bet · GO01LU19 · 2001-05-08 00:00:00 — Vid den skadelidandes dödskall rätten till ersättning gå över tillarvingarna, om krav på ersättning har framställtsföre dödsfallet.I motion L8 av m.fl. (m) påpekas attden av regeringen föreslagna ordningen innebär attskadeståndsskyldigheten faller bort om våldet är sågrovt att offret avlider utan att ha hunnitframställa några krav. För den som blir misshandladoch lämnad ensam och allvarligt skadad torde det,enligt motionen, vara svårt att framställa krav påersättning till skadevållaren eller någon somföreträder denne innan han eller hon slutligen dörav skadorna. Motionärerna anser det orimligt att enskadevållare på detta sätt skall komma i ettekonomiskt sett bättre läge om den skadelidande dörän om denne blir skadad. I motionen yrkas etttillkännagivande om att ersättningsrätten skallkunna övergå till arvingarna även om denskadelidande inte framställt något krav innan haneller hon avled (yrkande 5).Ana och (båda fp)framhåller i motion L9 att det finns en risk att denav regeringen föreslagna regleringen inte får deneffekt som åsyftas. Det finns, anförs det imotionen, en uppenbar fara för att ersättningsrättengår förlorad för dem som saknar kunskap omregleringen, vilket kan försämra redan ekonomisktsvaga gruppers situation. Enligt motionen kan denföreslagna regeln också få tillämpningsproblem(yrkande 2).Även i motion Ju930 av m.fl. (m),från den allmänna motionstiden , anförs attdet inte är rimligt att gärningsmannen skall kunnaundkomma sin skadeståndsskyldighet genom att offretbringas om livet. Regeringen bör därför se övernuvarande regler i syfte att dödsboet alltid skallkunna överta ett krav på ideellt skadestånd (yrkande13).Utskottet vill för sin del erinra om att enfordran på skadestånd i allmänhet torde varaförfallen till betalning i den mening som avses iräntelagen (1976:635) i och med att krav harframställts och behövlig utredning har lagts fram.Skadeståndet skall alltså betalas i sin helhet såsnart som dessa förutsättningar är uppfyllda, ochenligt 4 § andra stycket räntelagen börjardröjsmålsränta löpa på detta belopp en månad senare.Med hänsyn härtill är det enligt utskottets meninginte rimligt att skadeståndsskyldigheten skullebortfalla, trots att nämnda förutsättningar äruppfyllda, därför att skadeståndet inte hunnitfastställas före dödsfallet. Det kan ju vara så attskadevållaren avsiktligt förhalar skadeståndsärendetså att den skadelidande inte överlever till dessskadan slutligt regleras. Enligt utskottets meningfinns det sålunda anledning att ändra de nuvarandeprinciperna. Att, såsom motionärerna vill, heltsläppa kravet på att den skadelidande skall haframställt ett yrkande anser utskottet inte börkomma i fråga. Enligt utskottets mening är detrimligt att den skadelidande i viss utsträckningmåste ha varit aktiv för att få ut skadeståndet. SomKommittén om ideell skada liksom regeringen förordarbör samma regler gälla vid ersättning för ideellskada vid personskada och vid ersättning förkränkning genom brott.Utskottet tillstyrker sålunda regeringens förslagatt rätten till skadestånd för ideell skada börövergå till den skadelidandes arvingar om denskadelidande har krävt ersättning före dödsfallet.En särskild bestämmelse om detta bör tas in iskadeståndslagen. Den nya regeln bör, i enlighet medförslaget, gälla även trafikskadeersättning ochbrottsskadeersättning. Därmed avstyrker utskottetbifall till motionerna L8 yrkande 5, L9 yrkande 2och Ju930 yrkande 13.Jämkning på grund av medvållandeUtskottets förslag i korthetRiksdagen bör avslå motionsyrkanden ominförande av regler om jämkning av skadeståndoch trafikskadeersättning på grund avmedvållande som är förmånligare för denskadeståndsskyldige än vad som gäller i dag.Jämför reservation nr 6 (m).Enligt 6 kap. 1 § första stycket skadeståndslagen kanskadestånd på grund av personskada jämkas om denskadelidande själv uppsåtligen eller genom grovvårdslöshet har medverkat till skadan. Har en förareav motordrivet fordon som har gjort sig skyldig