bet · GP01JUU6 · 2001-11-29 00:00:00 — Utskottet hänvisar till pågåendeutredningsarbete, och utskottet föreslår attriksdagen avslår motionerna. Jämförreservation 9 (m).Flera motioner tar upp olika frågor som rör psykisktstörda lagöverträdare. I motionerna Ju367 (kd),Ju373 (s) och Ju349 (s) anförs sammanfattningsvisatt förtroendet för den rättspsykiatriska vården sompåföljd kan försämras om de dömda skrivs ut alltförkort tid efter det att vården påbörjats.Motionärerna föreslår olika åtgärder på området,bl.a. att domstolen inte skall döma tillrättspsykiatrisk vård utan till fängelse och att desom behöver psykiatrisk vård i stället skallerbjudas det inom ramen för fängelsestraffet. Imotion Ju311 (c) anförs att kriminalvården bör gesutökade möjligheter att ge dem som dömts tillfängelse psykiatrisk vård. I motionerna Ju345 (c)och 419 (mp) anförs att kostnadsansvaret förpersoner dömda till rättspsykiatrisk vård bör åvilastaten.Enligt 30 kap. 6 § får en person somhar begått ett brott under påverkan av en allvarligpsykisk störning inte dömas till fängelse. Ompåföljden inte bedöms kunna stanna vid böter ochpersonen alltjämt lider av en allvarlig psykiskstörning kan han emellertid under vissaförutsättningar överlämnas till rättspsykiatriskvård enligt 31 kap. 3 § . Finns det tillföljd av den psykiska störningen risk för att hanåterfaller i brottslighet av allvarligt slag fårrätten härvid besluta att vården skall vara förenadmed särskild utskrivningsprövning.Enligt 16 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatriskvård skall vård förenad med särskildutskrivningsprövning upphöra när det inte längretill följd av den psykiska störning som föranlettbeslutet om särskild utskrivningsprövning finns riskför att patienten återfaller i brottslighet som ärav allvarligt slag. Dessutom krävs att det inteheller annars med hänsyn till patientens psykiskatillstånd och personliga förhållanden i övrigt ärpåkallat att han är intagen på ensjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård, som ärförenad med frihetsberövande och annat tvång.Regeringsrätten har i en dom i årkonstaterat att det för fortsatt tvångsvård intekrävs att patienten alltjämt lider av den psykiskastörning som föranlett beslutet om särskildutskrivningsprövning. Inte heller uppställs enligtRegeringsrätten något krav på att den psykiskastörningen är av allvarligt slag. Vid denhelhetsbedömning av vårdbehovet som skall görasmåste enligt domstolen beaktas bl.a. patientensbenägenhet att begå brott.I det aktuella fallet konstaterade patienten hade en grundläggandepersonlighetsstörning som medförde behov av fortsattpsykiatrisk vård, att störningen i fråga medförde enrisk för fortsatt brottslig verksamhet och att enutskrivning måste föregås av åtgärder för att minskaden risken. Utredningen gav inte utrymme förbedömningen att utskrivning kunde ske innan sådanaåtgärder vidtagits. Vården skulle därför fortsätta.Om en person överlämnas till rättspsykiatrisk vårdhar i regel landstingen att stå för de vårdkostnadersom uppkommer.Regeringen fattade beslut om atttillkalla en parlamentariskt sammansatt kommitté meduppdrag att utreda frågor om ansvar och påföljderför psykiskt störda lagöverträdare (dir. 1999:39).Kommittén skall lämna förslag till en reformeradreglering av det straffrättsliga ansvaret samtformerna för ingripanden mot denna grupp avlagöverträdare. Reformen skall syfta till attåstadkomma en ordning som innebär att psykisktstörda personer som begår brott och som ärstraffrättsligt ansvariga också kan dömas till enpåföljd som tillgodoser kravet på ett rimligtingripande med hänsyn till det begångna brottet,samt att psykiatrin inte skall bära ett ansvar förstraffrättsliga aspekter eller behovet avsamhällsskydd än som motiveras avett vårdbehov. Kommittén skall vidare lämna förslagtill hur ansvaret för den rättspsykiatriska vårdenskall fördelas. Uppdraget skall redovisas tillregeringen senast vid utgången av år 2001.När utskottet behandlade dessa frågor (bet. 