bet · GO01FöU6 · 2001-04-03 00:00:00 — Alladelar i förbanden bör också efterhand vara reguljäraförband och inte som , när de sätts sammanefter råd, tillgång och läglighet. I strukturenskall ingå de förbandsdelar som är det svenskabidraget till den nordiska brigad som utvecklas.I stället för nuvarande ordning bör den nordiskabrigadledningen integreras med en svenskbrigadledning. Brigadledningen bör vara så flexibelatt den dels - med svensk personal - kan användas idet svenska försvaret, dels - med blandad nordiskpersonal - kan nyttjas som ledningsfunktion för dennordiska brigaden.Att skapa multinationella förband är ett effektivtoch flexibelt sätt att utnyttja knappa resurser förfredsfrämjande insatser. En nordisk armébrigad ärbara ett exempel. Med tanke på vårt närområdesmarina karaktär är det ett naturligt steg förländerna runt och i övriga attockså skapa en gemensam Östersjöflottilj med enmultinationell flottiljledning med somledande nation. I ett första steg skulle de nordiskaländerna kunna utgöra Östersjöflottiljens kärna. Ensådan gemensam Östersjöflottilj skulle ge en tydligsignal om vår vilja att ta gemensamt ansvar.Sjöstridskrafternas flexibilitet och rörlighet göratt det skulle vara enkelt att sända styrkan pårutinmässiga övningar.Sedan lång tid tillbaka har svenskt militärttransportflyg utnyttjas för transporter av svenskaförband och förnödenheter till, eller i anslutningtill, de områden där dessa har varit insatta.Sverige bör arbeta för att en samordnadinternationell flygtransportorganisation skapas.Flygtransportförbandet bör kompletteras med förmågaatt med fartyg transportera tung utrustning till ochutföra försörjningstransporter i ett krisområde. Ensådan organisation skulle skapa en störreflexibilitet och förmodligen också minskakostnaderna vid internationella insatser än om varjedeltagande nation svarar för sin egentransportorganisation.Vi föreslår att tillkännager förregeringen som sin mening vad vi framfört. Riksdagenbifaller därmed motionerna Fö207 (m) förslag 4 ochFö323 (m) förslagen 6-8 samt avslår motionerna Fö207(m) förslag 5, Fö208 (kd) förslag 1 och Fö323 (m)förslagen 1 och 2.2. Beslutsfattande och finansiering vidinternationella insatser (punkt 2) (m)av , , RolfGunnarsson och AnnaLilliehöök (alla m).Förslag till riksdagsbeslutVi anser att förslaget till riksdagsbeslut underpunkt 2 borde ha följande lydelse:2. tillkännager för regeringen som sinmening vad som anförs i reservation 2. Riksdagenbifaller därmed motion 2000/01:Fö323 förslag 5 ochavslår motion 2000/01:Fö208 förslagen 2-4.StällningstagandeFinansieringen av internationella insatser bör skevid sidan av Försvarsmaktens reguljära anslag.Kostnaden bör ligga utanför den ordinarieförsvarsramen, t.ex. som en beredskapsram. Därmedkommer möjligheterna att finansiera inte attinnebära en fördröjning av insatsen. Anslaget bördessutom överföras till . Det ärnaturligt att våra militära insatser utomlands sessom en del av den bredare utrikespolitiken inklusivebiståndspolitiken.Vi föreslår att tillkännager förregeringen som sin mening vad vi anfört. Riksdagenbifaller därmed motion Fö323 (m) förslag 5 ochavslår motion Fö208 (kd) förslagen 2-4.3. Resurser för krishantering (punkt 3) (m)av , , RolfGunnarsson och AnnaLilliehöök (alla m).Förslag till riksdagsbeslutVi anser att förslaget till riksdagsbeslut underpunkt 3 borde ha följande lydelse:3. tillkännager för regeringen som sinmening vad som anförs i reservation 3. Riksdagenbifaller därmed motion 2000/01:Fö904 och avslårmotionerna 2000/01:Fö203, 2000/01:Fö204,2000/01:Fö208 förslagen 14-16 och 2000/01:Fö402förslagen 1 och 2.StällningstagandeSamarbetet mellan Byggnads- ochreparationsberedskapen (BRB) och Försvarsmakten vidinternationella insatser är etablerat sen några årtillbaka. För övriga totalförsvarsmyndigheter finnsinte motsvarande samarbete. Med det nätverk somfinns inom BRB, både nationellt och internationelltgenom de civila byggföretagen, borde BRB anlitas istället för att man uppdrar åt