tilltrafikonykterhetsbrott skadats, kan dockskadeståndet jämkas vid varje vårdslöshet frånförarens sida. Om personskada lett till döden, kanskadestånd till efterlevande också jämkas, om denavlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet.Vidare kan skadestånd med anledning av sakskadaeller ren förmögenhetsskada jämkas, om vållande påden skadelidandes sida har medverkat till skadan. Iförekommande fall skall jämkning, enligt vad somföreskrivs i sista stycket i paragrafen, ske eftervad som är skäligt med hänsyn till graden avvållande på ömse sidor och omständigheterna iövrigt.Motsvarande regler om jämkning på grund avmedvållande vid personskada finns i 12 §trafikskadelagen (1975:1410).I propositionen anför regeringen att den intefinner anledning att föreslå någon lagändringavseende principerna för jämkning på grund avmedvållande vid personskada.Enligt motion L8 av m.fl. (m) terdet sig främmande att tillerkänna en vårdslösskadelidande ett betydande belopp för exempelvissveda och värk från en skadevållare som varit långtmindre oaktsam än han eller hon själv. Svensk rättbör enligt motionen ändras så att jämkning på grundav medvållande vid personskada skall kunna ske redanvid normalgraden av vållande. I motionen yrkas etttillkännagivande med denna innebörd (yrkande 4).I motion L604 av m.fl. (v)behandlas frågan om jämkning på grund av medvållandeav trafikskadeersättning. Motionärerna anför att dettorde strida mot det allmänna rättsmedvetandet attinte enbart det förhållandet att föraren gjort sigskyldig till rattfylleri eller grovt rattfylleriräcker för att skadeståndet skall kunna jämkas utanatt det också krävs att föraren varit vårdslös.Alkoholförtäring kan aldrig ursäktas i samband medtrafik och därför bör, enligt motionen, jämkningkunna ske så snart föraren dömts för rattfylleri;vårdslösheten skall sålunda presumeras i sådanafall. I motionen yrkas att skall begäraett lagförslag från regeringen om ändring avtrafikskadelagen i denna riktning.Utskottet vill erinra om att de nuvarande reglernai skadeståndslagen om jämkning på grund avmedvållande tillkom (prop. 1975:12, bet. De nya reglerna innebar, genom attjämkning inte kan ske annat än om den skadelidandehar medverkat uppsåtligen eller grovt vårdslöst, attmöjligheterna att jämka skadestånd vid personskadabegränsades väsentligt, medan möjligheterna attjämka skadestånd vid sakskada och renförmögenhetsskada bibehölls i stort settoförändrade. Bakgrunden till ändringarna var ettförändrat synsätt (prop. 1975:12 s. 131). Enligtdetta synsätt bör skadeståndsreglerna vara utformadeså att de tillgodoser socialt motiveradeersättningsbehov som de leder till ensamhällsekonomiskt rationell fördelning av deförluster som uppkommer genom skadefall. Förpersonskadornas del ansågs att en tillämpning av dedåvarande medvållandereglerna fick konsekvenser sominte var förenliga med det nya betraktelsesättet.Man menade att det från sociala och humanitärasynpunkter inte var rimligt att de som drabbades aven skada skulle bli lidande av entillfällig oaktsamhet. Vidare ansågs atttillgängliga ekonomiska resurser skulle utnyttjasbäst om skaderiskerna i samhället slogs ut på såmånga händer som möjligt. Om fullt skadestånd utgickskulle det, enligt detta synsätt, ofta leda till enacceptabel riskspridning eftersom skadeståndet i deflesta fall skulle täckas av en ansvarsförsäkring;en jämkning av skadestånd på grund av medvållandetorde däremot i de flesta fall medföra att skadandelvis skulle komma att stanna på den skadelidande.Genom reform fick Sverigemedvållanderegler som från ett internationelltperspektiv måste betraktas som generösa mot denskadelidande. Det kan nämnas att Kommittén om ideellskada inte funnit något land som har motsvaranderegler i sin allmänna skadeståndslagstiftning.Däremot konstaterar kommittén att det finns fleraländer, t.ex. och , som har regler avdetta slag i sin lagstiftning om ersättning förtrafikskador. Mot den bakgrunden för kommittén endiskussion kring frågan om möjligheterna att