2000/01:JuU12 s. 12 f och JuU14 s. 30 f)vidhöll utskottet sin redan tidigare intagnaståndpunkt i dessa frågor, nämligen att det pågåendeutredningsarbetet borde avvaktas.Utskottet anser alltjämt att det pågåendeutredningsarbetet bör avvaktas. bör avslåmotionerna Ju311, Ju345, Ju349, Ju367, Ju373 ochJu419 i här aktuella delar.Särskilda avdelningar förlångtidsdömdaI detta avsnitt behandlar utskottet ett parmotionsyrkanden som går ut på attdifferentieringen inom gruppen avlångtidsdömda bör öka och att det börinrättas särskilda mottagningsenheter fördessa intagna. Utskottet hänvisar till enaviserad översyn av de långtidsdömdassituation, och utskottet föreslår attriksdagen avslår mo-tionsyrkandena. Jämförreservation 10 (v, mp).I motion Ju340 (v) anförs att särskildamottagningsenheter bör inrättas för långtidsdömda,och att differentieringen inom denna grupp avintagna bör öka. Motionärerna framhåller att mångalångtidsdömda inte har erfarenhet av kriminalvårdenoch därför har ett särskilt behov av stöd.Den 1 mars öppnade KriminalvårdsmyndighetenKumla en avdelning med 24 platser för livstidsdömda.Utskottet behandlade ett liknande yrkande rörandelivstidsdömda (bet. 2000/01:JuU12 s. 16).Utskottet har inhämtat att Kriminalvårdsstyrelsenplanerar en utredning av de långtidsdömdassituation. Den avses bl.a. ta upp frågan omdifferentiering inom denna grupp av dömda.Utredningen beräknas starta år 2002.Utskottet vill inledningsvis framhålla att delångtidsdömdas situation inom kriminalvården är värduppmärksamhet. Behoven både vad gäller säkerhet ochbehandlingsinnehåll varierar kraftigt. Detsammagäller som motionärerna påpekar också erfarenhetenav kriminalvård. Utskottet ser därför medtillfredsställelse på att en utredning om delångtidsdömdas situation kommer att ske inomkriminalvården. De frågor som motionärerna tar uppkommer enligt vad utskottet inhämtat också attbehandlas där. Någon åtgärd från sidabehövs alltså inte. bör avslå motion Ju340i dessa delar.PermissionI detta avsnitt tar utskottet ställning tillnågra motionsyrkanden rörandepermissionsreglerna. Utskottet anser att detinte behövs någon ytterligare uppstramning avreglerna, och utskottet föreslår attriksdagen avslår ett motionsyrkande med deninriktningen. Utskottet håller också fast viduppfattningen att kostnaderna förintensivövervakning i samband medpermissioner inte står i proportion till devinster som en sådan ordning skulle kunnamedföra, och utskottet föreslår att riksdagenavslår motionsyrkanden med den innebörden.Jämför reservationerna 11 (m, kd) och 12 (v).I motion Ju449 (m) framhålls att permissioner börbeviljas restriktivt och att allmänhetensskyddsintresse måste anses vara det primära.Motionärerna understryker att de intagnasindividuella vårdplaner skall läggas till grund förbeslut om permission. I samma motion begärs vidareatt elektronisk övervakning skall användas vidpermissioner och frigång. I motion Ju340 (v)föreslås att utvisningsdömda skall kunna fåpermission med elektronisk övervakning.För att underlätta anpassningen i samhället kan enintagen enligt 32 § första stycket KvaL beviljastillstånd att lämna anstalten (normalpermission), om det inte finns påtaglig faraför fortsatt brottslig verksamhet eller avsevärdfara för annat missbruk. Vid denna bedömning skallsärskilt beaktas om den intagne nyttjat ellerförfarit olagligt med narkotika inom anstalten ellerutan giltigt skäl vägrat att lämna urinprov.Permission får enligt 32 § andra stycket ocksåbeviljas om någon annan särskild anledningföreligger (särskild permission).För permission får ställas de villkor som anseserforderliga beträffande vistelseort,anmälningsskyldighet eller annat. Om noggranntillsyn behövs kan det föreskrivas att den intagneunder permissionen skall stå under bevakning.I fråga om permissioner gäller dessutom vissakvalifikationstider. Sålunda bör enligt 12 § förstastycket KvaF den som dömts till minst två årsfängelse inte utan särskilda skäl beviljaspermission innan han har avtjänat