myndigheter inomtotalförsvaret att i egen regi återuppbyggainfrastruktur i drabbade områden.BRB bör således kunna anlitas vid återuppbyggnad,reparations- och röjningsarbeten i de situationernär humanitära räddningsinsatser, som deltari, övergår till infrastrukturell uppbyggnad av detdrabbade området. Förordningen för byggnads- ochreparationsberedskapen bör därför förändrasså att totalförsvarsmyndigheter kan anlita de mestkompetenta i infrastrukturell uppbyggnad undersäkerhetsfrämjande arbete.Vi föreslår att tillkännager förregeringen som sin mening vad vi anfört. Riksdagenbifaller därmed motion Fö904 (m) och avslårmotionerna Fö203 (m), Fö204 (s), Fö208 (kd)förslagen 14-16 och Fö402 (c, s).Särskilda yttrandenUtskottets beredning av ärendet har föranlettföljande särskilda yttranden. I rubriken anges inomparentes vilken punkt i utskottets förslag tillriksdagsbeslut som behandlas i avsnittet.1. Samordning mellan civila och militärainternationella insatser (punkt 4) (v)och (båda v)anför:Utskottet tillmötesgår till stora delar de förslagsom fört fram i motion Fö202 ochutgår från att regeringen prövar och verkställeråtgärder för att effektivisera militär och civilsamverkan. Detta är också vår förmodan ochförhoppning. Dock menar vi att det hade varit bättreom utskottet gått ett steg längre och i likhet medmotionen föreslagit en institutionaliserad samverkandirekt i anknytning till den svenska ambassaden idet aktuella landet. På så vis uppnår vi en fastarefokusering på det ostridiga behovet att förbättrasamordningen mellan civila och militärainternationella insatser, vilket ocksåFörsvarsmakten påtalar i sitt yttrande.2. Personalfrågor (punkt 6) (m)av , , RolfGunnarsson och AnnaLilliehöök (alla m) anför:När regeringen beslutar om internationella insatserså är detta inte bara för att lösa en uppgiftutomlands. Det är lika mycket en avgörande del avSveriges utrikespolitik och därmed ett viktigtsäkerhetspolitiskt sakskäl. Att den personal som äranställd för att lösa uppgifter inom Försvarsmaktenockså skall delta i den huvuduppgift som utgörs avatt verka utomlands är en följd av förändradeomvärldsförutsättningar. En huvuduppgift förFörsvarsmakten kan inte grundas påfrivillighet för den för samtliga uppgifteranställda militära personalen.En skyldighet för yrkesofficerare att tjänstgörautomlands, i fredsbevarande såväl somfredsframtvingande verksamhet, måste såledesinföras. Idealet vore att i ett steg kombinera nyavillkor vad gäller löner och förmåner i ett paketsom omfattade alla officerare och sålunda regleradeofficerskårens tjänstgöringsskyldighet övernationsgränserna. På så sätt skulle det tydligtmarkeras att internationella insatser är en likanaturlig del av yrket som tjänstgöring vid förbandoch skolor i . Det har föreslagits att dennaskyldighet skall vara ett krav för all nyanställningi Försvarsmakten. Ett sådant successivt införandekommer att innebära en upp till fyrtioårig över-gångsperiod och dessutom skapa en officerskår medolika tjänstgöringsskyldigheter. Därför är detta enmindre lämplig lösning.Ett alternativ kan vara att pröva den danskalösningen innebärande att redan anställda erbjudsatt teckna nya anställningsavtal med Försvarsmakten,vilka innehåller en kombination av utsträckttjänstgöringsskyldighet och förmåner. De som inteaccepterar ett nytt anställningsavtal kommer med ensådan lösning att bli begränsat användbara förFörsvarsmakten, med de konsekvenser detta får förarbetsgivaren och den enskilde yrkesofficeren.Rekrytering av personal framgent bör således utgåfrån krav på att yrkesofficerare tjänstgörtillsammans med det förband där vederbörande ärplacerad, såväl vid nationella som internationellauppgifter. Därmed måste annorlunda och förbättradeformer för ersättning utvecklas, liksom ett välutvecklat socialt stöd åt hemmavarande underinsatsperioderna. Formerna och de betydandekostnaderna måste emellertid noga utredas innandeltagande i internationella insatser görs till ennaturlig del av yrkesofficerarnastjänstgöringsskyldighet. Tjänstgöring