bet · GO01JuU14 · 2001-03-06 00:00:00 — 4 § ).Vid återfall i brott finns också i vissa fall enmöjlighet för domstolarna att döma till ett högrestraff än vad som annars kan följa på det aktuellabrottet (26 kap. 3 § ).Den dåvarande justitieministern besvarade den 25maj 2000 en riksdagsfråga om straffet föråterfallsförbrytare (fråga nr 1999/2000:910). Ifrågesvaret framhöll hon sammanfattningsvis attregelsystemet är utformat så att återfall i brottbeaktas på flera olika sätt. Det fanns, mot denbakgrunden, inte något skäl att föreslå ändringar ireglerna om påföljd vid återfall i brott.Utskottet anser, i likhet med den tidigarejustitieministern, att gällande lagstiftning gergoda möjligheter för domstolarna att vidstraffmätningen beakta att en person har återfalliti brott. Någon lagändring är således inte påkallad.Utskottet föreslår att avslår motionernaJu911, Ju928 och Ju933 i nu behandlade delar.Strängare straffI motionerna Ju911 och Ju928 (båda m) begärs vissaförändringar i påföljdsbestämmelser,bl.a. förespråkas att påföljderna i vissa fall börskärpas. I motion Ju928 begärs atttillämpningsområdet för påföljden villkorlig domskall inskränkas. Enligt motionärerna bör dennapåföljd endast kunna väljas då det finns särskildanledning att anta att den tilltalade inte kommeratt begå nya brott. Vidare begärs att bestämmelsernaom samhällstjänst ändras på så sätt att påföljdeninte får användas vid s.k. artbrott, samt att dens.k. mängdrabatten som tillämpas när någon skalldömas för flera brott minskas. Slutligen begärs imotionen en samlad översyn av straffskalorna ibrottsbalken. I motion Ju911 förespråkas en höjningav straffsatserna för våldsbrott.Rätten får döma till villkorlig dom för ett brottför vilket påföljden inte bedöms kunna stanna vidböter. Vid val av påföljd skall rätten som skäl förvillkorlig dom beakta om det saknas särskildanledning att befara att den tilltalade inte kommeratt göra sig skyldig till fortsatt brottslighet (30kap. 7 § ).När infördes förutsattes enförhållandevis restriktiv tillämpning av påföljdenvillkorlig dom. Villkorlig dom fick i princip endastväljas om den tilltalade hade en så god prognos attdet fanns grundad anledning att anta att någon meringripande påföljd inte behövdes för att avhålla dentilltalade från fortsatt brottslighet.Rekvisiten för att välja villkorlig dom ändradesdock då bestämmelsen fick sin nuvarandeinnebörd (prop. 1982/83:85, JuU26, rskr. 241).Ändringen syftade i första hand till att göra detmöjligt att i större utsträckning än tidigare väljavillkorlig dom som påföljd förförstagångsförbrytare.Departementschefen anförde som skäl för ändringenbl.a. att utvidgningen av tillämpningsområdet förvillkorlig dom skulle skapa möjligheter till enrationellare användning av frivårdens resurser.Därtill kom enligt departementschefen att en klararegränsdragning mellan villkorlig dom ochskyddstillsyn kunde bidra till att görapåföljdssystemet enklare och mera överskådligtsamtidigt som man för dem som återföll i brott ficken naturlig skala med successivt skärpta ingripanden(prop. s. 62 f).Villkorlig dom får, om den tilltalade samtyckertill det, förenas med en föreskrift omsamhällstjänst. Även skyddstillsyn får, med dentilltalades samtycke, förenas med en föreskrift omsamhällstjänst. En sådan föreskrift skall avseskyldighet att utföra oavlönat arbete i lägst 40 ochhögst (27 kap. 2 a § och 28 kap. 2 a §brottsbalken).Samhällstjänst infördes på försök den 1 januari1990. En föreskrift om samhällstjänst kunde dåendast beslutas i samband med dom på skyddstillsyn.Systemet med samhällstjänst såsom alternativ tillfängelse permanentades genom lagstiftning år 1998.Samtidigt infördes en möjlighet att meddelaföreskrift om samhällstjänst vid villkorlig dom. Dennya lagstiftningen trädde i kraft (prop. 1997/98:96, bet. JuU21, rskr. 275, SFS1998:604).I propositionen uttalade sig regeringen bl.a. ifrågan om möjligheten att använda samhällstjänst vids.k. Regeringen framhöll därvid bl.a.följande. är samhällstjänsten