avstraffet.Riksrevisionsverket har på regeringens uppdraggranskat kriminalvården och hur den utnyttjar sinaresurser. Uppdraget redovisades i rapportenEffektivare kriminalvård - En hindersanalys, RRV1999:27. fann vid sin granskningbrister i bl.a. styrningen. Verket riktade ocksåkritik mot den uppföljning som sker.Med anledning av kritik ochatt en av dem som dömdes för de s.k.Malexandermorden var på permission när brottenbegicks beordrade generaldirektören förKriminalvårdsstyrelsen i en skrivelse den 18 juni1999 samtliga myndighetschefer att omedelbartförvissa sig om att man hade erforderlig kontrollöver långtidsdömdas utevistelser. Vidare tillsattesen arbetsgrupp inom kriminalvården för att se överden praktiska tillämpningen av gällande regler förutevistelser och, i mån av behov, föreslåerforderliga förändringar i regelverket. Översynenskulle särskilt avse utevistelser för personer dömdaför grov brottslighet till fängelse ellermer som hade eller kunde förväntas bli föremål förnormalpermissioner före den 1 februari 2000.Arbetsgruppen, som antog namnet 1999 årspermissionsutredning, undersökte bl.a. i vilken gradkunskaper från riksmottagningen påkriminalvårdsanstalten används iriskbedömningen och i vad mån en förnyadriskbedömning görs. Uppdraget gick också ut på attgranska de förberedelser som görs för utevistelseroch tillämpningen av villkor i samband medutevistelser. Det innefattade vidare att undersökatillämpningen av förekommande beslutsdelegation ochatt beskriva i vilken omfattning myndighetschefernainvolveras i bedömning och beslut angående enskildaintagna.Arbetsgruppen redovisade sittuppdrag i rapporten utevistelser. Avrapporten framgår att det fanns brister i detdåvarande regelverket samt i fråga om den praktiskatillämpningen av detta. Sammanfattningsvis ansågsatt lagstiftningen på området vartillfredsställande, men att i vissa delar borde arbetas om.Arbetsgruppens främsta kritik rörde dock denpraktiska tillämpningen av regelverket samt bristeri intern kontroll och uppföljning. Permissioner hadei många fall beviljats slentrianmässigt ochsärskilda permissioner hade ibland beviljats förtveksamma ändamål. I många fall hade särskildavillkor för utevistelserna saknats trots att de hadebehövts. Härtill kom att kontrollen av de intagnavarit bristfällig. Kriminalvården hade i ett flertalfall haft dålig kännedom om under vilka förhållandenden intagne tillbringat permissionen. Någon meringående uppföljning efter genomgången permissionhade inte skett utan i regel hade endast drogfrihetoch färdhandlingar kontrollerats vid återkomstentill anstalten. Enligt arbetsgruppen krävdes det enstramare tillämpning, bättre kontroll och minskadvolym av utevistelser. En rad åtgärder föreslogs,bl.a. att lokala och regionala chefer omedelbartskulle ges i uppdrag att göra en genomgångav samtliga intagnas utevistelser och därvidsärskilt kontrollera att regelsystemet tillämpadeskorrekt.De nya föreskrifterna och allmänna råden (KVVFS2000:7) innehåller i huvudsak följande.Inledningsvis understryks vikten av en välgenomtänkt permissionsplanering och att permissioneralltid måste prövas efter lagstiftningens krav.Vidare innehåller de en uppräkning av faktorer sombör beaktas vid den riskbedömning som skall görasinför varje permissionstillfälle. Där anges bl.a. deförhållanden under vilka den intagne kommer atttillbringa den eventuella permissionen. Härvid börbeaktas risken för att vistelsemiljön kan innebäratillgång till alkohol, droger, vapen och potentiellaeller identifierade brottsoffer. Kontrollen avvistelsemiljön kan ske på olika sätt, t.ex. kanpolismyndighet eller frivård kontaktas för attefterhöra om de har någon information om dentilltänkta permissionsadressen. Vid osäkerhet omriskerna bör utredningen kompletteras med ettutlåtande från en i riskvärdering tränad psykiatereller psykolog. Då ett sådant utlåtande begärs börsärskilt den intagnes grad av psykopati efterfrågas.I de allmänna råden sägs också att det vidprövningen avseende intagen som