i ochBosnien måste ses som lika naturliga delar avsvenska officerares vardag. För de anställda tordeockså en ordning där avtalsrätt föreligger på detinternationella området vara att föredra.Bilaga 1Förteckning över behandlade förslag Offentlig utfrågningCivil och militär krishantering inomEuropeiska unionen den 19 december2000Utfrågningen samlade deltagare från riksdagensförsvarsutskott, Försvarsdepartementet,, Försvarsmakten/Högkvarteret,Försvarshögskolan, ,, , Styrelsen för psykologiskt försvar,, förbefälsutbildning, ,samtUtrikespolitiska institutet.Det följande referatet är den stenografiskauppteckning som gjordes vid utfrågningen.Försvarsutskottets kansli har granskat materialet.- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -Ordföranden till detta offentliga sammanträde iförsvarsutskottet i form av en utfrågning vid vilkenvi kommer att diskutera civil och militärkrishantering inom EU:s ram och vilka utmaningar detinnebär för säkerhets- och försvarspolitik.Med en fri travesti kan man väl hävda att det somsker stort sker i tysthet. Det här är inte riktigtsant när det gäller den gemensamma säkerhets- ochförsvarspolitik som växer fram inom EU:s ram.Inte minst den mediala uppmärksamheten i vårt egetland har under de som denhär processen har pågått varit ganska stor, även omen samlad riksdagsbehandling av frågan ju aldrigkommit till stånd på grund av det mer organiskaförhållningssätt som vi har i behandlingen av EU-ärendena här i med samråd medfackutskotten och kontinuerligt samråd medEU-nämnden.Den här processen söker sin historia i tre olikagrundläggande förhållanden. Det är dels definitionenav de s.k. Petersbergsuppgifterna, alltså denöverenskommelse som gjordes kring de europeiskaländernas möjligheter att verka också vidkrishantering - från humanitär verksamhet till merhårdföra insatser. Det har dels också sin början iett svensk-finskt initiativ som skulle ge möjlighetockså för de länder i EU som inte är Natomedlemmaratt vara med och påverka processen. Jag tror att detär oerhört väsentligt att minnas att det inom EUunder har funnits en process som itidigare skeden har varit mer tveksamt till,syftande till en gemensam försvarspolitik somfastställts i inte minst från1991. Det i sin tur söker sin härstamning frånutredningar om att ge EUockså en gemensam försvarskomponent.Något annat som man inte ska glömma är denparallella utveckling som har pågått inom Nato;Natos förändrade strategiska koncept - Natos DefenceCapabilities Initiative - och, inte minst, Natoseuropeiska dimension - . Detta sammantaget underden process som påbörjades i för drygt ett ochett halvt år sedan och därefter över ,och har lett fram till idén om ESDP, engemensam europeisk försvars- och säkerhetspolitik,vilken nu börjar förverkligas.Det är oerhört mycket arbete kvar. Syftet ärnaturligtvis att stärka den transatlantiska länken,som är så viktig inte minst i vår del av , menockså att ge oss européer en möjlighet att på våregen jord ta ett gemensamt större ansvar för civilaoch militära kriser i vårt närområde såväl somlängre bort.Den här utfrågningen avser att belysa möjligheteroch problem i den process som pågår och som stårframför oss, inte minst i samband med det svenskaordförandeskapet som ju börjar om bara några dagar.Programmet består av fyra föredrag, först av AndersOljelund, som är ambassadör och chef för vid Nato och VEU, ,generalsekreterare vid ochFörsvar, , en välkänd profil i balkanskasammanhang, överste av första graden, och sist JanFoghelin, chef för avdelningen för försvarsanalysvid FOA.Var och en av dessa fyra kommer att hålla eninledning, och därefter kommer jag att ge möjlighetatt ställa frågor. Längre inlägg och kommentarer ärdet min avsikt att ge utrymme för samlat efter defyra föredragningarna. Jag vill också uppmanasamtliga som önskar ordet att nämna sitt namn ochden organisation, myndighet, verksamhet ellerföretag som ni representerar. Detta med tanke på destenografiska uppteckningar som sker avutfrågningen. Jag vill också understryka att tilläggoch kommentarer till våra inledare efterinledningarna är mer än välkomna.Avslutningsvis kommer utskottets vice ordförandeatt sammanfatta den diskussion som vi har haft.Först av allt vill jag lämna ordet till ÅkeCarnerö vars parti tog initiativ till dennautfrågning som förberetts av en arbetsgrupp vidförsvarsutskottet, bestående av , StigSandström, och . Än engång: Varmt välkomna till dagens aktivitet iförsvarsutskottets regi.