avseddatt användas för främst två kategorier brottslingar,nämligen den grupp som döms till frihetsstraff efteråterfall i inte alltför allvarliga förmögenhets-eller våldsbrott och den grupp som med hänsyn tillbrottslighetens art döms till korta fängelsestrafffrån till några få månader. Samhällstjänstkan alltså användas även vid artbrottslighet, t.ex.misshandelsbrott av inte alltför allvarlig art. Detär inte regeringens avsikt att den nu aktuellareformen skall innebära någon ändring av gällanderätt såvitt avser användningen av samhällstjänst vidartbrottslighet. Möjligheten att välja villkorligdom eller skyddstillsyn med samhällstjänst i ställetför fängelse som påföljd för brott som med hänsyntill sin art annars skulle ha lett till ettfängelsestraff bör således tillämpas medutgångspunkt i den praxis som har utvecklats pågrundval av lagen om samhällstjänst (s. 95 f).I propositionen anförde regeringen också att denhade för avsikt att utvärdera påföljdsreformen närden varit i kraft (s. 182).Frågan om i vilken utsträckning det är möjligt attdöma till skyddstillsyn med föreskrift omsamhällstjänst respektive villkorlig dom medföreskrift om samhällstjänst har varit föremål förHögsta domstolens prövning i ett antal fall. AvHögsta domstolens domar torde man kunna draslutsatsen att det är möjligt att döma tillsamhällstjänst i rätt stor utsträckning även förbrott som är av sådan art att starka skäl talar förfängelse. Avgörande för om samhälls-tjänst ellerfängelse har valts som påföljd har varitomständigheterna kring brottet i det aktuella falletsamt den tilltalades personliga förhållanden.När det så gäller den s.k. mängdrabatten följerdet av 30 kap. 3 § att rätten, om någondöms för flera brott, normalt sett skall döma tillgemensam påföljd för brottet.Härvid gäller att böter får användas som gemensamtstraff endast om böter kan följa på vart och ett avbrotten. Fängelse får däremot användas som gemensamtstraff om fängelse kan följa på något av brotten (25kap. 5 § och 26 kap. 2 § ).Bestämmelser om fängelsestraffets längd när någondöms för flera brott finns i 26 kap. 2 §brottsbalken. Härav följer att fängelse på viss tidinte får överstiga de högsta straffen för brottensammanlagda med varandra. Fängelsestraffet får inteheller överstiga det svåraste straffet med mer änett år om det svåraste straffet är kortare änfängelse . Om det svåraste straffet ärfängelse men inte uppgår till fängelse får det svåraste straffet överskridas . Om slutligen det svåraste straffet ärfängelse eller längre får det svårastestraffet överskridas med . Det anfördainnebär t.ex. att straffet för två eller flera fallav misshandel och/eller stöld maximalt är fängelse . Om däremot flera fall av t.ex. grov stöldföreligger till bedömning är det maximala straffetfängelse i åtta år.I sammanhanget bör även nämnas att det enligt 29kap. 1 § är den samlade brottslighetensstraffvärde som skall ligga till grund fördomstolens bedömning beträffande straffmätningen.Utskottet har tidigare behandlat motionsyrkandenrörande den s.k. mängd-rabatten, senast vidriksmötet /2000. Utskottet vidhöll då vadutskottet tidigare anfört, nämligen attstraffmaximum i en avsevärd utsträckning ficköverskridas när någon skulle dömas för flera brott.Härtill kom enligt utskottet att det alltid var detsamlade straffvärdet av de brott som förelåg tillbedömning som skulle läggas till grund fördomstolens ställningstagande i påföljdsfrågan.Utskottet ansåg mot denna bakgrund att de nuvarandereglerna erbjöd goda möjligheter att nyanserapåföljdsbedömningen för det fall att den tilltaladesamtidigt skulle dömas för flera brott (bet.1999/2000:JuU7 s. 30 f).Utskottet anser att bestämmelser ompåföljdsval och straffmätning har fått entillfredsställande utformning. Enligt utskottetsmening ger gällande lagstiftning domstolarna godamöjligheter att utifrån brottet och den tilltaladespersonliga förhållanden välja en adekvat påföljd förbrottet. Goda möjligheter finns också till attnyansera påföljdsbedömningen för