deltagit i gäng-eller ligabrottslighet även bör beaktas tidpunkterför målskamraters utevistelser i de fall samtidigautevistelser bedöms medföra risk för fortsattbrottslighet.Bland föreskrifterna upptas även bestämmelser omkvalifikationstid (1 §). I anslutning till denbestämmelsen upplyses att minimitiden inte utgörnågon utfästelse om permission . Enintagen bör inte beviljas normalpermission vidminimitid i ett antal närmare uppräknade fall,exempelvis om han under tidigare eller pågåendeverkställighet misskött permissioner eller annanutevistelse.Såvitt gäller särskild permission framhålls attalla förutsebara aktiviteter bör inplaneras för attutföras under normalpermission. Som exempel på när istället särskild permission får beviljas nämnsnärvaro vid närståendes begravning och vissa fall avinställelse vid domstolsförhandling.I föreskrifterna anges vidare att en skriftligpermissionsplan skall upprättas för varjepermissionstillfälle (5 §) och att villkor om attfölja planen skall ställas om det inte bedöms varaobehövligt (7 §). Även i övrigt ges vissa allmännaråd om när villkor för permissioner skall ställasoch vilka slags villkor som kan användas.Bestämmelser finns också om uppföljning efterpermission (11 §) innebärande att utfallet skallkontrolleras, vilket anges kunna ske genom kontrollav drogfrihet, färdbiljetter, intyg m.m.Utskottet har inhämtat att Kriminalvårdsstyrelsenlöpande följer statistiken över permissioner och attett uppföljningsprojekt avseende de nyaföreskrifterna planeras till år 2003.Av kriminalvårdens årsredovisning för år 2000framgår att antalet permissioner minskat. Antaletnormalpermissioner var 1 883 och idecember 2000 1 230, en minskning . Antaletsärskilda permissioner sjönk under motsvarande tidfrån 2 168 till 1 273, en minskning med 40 %.Totalt beviljades 39 040 permissioner under år2000. hade till och med septembermånad 22 100 permissioner beviljats, vilket är 8 500färre än år 2000.När utskottet behandlade yrkandenom en restriktivare hållning i fråga om permissionerkonstaterade utskottet i likhet med motionärerna attdet hade skett flera allvarliga fallav permissionsmissbruk som gav anledning att stramaupp permissionsbestämmelserna och deras tillämpning(bet. 1999/2000:JuU15 s. 8 f). Utskottet noterade,som nämnts ovan, att alla lokala chefer inomkriminalvården fått i uppdrag att gå igenom samtligautevistelser, göra en behovsprövning i varje enskiltfall, överväga i vilken mån permissionerna skallförenas med särskilda villkor och förbättrakontrollen av permissionerna. Vidare pågick somredan nämnts en översyn av och allmänna råd om permissioner.När utskottet senast behandlade frågan om att görapermissionsreglerna mer strikta konstateradeutskottet att föreskrifterna på området stramats uppoch att det redan då aviserats en uppföljning avdem. Föreskrifterna syntes ha fått en ändamålsenligutformning. Förutsättningarna för att i framtidenminska antalet fall av missbruk avpermissionssystemet framstod alltså som goda. Detfanns inte skäl för att initiera någraytterligare ändringar av permissionsreglerna.Frågan om att använda intensivövervakning vidpermissioner togs upp i regeringens propositionFrån anstalt till frihet (prop. 2000/01:76). Därgjordes bedömningen att det intefinns tillräckliga skäl att införa en sådanmöjlighet. Som skäl för detta ställningstagandeanfördes bl.a. följande. Intensivövervakning medelektronisk kontroll innebär att kriminalvårdenlarmas om den övervakade lämnar sitt hem under tiddå han har utegångsförbud. Systemet medger däremotinte någon möjlighet till kontroll av den dömdesförehavanden på tid som inte omfattas avutegångsförbudet och utgör således inte något hindermot att begå brott. De kontroll- och stödeffektersom skulle kunna uppnås genom intensivövervakningtorde i de flesta fall kunna uppnås genom en utökadanvändning av möjligheten att ställa villkor vidpermissioner, t.ex. om vistelseadress,anmälningsplikt hos polis- ellerkriminalvårdsmyndighet eller hembesök avkriminalvårdspersonal. Dessutom