Åke Carnerö (kd):Det här ämnet är onekligen mycket intressant,aktuellt och betydelsefullt för den framtidasäkerhets- och försvarspolitiken. Mycket harförändrats inom säkerhets- och försvarspolitikenunder . harfallit, Nato har utvidgats österut, EU har bildatsoch utvidgas förhoppningsvis österut ,blockeras alltmer sällan av veton,FN:s fredsbevarande insatser mångdubblades under1990-talet, traditionella fredsbevarande insatserhar utvecklats till multifunktionella fredsfrämjandeinsatser som kan innehålla hela skalan avfredsoperationer från hjälpaktioner och humanitärainsatser till fredsframtvingande insatser. Nato förbefälet över multinationella styrkor i Bosnien ochKosovo där även svenska styrkor ingår. Därtill kanläggas förändrade förutsättningar förförsvarsmaterielindustrin med ett ökatinternationellt samarbete, det vidgadesäkerhetsbegreppet och globaliseringen med bl.a. dennya och snabbt utvecklande informationstekniken.Visst är det så att vi upplever en föränderlig tid.Den senaste i raden av förändringar inomsäkerhets- och försvarspolitiken är EU:s ökadeambitioner och vilja att skapa en gemensamkrishanteringsförmåga. EU:s medlemsländer har använtdet de kan och vill bidra med. I byggs detsamtidigt upp en institutionell struktur för militäroch civil samordning, liksom institutioner förplanering, övervakning och genomförande. År 2003beräknas EU:s gemensamma krishanteringsstyrkor varaklara för användning.Förutom internationella frågor som relationermellan EU och Nato samt hur mandatfrågan skahanteras vid t.ex. ett veto i ,finns det många nationella frågor som vi i Sverigebehöver reda ut. Hur utformar vi ett heltäckandeförmåns- och trygghetssystem för den personal som visänder ut på internationella uppdrag? Hur påverkastotalförsvarsplikten av ökad internationalisering?Kommer vi att kunna rekrytera tillräckligt medsoldater till internationella uppdrag? Hurförbättrar vi vår förmåga att snabbt kunna rycka utvid internationella insatser? Hur löser vifinansieringen? Hur ser vi övermaterielförsörjningen för de internationellastyrkorna? Hur gör vi de svenska insatsförbandeninteroperabla med övriga EU- och Natostyrkor? Behövsdet inte ett gemensamt internationellt fredscentrumi för civil och militär samordning vidinsatser utomlands?Frågorna är många, och kanske får vi svar på fleraav dem . Av speciell vikt är det enligt osskristdemokrater att lyfta fram den civiladimensionen av krishantering. Att kunna förebyggaoch hantera kriser effektivt är avgörande för attgarantera människors rättigheter, rädda människolivoch hindra krig och förödelse. EU kan öka sinförmåga att säkra freden i . Det gynnarSveriges säkerhet, säkerhet och kan bidratill global säkerhet.En offentlig utskottsutfrågning är ett led i attförsöka öka den säkerhets- och försvarspolitiskadebatten i det svenska samhället. Med denförhoppningen, herr ordförande, ser vi nu fram emoten intressant förmiddag som belyser de nyautmaningarna för säkerhets- ochförsvarspolitik.Ambassadör för att jag fick komma hit och redogöra för vadvi håller på med. Jag är representant vidNato. Det finns en svensk Natodelegation . Vi håller på med deförbindelser som har med Nato - jag kommerfram till det . Det är inte jag eller vi iNatodelegationen emellertid som förhandlar fram denkrishanteringsberedskap som EU håller på med, utandet sker genom vår EU-representation, två olikamyndigheter i som sköter detta. Men Nato ärena benet i den nya europeiska förmåga som hållerpå att byggas upp. Det finns ett nära samarbetemellan dessa