bet · GO01KUU1 · 2001-04-26 00:00:00 — Vissa importerade varorär belagda med tullar som det utgår stödvid export till länder utanför EU. Kostnaderna förjordbrukspolitiken uppgår till av EU:sbudget. Bestämmelser som gäller jordbruksområdetskall enligt EG-fördraget också omfatta fisket.EU:s gemensamma transportpolitik omfattar bådevägtrafik, järnvägstrafik, flodtrafik, sjöfart ochluftfart. Målen är främst att skapa gemensammaregler för transporter inom EU i syfte att främjafri rörlighet och fri konkurrens förtransportföretagen, att bidra till utbyggnad avsnabba, säkra och heltäckande transportnät i hela EUoch att genomföra en miljövänlig och effektivrörlighet, dvs. att bygga transportsystem somfungerar på det mest gynnsamma sättet vad gällerenergiförbrukning, transporttider ochtransportsträckor.Flera samarbetsområden som tidigare legat inom dentredje pelaren flyttades genom Amsterdamfördragetöver till den första pelaren, dvs. frånmellanstatligt samarbete till huvudsakligenöverstatligt. Främst gäller det frågorna om visum,asyl, invandring och civilrättsligt samarbete.Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken- andra pelarenMålen för den gemensamma utrikes- ochsäkerhetspolitiken (GUSP) är enligt Unionsfördragetefter Amsterdamfördraget· att skydda unionens gemensamma värden,grundläggande intressen, oberoende och integriteti överensstämmelse med grundsatserna i FN:sstadga,·· att på alla sätt stärka unionens säkerhet,·· att bevara freden och stärka den internationellasäkerheten,·· att främja det internationella samarbetet,·· att utveckla och befästa demokratin ochrättsstatsprincipen samt respekten för demänskliga rättigheterna och grundläggandefriheterna.·GUSP täcker alla utrikespolitiska frågor av allmäntintresse. Vissa frågor som har stark koppling tillutrikespolitiken, t.ex. utrikeshandelspolitik ochbistånd, ligger emellertid i den första pelaren. NärEU beslutar om handelssanktioner, betraktas det docksom en utrikespolitisk fråga. Medlemsstaterna harkvar sin nationella utrikespolitik, men avsikten äratt politiken skall samordnas så långt som möjligt.Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikenomfattar dels EU-ländernas förhållande till länderutanför EU, dels samordning inom internationellaorganisationer. Under de förhandlingar som leddetill Amsterdamfördraget diskuterades om ocksåförsvar skulle ingå i samarbetet men så blev intefallet. De områden som kan komma i fråga - de s.k.Petersbergsuppgifterna - är· humanitära insatser och räddningsinsatser·· fredsbevarande insatser·· insatser med stridskrafter vid krishanteringinklusive fredsskapande åtgärder.·Detta samarbete avser inte bestämmer principerna och deallmänna riktlinjerna för GUSP. gördet bl.a. genom att med enhällighet anta gemensammastrategier på områden där medlemsstaterna harviktiga gemensamma intressen. Rådet skall genomföradessa strategier, särskilt genom att besluta omgemensamma åtgärder och anta gemensammaståndpunkter.GUSP skall omfatta alla frågor om unionenssäkerhet inklusive den gradvisa utformningen av engemensam försvarspolitik som skulle kunna leda tillett gemensamt försvar, om beslutardet. skall i så fall rekommenderamedlemsstaterna att anta ett sådant beslut ienlighet med deras konstitutionella bestämmelser.Även om GUSP i huvudsak är ett mellanstatligtsamarbetsområde har kommissionen ochEuropaparlamentet viss insyn och inflytande.Kommissionen deltar i arbetet och har, liksommedlemsstaterna, rätt att lägga fram förslag.Europaparlamentet underrättas regelbundet omutvecklingen och kan avge rekommendationer. GenomAmsterdamfördraget ändrades beslutsformerna så attbeslut om gemensamma åtgärder eller gemensammaståndpunkter i vissa fall kan tas med kvalificeradmajoritet. I de fall då enhällighet krävs finns enmöjlighet till konstruktivt avstående. Det innebäratt en medlemsstat som inte vill godkänna ett visstförslag kan lägga ner sin röst och därmed göra detmöjligt för andra länder att gå vidare och genomföraåtgärden.Beslut