är den utredning sommåste föregå intensivövervakningen ochinstallationen av det tekniska systemetresurskrävande och torde inte stå i proportion tillde vinster som eventuellt skulle kunna uppnås genomatt använda sådan övervakning i samband medpermissioner.Utskottet ansåg i likhet med regeringen att devinster som skulle kunna uppnås genom att användaintensivövervakning i samband med permissioner intestår i proportion till de resurser som skulle krävasför ändamålet. Mot den bakgrunden var utskottet inteberett att förorda en sådan ordning (bet.2000/01:JuU21 s. 9).Utskottet vill inledningsvis påpeka att antaletpermissioner minskat radikalt som en följd av de nyaföreskrifterna på området. En välbehövliguppstramning har således ägt rum. Som utskottettidigare framhållit synes de nya reglerna ha fått enändamålsenlig utformning. Något ytterligare behov avförändringar synes inte föreligga.Utskottet är inte heller berett att göra någon annanbedömning av frågan om intensivövervakning i sambandmed permissioner än den som utskottet gav uttryckför så sent som i våras.Utskottet föreslår att avslår motionernaJu340 och Ju449 i här aktuella delar.IntensivövervakningI detta avsnitt behandlar utskottet någramotioner som tar upp möjligheterna attverkställa fängelsestraff genomintensivövervakning med elektronisk kontroll.Nuvarande regelverk medger att den som dömtstill fängelse verkställerstraffet genom sådan övervakning. Utskottethåller fast vid sitt tidigareställningstagande att om tillämpningsområdetför intensivövervakning utvidgades så att detäven omfattade dem som dömts till fängelse iupp skulle förtroendet fördenna verkställighetsform kunna riskeras.Utskottet föreslår att avslår ettpar motionsyrkanden med den inriktningen.Jämför reservation 13 (v, fp). Vidare hållerutskottet fast vid uppfattningen attintensivövervakning skall vara enverkställighetsform, inte en självständigpåföljd. Det föreslås att avslårett motionsyrkande med ett sådant förslag.Jämför reservation 14 (fp).Den som döms till fängelse kanunder vissa förutsättningar få verkställa straffetutanför anstalt och i stället övervakas elektronisktmed s.k. intensivövervakning.I motionerna Ju340 (v) och Ju409 (fp) begärs attdet skall bli möjligt att verkställa fängelsestraffpå upp genom intensivövervakningmed elektronisk kontroll. I den sistnämnda motionenhävdas att sådan övervakning bör göras till ettsärskilt påföljdsalternativ för domstolarna.Frågan om att verkställa straff upp till sexmånaders fängelse prövades av utskottet i sambandmed att den tidigare försöksverksamheten medintensivövervakning permanentades (bet.1997/98:JuU21 s. 9 f). Sammanfattningsvis ansågutskottet att en utvidgad omfattning avverkställigheten skulle kunna riskera förtroendetför denna verkställighetsform.Även frågan om intensivövervakning bör vara ensjälvständig påföljd har behandlats i utskottettidigare (bet. 1998/99:JuU22 s. 13 f). Utskottetinstämde då i regeringens överväganden somredovisats i det nämnda lagstiftningsärendet.Dessa gick i huvudsak ut på att intensivövervakningi princip borde vara lika ingripande som ettfängelsestraff, vilket talade emot att övervakningenblev en självständig påföljd. Av betydelse isammanhanget var också bl.a. attintensivövervakningen motiverades av såvälhumanitära som samhällsekonomiska skäl. Några sådanafördelar skulle, enligt vad utskottet anförde, inteuppkomma om inte intensivövervakning kom i frågaendast i de fall där domstol först kommit fram tillatt påföljden skulle vara fängelse.Utskottet håller fast vid vad utskottet tidigareuttalat i dessa frågor. Utskottet föreslår attriksdagen avslår motion Ju340 i här aktuell del ochmotion Ju409.