två.Min uppgift är att säga någonting om EU:skrishanteringsverksamhet ur ett säkerhetspolitisktperspektiv. Jag kommer att redogöra för vad som haruppnåtts . Därutöver har jag uppfattat minuppgift lite grann så att jag även ska säganågonting om vad allt detta betyder långsiktigt förSverige och vad det egentligen har försäkerhetspolitisk innebörd för ett land som Sverige.Det finns olika perspektiv på vad EU nu håller påatt bygga upp. Ett perspektiv, det grundläggande ochnaturligtvis det riktiga men ändå inte det enda, äratt vad vi nu har beslutat och håller på att beslutagäller en krishanteringsförmåga. Vi sätter upp ettantal styrkor för att kunna använda dem förkrishantering i EU:s regi och eventuellt i FN:sregi. Det är det perspektivet som gäller, och det ärdet som besluten i EU har handlat om ochkommer att handla om.Sedan finns ett annat perspektiv som är bra att hai minnet, och det är att det också är fråga om attstärka EU som organisation, inte bara och kanskeinte ens i första hand vad gäller krishantering,utan att ge EU som organisation för att göra EU till enmera slagkraftig aktör. Med det perspektivet blirdet viktigt att betona EU-sammanhållningen ochbetona att det är EU:s beslutsautonomi som gälleroch att krishanteringen, inklusive den militära, skabli en del av vad som finns i övrigt inom EU och vadde 15 länderna rår över. Då måste man i detperspektivet göra en ganska klar gräns mellan demsom är EU-medlemmar och dem som inte är det.Jag tror att dessa två perspektiv är viktiga attha i minnet.Man kan fråga sig: Vilket perspektiv har ?Det är i första hand krishantering. Vi ser att detär en möjlighet för EU att spela en roll humanitärt,civilt för att lösa kriser i olika delar av världen,inte nödvändigtvis i utan även i tredjevärlden. Det vi tar fasta på är konfliktlösande.Samtidigt är vi också angelägna om att betona attdet här är ett EU-projekt, det ägs av . Ordetbeslutsautonomi finns med gång på gång i de dokumentsom har förhandlats fram i och senast iNice. Då måste innebörden även för vår del vara attdet här gäller att stärka EU.Det finns ingen motsättning mellan dessa två, mendet finns möjligtvis en spänning på det sättet atten traditionell linje i svensk utrikespolitik äröppenhet och inklusivitet. När vi tidigare beskrevvad vi menade vara någon sorts gemensam säkerhet somförhoppningsvis skulle komma efter det kalla krigetvar det att ta med alla länder som är berörda avkriser, alla länder som påverkar vår säkerhet. Ettdrag av öppenhet fanns och finns i svenskutrikespolitik. Den klassiska neutralitetspolitikenvar ju egentligen ett undantag från en i övrigtöppen och global syn som vi hade på världspolitiken.PFP-samarbetet, som vi haft i fyra , är ettuttryck för denna öppenhet. I PFP ingår praktiskttaget alla länder i det stora vida , f.d.Sovjetrepubliker, och alla är välkomna.Jag vill visa på den som jag inte alls vill kallanågon motsättning men spänning som ändå finns mellanen traditionell svensk linje och den grad avslutenhet som ändå vidlåder EU:s beslutsautonomi.Det finns ett tredje perspektiv, och det är att vad EU nubygger upp egentligen är en början till ettfristående europeiskt försvar. Det ligger inte allsi besluten, det finns ingenting i dokumenten frånHelsingfors och framöver som handlar om det. Tvärtomhar det slagits fast att detta rör krishantering,ingenting annat. Det rör inte ett gemensamt försvar,det är inte syftet. Om det hade varit syftet hadebesluten sett annorlunda ut. Men jag tror att detvore fel att dölja att hos många politiker ochregeringar ses ändå att detta på ändåskulle kunna vara ett syfte, ett mål. Om det är såhos några förklarar det kanske lite grann avställningstagandena.Nu tror jag personligen inte alls att detta iförsta taget kommer att leda till ett gemensamteuropeiskt försvar, utan det finns åtskilligaspärrar på vägen dit. De spärrarna består inte av dealliansfria och neutrala länderna i första hand,utan säkerligen av det som ordföranden nämnde iinledningen, att bevarandet av