om upprättande och genomförande avgemensamma åtgärder eller gemensamma ståndpunktereller andra beslut på grundval av en enhälligtbeslutad gemensam strategi får fattas medkvalificerad majoritet. Föreligger det inte ettbeslut om en gemensam strategi, som fattatsenhälligt, skall beslut om upprättande av engemensam ståndpunkt eller åtgärd fattas medenhällighet, medan genomförandebeslut även i dettafall kan fattas med kvalificerad majoritet. Igrunden måste således enhällighet föreligga, inomGUSP-området. Efterföljande beslut kan fattas medkvalificerad majoritet. Beslut får dock inte fattasom en medlemsstat motsätter sig det och åberoparviktiga och uttalade skäl som rör nationell politik.Rådet får dock i dessa fall hänskjuta frågan , som skall besluta enhälligt.Vid Europeiska rådets möte kommedlemsstaterna överens om att förstärka samarbetetinom den gemensamma säkerhets- ochförsvarspolitiken. Målet är att EU påett snabbt och effektivt sätt skall kunna ta sig ankonfliktförebyggande och krishanterande uppgifter.För att möjliggöra detta har staterna enats om attbygga upp en ny organisation för civil och militärkrishantering. En rad politiska och militära organhar inrättats i ministerrådet. Till en början rördet sig om tillfälliga politiska och militärasamarbetskommittéer, men skall de efterbeslut i övergå i en permanentkommitté för utrikes- och säkerhetspolitik, enmilitär kommitté och en militär stab. har också beslutat att EU skall ha en egenmilitär kapacitet.EU och Nato skall mellan sig sätta upp dels ettsystem för samråd och samarbete, dels strukturer somgör det möjligt för Natomedlemmar utanför EU attdelta i olika krishanteringsoperationer ledda av EU.Också på den civila sidan skall EU ha beredskap föratt med kort varsel kunna sätta in t.ex. poliser,valövervakare och andra civila experter. För attsamordna och utveckla detta arbete inrättade rådet imaj 2000 en kommitté för civil krishantering.Beredningsgången inom andra pelaren kan beskrivasenligt följande. Ett ärende väcks av en medlemsstat,t.ex. på grund av en aktuell politisk händelse ellerav att en fråga skall beredas inför ettinternationellt möte. Ärendet hänvisas till enrådsarbetsgrupp för en första beredning. Ärendet gårdärefter vidare till den politiska kommittén, POCO,eller till den tillkomna gruppen förberedning av utrikes- och säkerhetspolitiskaärenden, KUSP (ochsäkerhetspolitik) som sammanträder mellan mötena iPOCO.Nicefördraget innebär för andra pelaren att ettnärmare samarbete kommer att kunna inledas även pådetta område för genomförande av en gemensam åtgärdeller gemensam ståndpunkt. Det får emellertid integälla frågor som har militära eller försvarsmässigakonsekvenser.Enligt en förklaring om den europeiska säkerhets-och försvarspolitiken, som konferensen antog, angesatt det är EU:s mål att denna politik iöverensstämmelse med texter som iNice godkänt snabbt skall bli operativ. Ett beslutskall därför fattas av så snart sommöjligt på grundval av befintligabestämmelser i , utan attNicefördraget skall behöva ha trätt i kraft.Polissamarbete och straffrättsligt samarbete -tredje pelarenEU-ländernas samarbete på detta område berör främstde frågor som är kopplade till den fria rörlighetenför personer. I och med Unionsfördragetformaliserades samarbetet med syftet att garanteratrygghet och rättigheter för personer som rör sigöver gränserna och att kompensera borttagandet avgränskontroller med andra åtgärder för att tryggasäkerheten och motverka gränsöverskridandebrottslighet.Efter Amsterdamfördraget omfattar den tredjepelaren polissamarbete och straffrättsligtsamarbete. Konkret rör det sig särskilt om ettutbyggt samarbete inom Europol och om en samordningav medlemsländernas straffrättsliga lagstiftning,främst inom de områden som rör organiseradbrottslighet, terrorism och narkotikahandel.Den tredje pelaren är visserligen ettmellanstatligt samarbete, men i och medAmsterdamfördraget förenklades beslutsformerna ochbesluten blev mer bindande. Kommissionen deltarfullt