det fall att dentilltalade skall dömas för flera brott.Vad gäller önskemålet om en samlad översyn avstraffskalorna i kan utskottet inte seatt det finns behov av en sådanöversyn. Utskottet föreslår att avslårmotionerna Ju911 och Ju928 i nu behandlade delar.StraffmätningenEtt par motioner rör domstolarnas straffmätning. Imotion Ju722 (m) begärs att påföljdssystemet skallses över för att garantera att människor döms likaoberoende av var i landet de bor. Vidare framhålls imotion Sf611 (c) vikten av att en tilltalads etniskaeller kulturella bakgrund inte påverkar valet avpåföljd för honom eller henne.Av 29 kap. 1 § första stycket följeratt straff skall, med beaktande av intresset av enenhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen förden tillämpliga straffskalan efter brottets ellerden samlade brottslighetens straffvärde.Av andra stycket i samma paragraf följer att det,vid bedömningen av straffvärdet, särskilt skallbeaktas den skada, kränkning eller fara somgärningen inneburit, vad den tilltalade insett ellerborde ha insett om detta samt de avsikter ellermotiv som han haft.Bestämmelsen infördes i sambandmed den nya regleringen av straffmätning ochpåföljdsval i 29 och 30 kap. . Avmotivuttalanden följer att föreskriften attstraffvärdet skall vara avgörande förstraffmätningen är ett uttryck för den vikt som börläggas på principerna om ekvivalens ochproportionalitet eller, med andra ord, att likasvåra brott skall ges lika stränga straff och attsvårare brott skall straffas hårdare än lindrigarebrott. Även med en sådan reglering som finns i andrastycket är det emellertid, anfördedepartementschefen, uppenbart att det finns utrymmeför högst skiftande uppfattningar om vilketstraffvärde olika brott bör anses ha. Avsikten äremellertid att enskilda domares värdering i dettahänseende inte skall vara avgörande förstraffmätningen. Intresset av en enhetlig behandlinginnebär att straffnivån för olika brott i principskall vara oberoende av vilken domare som dömer idet enskilda fallet. Den principiella innebörden avstadgandet i det första stycket är sålunda attdomstolarna vid sin bedömning av straffvärdet skallutgå från den allmänna värdering som lagstiftningenger uttryck för samt i övrigt anpassa sig till deprinciper som har utvecklat sig genom rättspraxis(prop. 1987/88:120 s. 77 f).BRÅ har gjort en analys rörande andelentingsrättsdomar som ger fängelse runt om i landet(2000:13). Analysen bygger dels påstatistik över antalet fängelsedomar från landetstingsrätter , dels på en genomgångav ett urval domar från några utvalda tingsrätter.Av analysen följer att den övervägande majoritetenav landets tingsrätter utdömer fängelsestraff i enomfattning som inte i nämnvärd grad avviker frånriksgenomsnittet, men att det finns ett antaltingsrätter som tydligt avviker från detta. Blanddessa finns det både tingsrätter som tenderar attoftare döma ut fängelsestraff och tingsrätter sommer sällan tenderar att döma ut fängelsestraff. Urett strikt juridiskt perspektiv kan man dock integenerellt säga att dessa domar är uppenbartavvikande, utan det fanns vanligen omständigheter ide granskade fallen som kunde förklara den valdapåföljden.Utskottet konstaterar att det av BRÅ:s rapportframgår att vissa skillnader finns i vilken påföljddomstolarna väljer för ett brott. I flertalet av degranskade fallen fanns det dock enligt BRÅomständigheter som kunde förklara den valdapåföljden.Som motionärerna framhållit är det givetvis avvikt att människor döms lika oberoende av var man ärbosatt eller vilket etniskt ursprung man har.Domstolarna skall alltså döma på det sättet att likasvåra brott ges lika stränga straff. Dennaskyldighet har också, som framgår ovan, kommit tilluttryck i 29 kap. 1 § . Vid bedömningenav vilken påföljd som skall väljas måste dock hänsyntas också till omständigheterna i det enskildafallet. Detta innebär att en individuell prövning avpåföljdsfrågan skall göras i varje enskilt fall.Hänsyn kan därvid tas till en rad faktorer av vilkavissa