det transatlantiskasambandet kräver att EU inte utvecklas åt det härhållet. Men tendensen finns ändå.Innan jag går vidare ska jag säga någonting om hurkrishanteringsbegreppet har förändrats. De klassiskakrishanteringsoperationerna i FN:s regi skiljer sigväldigt mycket från de nuvarande. Det gällde attbevara en fred, att övervaka en fredsuppgörelse somoftast redan fanns. Det gällde nästan alltidkonflikter utanför . Det fanns ingen anledningför länder att förbereda sig för någonkrishanteringsverksamhet i , utan det kallakriget förhindrade varje sådan utvecklingegentligen.Det som har skett med Bosnien, , är attbegreppet krishantering har förändrats väldigtmycket. Från början var krishantering relativtisolerade och ihopsnickrade FN-operationer där detgällde att övervaka en gränslinje, relativt enklauppgifter som egentligen inte var särskilt politisktsammansatta och inte syftade till en lösning av helaproblematiken utan till att upprätthålla en fred.Krishantering är en mycket vidare uppgift.Dagens krishantering, det vi ser i Bosnien ochKosovo, innebär nästan ett totalansvar för helasamhället. När vi gick in med militära styrkor iBosnien, som vi gjorde för , togvi i praktiken på oss ansvaret för både ekonomi ochpolitik för . Detta ansvar gårinte att isolera från det militära ansvaret. Man kaninte isolera frågan om gränsbevakning ochstilleståndsövervakning från övriga frågor isamhället.En sådan uppgift kräver självfallet mycket störreresurser, inte bara i volym utan framför allt ikvalitet. Det krävs att man på ett helt annat sättän vad som förväntades av FN förbereder sigtillsammans med andra länder. I förberedelsernaligger att man måste ha någon form av planering,någon form av förutsägbarhet, man måste ha någonform av samträning, och inte minst måste man ha enarbetsfördelning.Allt detta är någonting helt nytt för ett land somSverige, att det förväntas av oss att vi tränar,planerar och gör åtaganden ihop med andra länder,vilka det nu är. Det är 15 länder i EU-kretsen. Detkan också vara andra länder.En annan lärdom av Bosnien är att krishanteringkan vara utomordentligt krävande både politiskt ochfysiskt. Det är ytterligare ett skäl till att manbehöver ha långa och goda förberedelser.En tredje lärdom är att det mellan de deltagandeländerna behövs en väldigt hög grad av politisksamsyn. Detta är kanske den viktigaste lärdomen frånBosnien och Kosovo. Om man inte har en gemensamuppfattning om vad man vill uppnå med en visskrishanteringsoperation - och som jag sade kanman inte gå in isolerat och göra en militäroperation, utan man tar på sig ett helt ansvar församhällets utveckling på lång sikt, man tar på sigen lång närvaro - går det inte att bedriva eneffektiv krishantering, varken civil eller militär.Jag tror alltså att detta är den viktigastelärdomen. Det krävs en hög grad av solidaritet,samsyn och politisk mognad av de deltagandeländerna.För är också detta en viktig lärdom. Detfinns möjligen en syn attkrishantering är någonting relativt kravlöst ochrelativt smärtfritt som man kan gå in i och gå ut urungefär som det passar efterhand som man harresurser eller tycker sig kunna ställa upp när FNfrågar. Vi vet ju hur det gick till när FN:sfredsbevarande operationer tidigare kom till. Detfanns inga förpliktelser på något sätt, ingenförberedelse från de deltagande länderna att ställaupp, utan var och en fick sina frågor och eftermycket överväganden svarade man ja eller nej.Vad det nu är fråga om är ett system där man frånbörjan är mycket mera inställd på att när fråganeller kravet kommer, så måste man tillsammans gå inoch göra någonting. Det gör att man drar slutsatsenatt den viktiga skillnaden inte går mellankrishantering och artikel 5-operationer. För dem sominte vet vad artikel 5 är kan jag tala om att det ärdet mycket omdiskuterade försvarsåtagandet i Nato,det som traditionellt klassiskt skiljeralliansfrihet från allianstillhörighet, dvs. att manhar eller inte har gjort försvarsåtaganden. Vi gören ganska skarp skillnad däremellan.