ut i arbetet inom tredje pelaren.Europaparlamentet har en begränsad roll inom dentredje pelaren. Det skall informeras och kan avgeyttranden eller rekommendationer till rådet. Dessaär dock inte juridiskt bindande.Rådet kan, på initiativ av en medlemsstat eller avkommissionen, anta gemensamma ståndpunkter,rambeslut, genomförandebeslut eller konventioner.En gemensam ståndpunkt anger unionens ståndpunkt ien viss fråga och anger den riktning i vilken manvill arbeta.Ett rambeslut kan liknas vid de direktiv somanvänds inom första pelarens samarbetsområden.Rambesluten har till syfte att harmoniseramedlemsstaternas lagstiftning. Rambeslut är bindandenär det gäller resultatet som skall uppnås menöverlåter till staterna själva att bestämma form ochtillvägagångssätt. De har till skillnad fråndirektiv inte direkt effekt. Rambeslut antas medenhällighet av rådet.Ett genomförandebeslut syftar till att de mål somunionen har satt upp inom tredjepelarområdet skallnås. Det tas vanligen med enhällighet. Dock räckerdet med kvalificerad majoritet för att besluta omåtgärder som krävs för att genomföra besluten.Innan en konvention kan träda i kraft måste dennormalt godkännas av medlemsstaternas nationellaparlament. Denna procedur är tidskrävande. IAmsterdamfördraget infördes därför en ny regel, somsäger att en konvention kan träda i kraft så snartden har antagits av åtminstone hälften avmedlemsstaterna. Konventionen gäller dock bara i destater som har godkänt den.Genom Amsterdamfördraget fick vissabefogenheter också inom den tredje pelaren. kan meddela förhandsavgöranden omgiltigheten och tolkningen av beslut och avtal.2.5 BeslutsförfarandeFördragsändringar - ändringar inom primärrättenFördragen utgör den s.k. primärrätten.Möjligheten att ändra de fördrag som EU bygger påregleras i artikel 48 i Unionsfördraget. För attbesluta om fördragsändringar skall en s.k.regeringskonferens sammankallas i syfte att isamförstånd komma överens om de ändringar som skallgöras. En regeringskonferens kan sammankallas påförslag av en medlemsstat eller kommissionen. sammankallas, skallEuropaparlamentet höras, liksom kommissionen iförekommande fall. Även () skall höras, om det är fråga ominstitutionella ändringar på det monetära området.Ändringarna i fördragen träder i kraft när de harratificerats av samtliga medlemsstater i enlighetmed deras konstitutionella bestämmelser. Dettainnebär för samtliga medlemsländer att de nationellaparlamenten skall godkänna fördragsändringarna.Europaparlamentet är inte en avtalsslutande partoch har enbart en rådgivande funktion inför beslutetatt sammankalla en regeringskonferens. Parlamentetskall således inte ratificera fördragsändringarna.Också utvidgning med nya medlemsländer sker genomfördragsändringar.I vissa fall förutses i fördragen en förenklad,rent gemenskapsrättslig, procedur förfördragsändring (s.k. autonoma fördragsändringar).Beslutet fattas i sådana fall av rådet medenhällighet men utan medlemsstaternas formellamedverkan och utan krav på ratifikation. Dettaförfarande är tillämpligt vid vissafördragsändringar av mer teknisk eller formellnatur. Förfarandet tillämpades näranslutningsfördraget om , ochFinlands tillträde till EU skulle revideras tillföljd av att inte kunde ratificera fördraget.Beslutsförfarande inom sekundärrättenOlika typer av reglerDen s.k. sekundära EG-rätten avser lagstiftning som antagits avEU:s institutioner med stöd av den primära EG-rätten, dvs. Beslut om lagstiftning,eller rättsakter, fattas av rådet eller av rådet ochEuropaparlamentet på grundval av kommissionensförslag. Kommissionen har ensamrätt att lägga framförslag till rättsakter. Lagstiftning kan vara avolika slag.Förordningar har allmän giltighet och är till alladelar bindande och direkt tillämpliga i varjemedlemsstat. En förordning varken skall eller fårgenomföras i nationell rätt för att bli gällande menkan föranleda kompletterande nationell lagstiftning.Direktiv är bindande för medlemsstaterna medavseende på det resultat som