara någonting som diskuteras i det vidaforumet där på något sätt måste vara med. Dettavar i alla fall en tidigare svensk åsikt, och jagtror att den fortfarande i grunden är den riktiga,trots att vi ganska sällan diskuterarsäkerhetspolitik på det här sättet. Det är litegrann samma fråga som man bör ställa sig - och nutalar jag om långsiktiga frågor eftersom det härinte är något som kommer att hända eller nästaår - när det gäller vilken säkerhetspolitiskutveckling är bäst betjänt av.Vi som professionellt jobbar medsäkerhetspolitik på marken så att säga tycker kanske- och detta är åter en personlig åsikt - attfixeringen vid och upptagenheten av distinktionenmed alliansfriheten ibland gör att den diskussionenskymmer en annan och viktigare diskussion för svenskdel. Detta säger jag utan att alls ifrågasättaalliansfriheten. Den är otroligt viktig. Men denskymmer som sagt det långsiktiga; vad har vi förintressen för som land med dess belägenhet?Den skymmer också frågan om vad krishanteringegentligen är. Då kommer jag tillbaka till det somjag sade inledningsvis om att de viktigaskillnaderna kanske inte går mellan artikel 5 ochicke artikel 5 utan mellan krishantering ochkrishantering.Jag ska säga några ord om PFF. Det varju så vårt samarbete med Nato började. PFF har en övningsverksamhet och PFF ärallomfattande. Alla länder i , 44 eller 46stycken, är med där. De är mer eller mindre aktiva.En del är inte alls särskilt aktiva, men de är med ialla fall - alla från till . Dettavida PFF-samarbete har ett värde. Det tycker vifortfarande. Det är nämligen så nära man kan kommabegreppet gemensam säkerhet och så nära man kankomma den traditionella svenska öppenheten ochinklusiviteten - att alla länder på något sätt skamed. Vi har nytta av de erfarenheter vi har dragit iPFF. Vi har också nytta av den försvarsplanering somvi har utarbetat i PFF:s spår tillsammans med Nato.Vi har som ni vet - det varförresten en artikel i tidningen om detta - enganska långtgående gemensam planering med Nato ivissa avseenden. Det gäller bara fredsbevarandeåtgärder och PFF-åtgärder i vissa avseenden samtPARP-processen. Detta har vi nu själva nytta av närvi ska gå in och bygga upp EU-krishantering. Påsamma sätt som Natoländerna för sin del hoppas få enplanering av detta som stämmer överens med derasegen gamla planering räknar vi med att PARP-processen ska bli användbar och vara en bas förförsvarssamarbetet med EU, så att vi inte behöverdubblera det hela.Men det är också viktigt att man behåller detvida, globala och alleuropeiska PFF-inslaget. Det ärklart att EU måste öva med sina 50 000-60 000 man pånågot sätt. Det måste finnas en EU-sammanhållningkring det. Men man ska inte för den skull exkluderaPFF och lägga ned PFF-verksamheten för att man interiktigt orkar med att ha båda övningsmomentensamtidigt. Det är viktigt att EU när man praktisktsätter detta på marken och förbereder sig intesluter sig för mycket inom sitt skal, utan behållerdenna öppenhet.Jag tror att jag närmar mig slutet på dettaanförande . Jag ska bara göra en sista anmärkning.Vi blir ju väldigt upptagna ibland med vilkenorganisation det är som leder det hela. Är det Natoeller är det EU? Kan det inte vara ? Borde maninte ge mer tyngdvikt åt FN? Diskussionen ärnaturligtvis viktig, men man får inte fastna förmycket i organisationstillhörighet, och i vilkenorganisation som leder det hela. är det jusamma resurser och samma länder som kommer attdelta. Det är en grupp av länder där några är med iNato och andra inte. Några är med i EU och någrainte. De kommer att delta i en givenkrishanteringsoperation. är det ju ocksåsamma kriser. Det kanske är nya områden och nyaproblem, men i grunden är det samma behov som manska tillfredsställa. Det vore kanske bra om man dåoch då funderade på detta. Det viktiga är kanskeinte vilken organisation och vilken medlemskrets somstår och håller i flaggan, utan vad det är som viegentligen vill uppnå.Här har diskussionen inte kommit särskilt långt,och det kan man väl heller inte vänta sig. Det somEU har sysslat med nu äratt bygga upp strukturerna och fatta politiskabeslut om hur det hela ska ledas. Man fattar beslutom hur det hela ska sättas ihop med 50 000-60 000man. Men är det mesta enpapperskonstruktion i den meningen att man har gjortett antal bokföringsoperationer och tillsatt ettantal ledningsgrupper. Man har inte fört någondiskussion om vad detta egentligen ska användastill. Man har bara sagt lite allmänt att vi behöverväl det här, det kommer väl nya kriser och att EUmåste vara mer självständigt och inte för beroendeav osv. Men egentligen har det inte förtsnågon diskussion om vad vi ska ha det här till. Närden diskussionen startar så tror jag att vi kommeratt bli lite mer realistiska och se till de faktiskabehoven.