jämkaskadeståndet vid personskador bör utvidgas (SOU1995:33 s. 403 f.). Kommitténs slutsats är att desociala och humanitära skäl som åberopadestill stöd för de nuvarande reglerna iskadeståndslagen om jämkning på grund av medvållandetill personskada alltjämt är bärande. Reglerna harvidare, enligt kommittén, bidragit till attskaderegleringen i personskadefallen har förenklatsavsevärt.Utskottet vill i sammanhanget därutöver erinra omden tillkallade , somhar till uppgift att se över reglerna omsamordningen vid personskada mellan skadestånd,ersättning från offentlig försäkring och ersättningfrån försäkringar av annat slag. Enligt direktiventill kommittén torde det i sammanhangetaktualiseras vissa följdfrågor om jämkning (dir.1999:18). Det kan, anförs det, bl.a. diskuteras ivilken utsträckning en skyldighet att ge utskadestånd eller annan ersättning bör jämkas pågrund av försäkring och försäkringsmöjligheter och ivilken utsträckning jämkningen bör påverkas avbestämmelserna om regressrätt.Med hänsyn till det anförda ser utskottet, liksomregeringen, inte skäl att nu förorda ändrade regleri skadeståndslagen om jämkning på grund avmedvållande. Utskottet avstyrker därmed bifall tillmotion L8 yrkande 4.Vad gäller frågan om jämkning avtrafikskadeersättning på grund av medvållande, somtas upp i motion L604, vill utskottet erinra om attriksdagen behandlade en liknande motionom minskade möjligheter för den som gjort sigskyldig till trafikonykterhetsbrott att fåtrafikskadeersättning (bet. 1998/99:LU19). Utskottetuttalade att det för sin del var ense med motionärenom att det är angeläget att se över bestämmelsernapå ifrågavarande område. Av flera olika skäl - inteminst vad gäller hänsynen till det allmännarättsmedvetandet - fanns det enligt utskottetanledning att ifrågasätta om nuvarande bestämmelserär helt igenom tillfredsställande. Enligt vadutskottet hade inhämtat har ien skrivelse till regeringen (dnr Ju98/1647) föreslagit att nuvarande lagregler omjämkning av personskadeersättning inom trafikområdetändras så att jämkning av ersättning till förarenskall kunna ske i alla situationer där föraren varitrattfull vid olyckstillfället, och inte bara när detkonstaterats att han eller hon har varitvårdslös. I praktiken går det ofta inte att styrkavårdslöshet ens när föraren har varit märkbartpåverkad. Förbundet anser vidare att jämkningen börgå längre än vad som sker , så att en rattfullperson inte får mer ersättning än den som ärhänvisad till den allmänna försäkringensersättningsregler.Utskottet konstaterade att frågan omjämkning av personskadeersättning vidtrafikonykterhetsbrott var föremål för beredninginom med anledning avFörsäkringsförbundets skrivelse. Mot denna bakgrundansåg utskottet att något formellt tillkännagivandefrån sida med anledning av den dåaktuella motionen inte var behövligt, och utskottetavstyrkte därför bifall till motionen.Med hänvisning till beredningen avFörsäkringsförbundets skrivelse och tillPersonskadekommitténs pågående arbete anserutskottet att något initiativ från sidamed anledning av motion L604 inte är påkallat,varför utskottet avstyrker bifall till motionen.Ersättning för renförmögenhetsskada, m.m.Utskottets förslag i korthetRiksdagen bör avslå ett motionsyrkande omförbättrade möjligheter att få ersättning för renförmögenhetsskada på grund av brott samt tvåmotionsyrkanden som behandlar olika frågor omskadestånd till företagare. Jämför reservationernanr 7 (m) och nr 8 (m, fp).Som nämnts tidigare erbjuder skadeståndslagen en möjlighet tillersättning för ren förmögenhetsskada. Med renförmögenhetsskada avses enligt 1 kap. 2 § sådanekonomisk skada som uppkommer utan samband med attnågon lider person- eller sakskada. Den allmännaprincipen i svensk rätt är att ren förmögenhetsskadaendast ersätts om den vållas genom brott, ochskadeståndsskyldigheten drabbar i första hand densom gjort sig skyldig till den straffbara handlingen(2 kap. 4 § skadeståndslagen).I motion Ju930 av m.fl (m) anförs attoffer för ekonomisk brottslighet