skall uppnås, menmedlemsstaterna får själva bestämma form ochtillvägagångssätt för genomförandet. Direktivanvänds för att åstadkomma en tillnärmning avlagstiftning inom gemenskapen och kan ha direkteffekt.Beslut är bindande för dem till vilka de riktarsig.Icke-bindande regler saknar något för att kunnabli rättsligt bindande men kan ändå ha en rättsliginnebörd och syfta till att påverka ett handlande.Icke-bindande regler kan med andra ord varkenframtvinga ett genomförande eller straffa uteblivetgenomförande. De kan vara ett starktintegrationspolitiskt instrument som banar väg förbindande rättsakter på området. Både EU:sinstitutioner och medlemsstaterna gemensamt kanutfärda denna typ av regler.En rekommendation tillkommer i allmänhet på rådetseller kommissionens initiativ och syftar till attpåverka handlingsmönster. En rekommendation kandärför vara av stor betydelse för rättstillämpningenom syftet med rekommendationen är att kompletterabindande rättsakter eller belysagenomförandeåtgärder. Det är vanligt att t.ex.kommissionen i olika yttranden anger hur den ser påvissa rättsliga frågor och hur den avser att tolkaoch tillämpa t.ex. konkurrensrättsliga regler.Rekommendationer och yttranden är visserligenrättsakter men icke-bindande.Meddelanden ligger nära yttranden och brukarinnehålla kommissionens motiveringar till nylagstiftning eller förslag till policy på ett visstsakområde. En annan form är s.k. tillkännagivandenoch riktlinjer som relativt ofta används avkommissionen i arbetet med att tillämpa ellerinformera om den gemensamma konkurrenspolitiken.Rådets slutsatser är en beteckning för vissabeslut och uttalanden inte minst i samband med möteni . Slutsatserna kan angeinriktningen för det fortsatta arbetet inom olikaområden.När rådet fastställer riktlinjer förgemenskapspolitiken på ett område sker det oftagenom en resolution, vilket skall ses som ettuttryck för medlemsländernas politiskaviljeriktning. Resolutionen kan ha formen av etttidsmässigt program för hur ett särskilt ämne börutvecklas över tiden. Ofta föregriper resolutionersenare rättsligt bindande akter. De bindande aktersom senare antas och som innebär att resolutionensriktlinjer blir bindande regler brukar i sin turofta hänvisa till resolutionen.MedbeslutandeförfarandetMedbeslutandeförfarandet är den vanligastebeslutsproceduren för lagstiftningsfrågor.Förfarandet inleds med att kommissionen lägger framett förslag för och rådet. Området och parlamentet är överens, kanmedbeslutandeförfarandet avslutas redan i sambandmed den s.k. första läsningen.Om rådet och inte kan kommaöverens i samband med första läsningen skall rådet,efter att parlamentets yttrande inhämtats, medkvalificerad majoritet anta en gemensam ståndpunkt.Den gemensamma ståndpunkten går till parlamentet fören andra läsning. Om parlamentet i sin andra läsningkommer med ändringsförslag till den gemensammaståndpunkten, kan rådet välja att godkännaparlamentets alla ändringar. För detta krävskvalificerad majoritet utom när det rör sig omändringsförslag som kommissionen avstyrkt. I sådanafall krävs enhällighet.Om rådet inte godtar parlamentets ändringsförslag,får rådet besluta om sammankallande av en s.k.förlikningskommitté för att komma fram till enkompromisslösning. är ettinterinstitutionellt organ som utgörs av 15medlemmar från rådet och lika många frånparlamentet. Om förlikningskommittén godkänner ettgemensamt utkast skall rådet och parlamentetgodkänna rättsakten. Om någon av institutionernainte antar rättsakten inom den tidsfrist som gäller,eller om förlikningskommittén inte godkänner någotgemensamt utkast, har förslaget till rättsaktfallit.Vid sidan av medbeslutandeförfarandet medverkarEuropaparlamentet också i samtyckes- ochsamrådsförfarandet.KommittologinNär en rättsakt antas av rådet skall rådet ge kommissionenbefogenhet att genomföra de regler som rådetbeslutar. De kommittéer som inrättas för att biståkommissionen med detta ingår i det som brukar kallaskommittologin och spelar en viktig