ÖvrigtI detta avsnitt behandlar utskottet en motionsom går ut på att kriminalvården skall kunnatvinga utvisningsdömda att betala för sinhemresa. Utskottet hänvisar till ett tidigareställningstagande, och utskottet föreslår attmotionen avslås. Jämför reservation 15 (m,kd). Utskottet tar vidare ställning till ettmotionsyrkande som tar upp möjligheterna attlåta utvisade avtjäna fängelsestraffet i sitthemland. Utskottet hänvisar bl.a. till attdet redan finns vissa möjligheter till detta.Det föreslås att motionsyrkandet avslås.Jämför reservation 16 (m). Vidare behandlarutskottet en motion som röransvarsfördelningen mellan polisen ochkriminalvården för dem som är anhållna.Utskottet föreslår att motionen avslås.Slutligen tar utskottet ställning till ettmotionsyrkande om utvärdering av reglerna omrestriktioner för häktade. Utskottet hänvisarhär till att en sådan utvärdering aviserats iden proposition som föregick lagändringen.Utskottet föreslår att yrkandet avslås.Jämför reservation 17 (v, fp, mp).Kostnaden för utvisades hemresorI motion Ju265 (m) begärs attkriminalvårdsanstalterna skall ges befogenhet attkvarhålla del av den ersättning fängelsedömda somskall utvisas erhåller i anstalt. Medlenskall användas till att bekosta deras hemresa när deutvisas.Enligt 9 kap. 1 § utlänningslagen (1989:529) är enutlänning som utvisas skyldig att betala kostnadenför sin egen resa till den ort han sänds elleråläggs att resa genom en myndighets försorg.Av uppgifter som utskottet erhöll frånRikspolisstyrelsen och i Örebrolän, där är belägen,framgår att bestämmelsen mycket sällan tillämpas.Anledningen till detta är att den som skall utvisassom regel antingen saknar medel eller motsätter sigatt betala för resan. Eftersom det inte finns någonsärskild ordning för indrivning i dessa fall måstepolisen, om den som skall utvisas vägrar att betala,ansöka om stämning i domstol samt kvarstad för attkunna utverka den utvisades medel. Detta är tids-och resurskrävande och anses i regel intemeningsfullt att göra.Vad gäller den ersättning en intagen erhållerunder anstaltsvistelsen gäller enligt 44 § KvaL attregeringen, eller den myndighet som regeringenbestämmer, meddelar föreskrifter beträffandeanvändningen av ersättningen. Regeringen har medstöd av 38 § KvaF delegerat denna befogenhet tillKriminalvårdsstyrelsen.Kriminalvårdsstyrelsen har reglerat frågor rörandede intagnas ersättningar i KVVFS 2001:5. Av 16 § iföreskrifterna följer att av den intagnesersättning skall innehållas för permissions- ochfrigivningsändamål. De innehållna medlen skall iförsta hand användas till utgifter i samband medpermission och frigivning, t.ex. för resa,uppehälle, inköp av klädutrustning eller liknande.Enligt är det möjligt attanvända dessa medel också för den dömdes hemresa isamband med utvisning. Detta förutsätter dock attden intagne samtycker till det.För det fall att den intagne inte frivilligt villbetala sådant som han är skyldig att betala, t.ex.kostnaden för hemresa, gäller i princip samma reglersom för indrivning av fordringar från andramänniskor i samhället. Det krävs alltså en dom somkan verkställas. För intagna i kriminalvårdsanstaltgäller dock särskilda regler i fråga ommöjligheterna till utmätning. I 45 § KvaL föreskrivssålunda att om en intagen uppsåtligen förstörtegendom som tillhör anstalten, får ersättning fördet tas ut av den ovan nämnda ersättningen. I övrigtfår dock utmätning inte ske i den ersättning som förden intagnes räkning står inne hoskriminalvårdsmyndighet. En dom som går ut på att denintagne skall betala något kan alltså baraverkställas genom utmätning i annan egendom som denintagne har.När utskottet behandlade denna fråga iår (bet. 2000/01:JuU12 s. 14 f) delade utskottetmotionärernas uppfattning att det är rimligt att densom dömts till utvisning också betalar för hemresan.Detta är också - anförde utskottet - innebörden avgällande lagstiftning. För att tvinga en intagen attbetala resan krävs det - konstaterade utskottet - enreglering motsvarande den som gäller i fråga omersättning för uppsåtligen förstörd egendom somtillhör anstalten. Som skäl för en sådan ordningkunde i och för sig anföras att den typ av fordransom motionärerna tar upp har ett så nära samband medstraffverkställigheten att det framstår som rimligtatt staten kan tvinga fram betalning.