inte har direkt med brottet att göra utan kanhänföras till t.ex. gärningsmannens ålder ellerhälsotillstånd. Om påföljdsvalet i det enskildafallet framstår som omotiverat ankommer det pååklagaren eller den tilltalade att överklaga domen.En mer enhetlig bedömning åstadkommes alltså iförsta hand genom utveckling av rättspraxis. Med detanförda föreslår utskottet att avslårmotionerna Ju722 och Sf611 i nu behandlade delar.Nöd och nödvärnI motion Ju733 (s) begärs att lagstiftningen ändras på så sättatt det ses som en starkt förmildrande omständighetom en misshandel har skett för att förhindra ettbrott, om en kvinna har skadat sin partner/expartnernär han på något sätt har hotat eller angripit henneeller om en svagare part skadar en starkare part föratt värja sig själv eller någon annan.Av 24 kap. 1 § följer att en gärningsom någon begår i nödvärn inte utgör brott om integärningen med hänsyn till angreppets beskaffenhet,det angripnas betydelse och omständigheterna iövrigt är uppenbart oförsvarlig.Rätt till nödvärn föreligger mot ett påbörjateller överhängande brottsligt angrepp på personeller egendom, den som med våld eller hot om våldeller på annat sätt hindrar att egendomen återtas påbar gärning, den som olovligen trängt in ellerförsöker tränga in i rum, hus, gård eller fartyg,eller den som vägrar att lämna en bostad eftertillsägelse.Av 24 kap. 6 § följer att en personsom har handlat i nödvärn skall gå fri från ansvaräven om han eller hon har gjort mer än vad nödenkräver, om omständigheterna var sådana att han ellerhon svårligen kunde besinna sig (s.k.nödvärnsexcess).Utskottet konstaterar att gällande rätt ger godamöjligheter att beakta om en gärning har skett föratt förhindra ett brott eller avvärja ett angrepp.Någon ändring härvidlag synes inte påkallad.Utskottet föreslår att avslår motionJu733.Påföljderna för narkotikabrottI några motioner väcks frågor rörande påföljdernaför narkotikabrott. I motion Ju723 (s) begärs attden som gör sig skyldig till narkotikabrott alltidskall dömas till en frihetsberövande påföljd. Imotion Ju701 (m) begärs att åtgärder bör vidtas föratt höja straffsatserna i vad avser hantering avdrogen kat. Slutligen begärs i motion Ju931 (m) enlagändring så att livstids fängelse införs för grovnarkotikabrottslighet.Den som olovligen överlåter narkotika, framställernarkotika som är avsedd för missbruk, förvärvarnarkotika i överlåtelsesyfte, anskaffar, bearbetar,förpackar, transporterar, förvarar eller tar annansådan befattning med narkotika som inte är avseddför eget bruk, bjuder ut narkotika till försäljning,förvarar eller befordrar vederlag för narkotika,förmedlar kontakter mellan säljare och köpare ellerföretar någon annan sådan åtgärd, om förfarandet ärägnat att främja narkotikahandel, eller innehar,brukar eller tar annan befattning med narkotika dömsför narkotikabrott till fängelse i högst (1 §narkotikastrafflagen (1968:64).Är brott som avses ovan, med hänsyn till arten ochmängden narkotika samt övriga omständigheter, attanse som ringa döms till böter eller fängelse ihögst (2 § samma lag).Är brottet däremot att anse som grovt skallpersonen dömas för grovt narkotikabrott tillfängelse i lägst två och högst . Vid bedömandeav om brottet är grovt skall särskilt beaktas om dethar utgjort ett led i en verksamhet som harbedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt,avsett särskilt stor mängd narkotika eller eljestvarit av särskilt farlig eller hänsynslös art.Bedömningen skall grundas på en sammanvägning avomständigheterna i det enskilda fallet (3 § sammalag).När fråga är om flera brott får enligt 26 kap. 2 §brottsbalken fängelse sättas över det svåraste avdet högsta straff som kan följa på brotten. Dettainnebär, när det gäller grovt narkotikabrott, attpåföljden som högst kan bestämmas till fängelse i 14år. Vid återfall kan härutöver den särskildastraffskärpningsregeln i 26 kap. 3 § brottsbalkenanvändas. Det maximala straffet blir då fängelse i18 år.Regeringen beslutade att tillkallaen som