roll undergenomförandefasen. I kommittéerna deltar företrädareför medlemsstaterna och för kommissionen.MedlemsstaternaI stor utsträckning är det medlemsstaterna som svarar för attbesluten verkställs nationellt t.ex. genom attgenomföra direktiv i nationell lagstiftning.Direktiv skall normalt vara genomförda i nationelllagstiftning efter det att de antagitspå EU-nivå.Institutionella förändringar genomNicefördragetEn reform av EU:s institutioner, däri inbegripetmöjligheterna att fatta beslut med kvalificeradmajoritet i rådet, har bedömts vara en förutsättningför unionens kommande utvidgning. Under möte i träffades ocksåöverenskommelse om fördragsändringar somhuvudsakligen avser institutionella frågor.De fyra frågor som konferensen gällt ärkommissionens sammansättning, röstviktningen irådet, bestämmelserna om att ersätta enhällighet medkvalificerad majoritet i beslutsförfarandena ochmöjligheterna till fördjupat samarbete mellan endastvissa medlemsstater.Beträffande kommissionens sammansättning beslöts attbehålla systemet med minst en ledamot från varjemedlemsstat fram till dess att den tjugosjundestaten blivit medlem av unionen. När EU består av 27medlemmar kommer antalet kommissionsledamöter attbli färre än antalet medlemsstater, och ettrotationssystem skall införas. Det exakta antaletledamöter skall fastställas genom enhälligt beslut irådet inom ramen för det fastställda taket på 26ledamöter.Kommissionens ordförande skall få störrebefogenheter. Han eller hon skall fastställakommissionens inre organisation och fördelaansvarsområdena mellan ledamöterna. Om ordförandenefter godkännande av övriga ledamöter begär det,skall en kommissionsledamot vara skyldig att avgå.Ordföranden skall fortsättningsvis nomineras avrådet på stats- och regeringschefsnivå. Övrigaledamöter av kommissionen skall nomineras av rådetoch i samförstånd med den nominerade ordföranden.Nomineringen av dels kommissionsordföranden, delskommissionen som kollegium skall godkännas avEuropaparlamentet. Ordföranden och övriga ledamöterutses därefter av rådet.Vad gäller röstviktningen i rådet, dvs. antaletröster varje medlemsstat förfogar över, kommer detfr.o.m. att krävas en majoritetom av det totala antalet röster och attdessa röster lämnas av en majoritet avmedlemsstaterna (i vissa fall 2/3 avmedlemsstaterna). Vid majoritetsbeslut skall enmedlemsstat kunna begära en kontroll av att denkvalificerade majoriteten dessutom representerarminst av befolkningen inom EU. I fördraget harröstfördelningen mellan medlemsstaterna i ett EU med27 medlemsländer angivits. Röstviktningen löper påen skala från 3 till 29 röster. De röster somangivits för de olika kandidatländerna ärpreliminära och kan inte slutligt fastställas förräni samband med de enskilda anslutningsfördragen.Möjligheten att fatta beslut med kvalificeradmajoritet utvidgas till ett trettiotal nya områden.För ett tiotal av områdena skallmedbeslutandeförfarandet användas. De viktigastebestämmelserna som övergår till kvalificeradmajoritet rör civilrättsligt samarbete, vissaaspekter av den gemensamma handelspolitiken,industripolitiken samt Europaparlamentarikernasställning och reglerna för politiska partier påeuropeisk nivå. Vissa viktiga områden (beskattning,social trygghet, miljö) skall även fortsättningsvisomfattas av enhällighetsregeln.Även frågor om och dess storlekbehandlas i fördraget. I stället för det antal, 700,som tidigare bestämts som högsta antal, bestämshögsta antalet ledamöter till 732. Parlamentet harfått sin roll stärkt på några punkter och kommerbl.a. på samma villkor som övriga EU-institutioneratt kunna begära att skall kontrolleraefterlevnaden av EG-rätten.Också gemenskapsdomstolarna reformeras genomNicefördraget. Behörigheterna omfördelas mellandomstolen och förstainstansrätten genom det nyafördraget, och man planerar att införadomstolsavdelningar samt omarbeta domstolensställning.Närmare samarbete - flexibel integrationGenom Amsterdamfördraget blev det för första gångenmöjligt för