harsvårt att få ersättning för den skada de åsamkats,eftersom det är svårt att få ut någonersättning från brottslingen. I motionen konstaterasockså att det inte heller är så lätt för denskadelidande att få brottsskadeersättning, eftersomsådan ersättning endast i undantagsfall utgår förren förmögenhetsskada. Enligt motionen bör den somdrabbats av ren förmögenhetsskada få bättremöjligheter att få ersättning. Regeringen bör därförskyndsamt återkomma till med lagförslag idenna riktning (yrkande 14).Utskottet vill med anledning av motionsyrkandetpeka på att i fråga om möjligheterna att fåskadestånd på grund av brott är bestämmelserna ibrottsskadelagen (1978:413) av väsentlig betydelse.Lagen innebär att en person som utsatts för brottunder vissa förutsättningar har rätt till ersättningfrån staten för skador som uppkommit till följd avbrottet. Ersättning utgår för personskada samt, ivissa fall, för sakskada och ren förmögenhetsskada.Vid ren förmögenhetsskada kan brottsskadeersättningdock utgå endast i vissa undantagsfall (3 och 4 §§brottsskadelagen). Det gäller i fråga om s.k.rymlingsskador, dvs. skador som vållats av någon somvid tiden för brottets begående var intagen i bl.a.kriminalvårdsanstalt, och det gäller i särskiltömmande undantagsfall. Här är förutsättningen attden skadelidandes möjligheter att försörja sigallvarligt har äventyrats genom skadan eller attersättningen annars framstår som särskilt angelägen.Brottsskadeersättningen bestäms i huvudsak enligtskadeståndsrättsliga regler. Ersättningen utgör ettkompletterande skydd och ger skydd endast då andramöjligheter att täcka skadan saknas. Närbrottsskadeersättning bestäms avräknas sålundaskadestånd som har betalats eller bör kunna blibetalt, liksom i stort sett all annan ersättning somden skadelidande har rätt till på grund av skadan.Frågor om brottsskadeersättning prövas avBrottsoffermyndigheten.En motion med motsvarande innehåll som den nuaktuella avslogs av påhemställan av justitieutskottet. I sitt av riksdagengodkända betänkande 1998/99:JuU20 uttaladejustitieutskottet därvid att det är angeläget attbrottsoffer kan få ersättning för sina skador. Vidbedömningen av frågan om i vilken utsträckningbrottsskadeersättning skall utgå för renförmögenhetsskada måste emellertid även destatsfinansiella skälen tillmätas stor betydelse. Idet sammanhanget anfördes att staten inte kan ta påsig ett obegränsat ansvar för alla förekommandebrottsskador, utan en begränsning måste ske till defall där de sociala och humanitära skälen ärstarkast. ansåg därvid att denbegränsning som gjorts i brottsskadelagenbeträffande ersättning för ren förmögenhetsskada varändamålsenlig.Våren 2000 behandlade lagutskottet en motion medsamma innehåll som den nu aktuella (bet.1999/2000:LU11). Utskottet kunde för sin del intefinna annat än att den nuvarande bestämmelsen iskadeståndslagen om möjligheterna att få ersättningför ren förmögenhetsskada på grund av brott ärändamålsenligt utformad. Det fanns enligt utskottetsåledes inte heller skäl att frånskadeståndsrättsliga utgångspunkter frångåriksdagens mindre än gjordabedömning såvitt avser det av motionärerna upptagnaspörsmålet. Utskottet avstyrkte bifall tillmotionsyrkandet, och följde utskottet.Enligt utskottets mening saknas det anledning attnu frångå tidigare ställningstaganden.Därmed avstyrker utskottet bifall till motion Ju930yrkande 14.I detta sammanhang behandlar utskottet två motionersom tar upp vissa frågor om skadestånd tillföretagare.I motion L9 av och (båda fp) anförs att propositionen inte på etttillfredsställande sätt behandlar frågan hurskadestånd till egna företagare skall utformas ochregleras. Motionärerna anser att regeringen böråterkomma till med överväganden i dennafråga (yrkande 3).Maud () konstaterar i motion L606, frånden allmänna motionstiden , attmervärdesskatt inte utgår på skadeståndsbelopp somdomstol dömer ut till en näringsidkare som fått sinegendom stulen eller förstörd genom brott.Förhållandet motiveras, anför motionären, med attden