skulle göra enutvärdering av samhällets narkotikapolitiskainsatser och medutgångspunkt i denna lägga förslag till sådanaeffektiviseringar av narkotikapolitiken somkommissionen fann möjliga (dir. 1998:19)överlämnade sittslutbetänkande Vägvalet - Den narkotikapolitiskautmaningen (SOU 2000:126) till regeringen den 19januari 2001. Av betänkandet framgår attkommissionen inom ramen för sitt uppdrag bl.a. hargranskat straffbestämmelserna inarkotikastrafflagen. Den har därvid kommit framtill att det inte finns anledning att föreslå någraförändringar i de gällande straffbestämmelserna.Detta innebär bl.a. att kommissionen inte anser attdet finns skäl att införa livstids fängelse istraffskalan för grovt narkotikabrott. Kommissionenhar vidare funnit att den straffmätning somtillämpas i narkotikamål får anses varalämplig. Enligt kommissionens mening bör dock synenpå ringa narkotikabrott avseende cannabishartsskärpas, liksom hanteringen av växtdrogen kat (s.197 f).Betänkandet kommer att skickas ut påremiss.De närmare övervägandena ställningstaganden framgår avkommissionens diskussionspromemoria nr 11 Kontrollav den illegala narkotikahandeln - åtgärder för attbegränsa tillgången på narkotika. I frågan omlivstidsstraff bör införas för grovt narkotikabrotteller inte anför kommissionen att livstidsstraffetbör förbehållas den allra grövsta brottsligheten somt.ex. Enligt kommissionens mening finns detinte heller något som pekar på att ett införande avlivstidsstraff för grovt narkotikabrott skulleavhålla dem som handlar med stora mängder narkotikafrån att begå dessa brott. Vid en jämförelse medandra länders lagstiftning kan inte hellerenligt kommissionens mening befaras utgöra enfristad för grova narkotikabrottslingar; defängelsestraff som döms ut i är mycketlånga. Vad gäller frågan om straffmätningen sammanfattningsvis att såvälmängden narkotika som narkotikans renhet beaktas idomstolarnas straffmätning och att den praxis somhar utvecklats på området är i huvudsak lämplig.Kommissionen anser dock att frågan om mängdennarkotika bör diskuteras såvitt gäller innehav avcannabisharts. Kommissionen framhåller härvid attcannabis är den typ av narkotika som detstora flertalet av ungdomarna använder sig av, ävenom de syntetiska drogerna fått stå i fokus undersenare tid. De cannabispreparat som tas fram i dagär också mer potenta än vad de var för några årsedan. Mot den bakgrunden är den gräns för mängdencannabisharts som enligt rättspraxis gäller för närringa brott övergår i brott av normalgraden,maximalt , något hög. Detta blir, anförkommissionen, inte minst tydligt vid en jämförelsemed vad som gäller enligt praxis för ecstasy, därinnehav av endast några enstaka tabletter medför attbrottet bedöms som narkotikabrott av normalgraden.Motsvarande resonemang kan enligt kommissionen förasnär det gäller växtdrogen kat. Även om missbruket avkat inte är lika utbrett som det av cannabis vållardet stora problem i vissa grupper i samhället.Enligt kommissionens mening finns det anledning attdiskutera om man inte sett för milt påhanteringen av kat. För att ett brott avnormalgraden skall föreligga krävs ett innehav avminst kat, och gränsen för grovt brottsynes i praxis vara . Enligt kommissionensmening framstår dessa mängder som höga. Gränsernabör därför sänkas.Utskottet har tidigare behandlat motionsyrkandenrörande bl.a. frågan om livstidsstraff för grovtnarkotikabrott, senast . Utskottetvidhöll därvid tidigare gjorda uttalanden som ikorthet gick ut på att någon ytterligare skärpningav straffen för narkotikabrott inte var erforderlig(bet. 1999/2000:Ju7 s. 31).Utskottet konstaterar att isitt betänkande berört såväl frågan om införande avlivstidsstraff för grovt narkotikabrott som fråganom straffmätningen vid narkotikabrott. Betänkandetskall nu remissbehandlas för att därefter beredasinom . Detta arbete bör inteföregripas. Utskottet föreslår att avslårmotionerna Ju701, Ju723 och Ju931 i nu behandladedelar.Straffen inom EU för vissa brottI motion Ju914 (kd) begärs att regeringen skallverka för att inom EU komma överens om gemensammaminimistraff för vissa brott, såsom försäljning avnarkotika och sexhandel med barn.Inom EU pågår på olika håll arbete med att finnaöverenskommelser i fråga om straffskalorna för vissabrott. Man försöker i dessa sammanhang normalt settatt enas om minsta gemensamma maximistraff för deaktuella brotten.I rambeslutet om förstärkning av detstraffrättsliga och övriga skyddet mot förfalskningi samband med införandet av euron (EGT L 140,14.06.2000, s. 1) har medlemsstaterna enats omett minsta gemensamt maximistraff om fängelse åttaår för den som i bedrägligt syfte framställer ellerändrar pengar. Rambeslutet godkändes av riksdagenden (prop. 1999/2000:85, bet. JuU20,rskr. 217).Vid ministerrådet för rättsliga och inrikes frågorden träffades enprincipöverenskommelse om ett rambeslut ompenningtvätt, m.m. I rambeslutet föreskrivs ettminsta gemensamt maximistraff för penningtvätt omfängelse . Regeringen har i proposition2000/01:58 föreslagit att skall godkännarambeslutet.I december 2000 lade kommissionen fram förslagtill två rambeslut, ett rörande människohandel ochett rörande sexuell exploatering av barn. Irambesluten föreslås bl.a. bestämmelser om minstagemensamma maximistraff för sådana brott(KOM(2000)854).Kommissionen arbetar också med ett förslag tillrambeslut som rör narkotikahandel. Rambeslutetkommer att bygga på en undersökning om domstolarsoch brottsbekämpande organs definitioner,brottspåföljder och praktiska tillämpning av lagar ifråga om olaglig narkotikahandel som kommissionenlåtit utföra. I rambeslutet kommer frågan omminimiregler för brottsrekvisit och påföljder förolaglig narkotikahandel att tas upp.Utskottet konstaterar att det på olika håll inomEU pågår arbete för att i viss utsträckningharmonisera medlemsländernas straffskalor för vissabrott. Den deltar aktivt i dettaarbete. Motionsönskemålet får härigenom anses ihuvudsak tillgodosett. Utskottet föreslår attriksdagen avslår motion Ju914 i denna del.Övriga frågorVapentillstånd, m.m.Ett antal motioner berör frågor om tillstånd attinneha vapen och ammunition. I motion Ju714 (m)begärs att vapenlagen ändras på så sätt att den sominnehar vapentillstånd för jaktvapen också bör hatillstånd att förvärva och inneha ammunition oavsettdess kaliber. I motion Ju725 (m) begärs attbegränsningarna i fråga om möjligheten att erhållavapentillstånd för jakt för vissa typer av vapen,t.ex. salongsgevär, tas bort. Slutligen begärs imotion Ju902 (m) att kravet på tillstånd för att fåanvända ljuddämpare på jaktvapen tas bort förljuddämpare som inte reducerar ljudet mer än till ennivå av 125 decibel.Vapenlagen (1996:67) har varit föremål fören översyn (prop. 1999/2000:27, bet. 1999/2000:JuU9,rskr. 1999/2000:150). beslutade därvid omvissa skärpningar i vapenlagen, bl.a. i fråga ommöjligheterna att erhålla vapentillstånd. Detfrämsta syftet med ändringarna var att motverka attskjutvapen kommer till användning vid våldsbrotteller på annat sätt missbrukas.När det gäller tillstånd till innehav av jaktvapenföljer det av 2 kap. 4 § vapenförordningen (1996:70)att den som har avlagt jägarexamen skall anses habehov av jaktvapen, om inte särskilda skälföranleder annat. Behovet skall anses motsvara fyravapen om det inte finns omständigheter som talar föratt sökanden behöver fler jaktvapen än så. Tillståndtill fler än sex jaktvapen får beviljas endast omsökanden visar att det finns ett mycket kvalificeratbehov.Av 2 kap. 5 § samma förordning följer atttillstånd att inneha s.k. salongsgevär endast fårmeddelas för avlivande av fällfångat vilt.Enligt vad utskottet har inhämtat frånRikspolisstyrelsen är skälet till begränsningensåvitt avser salongsgevär att detta vapen haransetts mindre lämpligt för jakt än andra liknandevapentyper, t.ex. s.k. klass 4-studsare.Av 2 kap. 8 § vapenlagen följer att den som hartillstånd eller rätt att inneha ett visst vapen förskjutning utan särskilt tillstånd får innehaammunition till vapnet.