medlemsstater att inbördes inrätta ettsärskilt samarbete (flexibel integration) inomfördragets institutionella ram, dvs. med användningav unionens institutioner och förfaranden. I de nyabestämmelserna anges på vilka villkor samarbetet fårinledas. Medlemsstaterna får tillämpa denna mekanismi frågor som omfattas av EG-fördraget och frågor somgäller polis- och straffrättsligt samarbete. Inomden gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken finnsdet enligt Amsterdamfördraget inget utrymme förnärmare samarbete.Enligt villkoren för det närmare samarbetet harvarje medlemsstat rätt att lägga in veto mot ettnärmare samarbete även om staten själv inte villdelta i det. Dessutom krävs att ett flertal avmedlemsstaterna deltar för att ett närmare samarbeteskall få inledas. Dessa bestämmelser har än så längeinte använts i praktiken.I omarbetades bestämmelserna omnärmare samarbete.Minst åtta medlemsstater skall krävas för attinleda närmare samarbete. Möjligheten till veto harstrukits, och beslut i rådet kan alltså fattas medkvalificerad majoritet. Varje medlemsstat kommervisserligen att kunna begära att frågan hänskjutstill , men denna möjlighet påverkarinte det faktum att det är rådet som skall fattabeslutet om att tillåta närmare samarbete.På EG-fördragets område får närmare samarbeteinledas i frågor som omfattas av medbeslutandeendast om tillstyrker detta.Genom kommer ett närmare samarbeteatt kunna inledas även i fråga om den gemensammautrikes- och säkerhetspolitiken, som varitundantagen från denna möjlighet. På detta område ärdet emellertid som enhälligt skallfatta det slutliga beslutet om att tillåta närmaresamarbete.2.6 Offentligheten inom EUBestämmelser om öppenhet finns både i fördragen ochi institutionernas bestämmelser.Konstitutionsutskottet har i ett yttrande den 21november 2000 till [2] med anledning avett av kommissionen framlagt förslag redogjort för,utöver regler inom EU, den svenskaoffentlighetsprincipen och det aktuellakommissionsförslaget.FördragsbestämmelserÖppenhetsbegreppet betonas i artikel 1 i Fördragetom Europeiska unionen i dess lydelse efter ändringgenom Amsterdamfördraget. Enligt artikeln markerarfördraget en ny fas i processen för att skapa enallt fastare sammanslutning mellan de europeiskafolken, där besluten skall fattas så öppet och sånära medborgarna som möjligt.I artikel 255 i EG-fördraget finns numera till följdav Amsterdamfördraget en grundläggande bestämmelseom handlingsoffentlighet. Enligt bestämmelsen skallallmänheten - varje unionsmedborgare och varjefysisk eller juridisk person som är bosatt eller harsitt säte i en medlemsstat - ha rätt till tillgångtill , rådets och kommissionenshandlingar enligt vissa principer och villkor.Allmänna principer och gränser för denna tillgångtill handlingar skall fastställas av rådet underhänsynstagande till allmänna eller enskildaintressen. Rättsakten om tillgång till handlingarskall beslutas enligt medbeslutandeförfarandet,vilket innebär att rådet skall fatta besluttillsammans med på förslag avkommissionen.Genom att artikeln nämns både i artikel 28 och iartikel 41 i Unionsfördraget som tillämplig på dengemensamma utrikes- och säkerhetspolitikenrespektive polis- och straffrättsligt samarbetegäller bestämmelsen även dessa områden.I EG-fördraget infördes också genomAmsterdamfördraget bestämmelsen att rådet i sinarbetsordning skall fastställa de fall då rådetskall anses handla i egenskap av lagstiftare i syfteatt medge större tillgång till handlingar i dessafall. Rådet skall alltid offentliggöraomröstningsresultaten, röstmotiveringarna ochuttalandena till protokollet, när rådet handlar iegenskap av lagstiftare (artikel 207.3).I en gemensam förklaring (nr 35) i samband medAmsterdamfördraget uttalades att en medlemsstatskall ha rätt att begära att kommissionen ellerrådet inte vidarebefordrar en handling med ursprungfrån den staten till tredje man, om intemedlemsstaten har lämnat sittmedgivande.I fördragen finns även en bestämmelse omtystnadsplikt.