skadelidande kan lyfta av momsen på denersättningsegendom han eller hon förvärvar. Imotionen kritiseras förhållandet och det begärs etttillkännagivande om att moms skall ingå iskadeståndet.Med anledning av vad som anförs i motionerna villutskottet framhålla att skadeståndslagen inteinnehåller några särskilda regler om skadestånd tillföretagare. Det innebär att en företagare som vilkenannan skadelidande som helst har rätt tillersättning för den personskada eller sakskada somåsamkats honom eller henne enligt de allmännareglerna i skadeståndslagen. En annan sak är attfrån skadeståndsrättslig synpunkt företagarenssituation kan vara speciell i vissa avseenden.Sålunda kan det för en företagare vara svårare änför en anställd att beräkna inkomstförlusten tillföljd av en skada. Av den anledningen föreskrivs,som redan tidigare berörts, i 5 kap. 1 § tredjestycket skadeståndslagen att med inkomstförlustlikställs intrång i näringsverksamhet. Med stödhärav kan en företagare erhålla ersättning även förannat än vad som motsvarar värdet av hans ellerhennes arbetsinsats i företaget. Ett exempel somnämns i förarbetena till ändringar iskadeståndslagen är att en lantbrukare, som blirlångvarigt arbetsoförmögen, måste slakta ned sinkreatursbesättning och därigenom lider förlust(prop. 1975:12 s. 155 f.). Vid sakskada förutsättsför att ersättning för intrång i näringsverksamhetkan bli aktuell att den skadade egendomen används irörelse.När det gäller frågan om skadestånd tillföretagare vill utskottet också peka påmöjligheterna att få ersättning för renförmögenhetsskada. Hit hör exempelvis förlust genomförsämrat rörelseresultat. I många fall är det fullttillåtligt att tillfoga andra ren förmögenhetsskada,t.ex. då ett företag konkurrerar ut ett annat medtillåtna metoder för ekonomisk konkurrens. Somnämnts tidigare förutsätter ersättning för renförmögenhetsskada i princip att skadan orsakatsgenom brott. Principen gäller naturligtvis inte inomkontraktsrätten. Det finns även utanföravtalsförhållanden flera undantag från principen.Sålunda förekommer ersättningsskyldighet för intrångi immateriella rättigheter enligt de särskildaimmaterialrättsliga lagarna även vid icke straffbartintrång.När det gäller exempelvis intrång i immateriellarättigheter kan det bli aktuellt även med ersättningför ideell skada. Sålunda skall vid patentintrångvid bedömande av ersättningens storlek hänsyn tasäven till patenthavarens intresse av attpatentintrång inte begås och till övrigaomständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse,se 58 § patentlagen (1967:837). Avsikten med dennamöjlighet till ersättning även för ideell skada äratt förbättra patenthavarens möjlighet att få fullersättning för skadan vid patentintrång. Ett annatexempel av intresse i detta sammanhang är lagen(1990:409) om skydd för företagshemligheter, sominnehåller bestämmelser om skyldighet att utgeskadestånd för ett obehörigt angrepp på ennäringsidkares företagshemlighet. Vid bestämmande avskadeståndet skall enligt 9 § hänsyn tas även tillnäringsidkarens intresse av att hemligheten inteobehörigen utnyttjas eller röjs och till övrigaomständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse.Utskottet vill peka på att i Kommitténs om ideellskada betänkande (SOU 1992:84) Ersättning förkränkning genom brott finns en redogörelse förreglerna om ersättning för ideell skada inom olikarättsområden. Flera av dessa regelverk kan, vilketockså framgår av utskottets redovisning ovan, fåsärskild betydelse för skadestånd tillnäringsidkare. Några särskilda överväganden omskadestånd till företagare har kommittén emellertidinte gjort, och inte heller förekommer sådana ipropositionen. Enligt utskottets mening har det intefunnits anledning för regeringen att i dettasammanhang behandla frågan om skadestånd tillföretagare särskilt.Det anförda innebär enligt utskottets mening attnågot initiativ från sida med anledningav motion L9 inte är påkallat, och utskottetavstyrker bifall till motionsyrkandet i fråga(yrkande 3).Vad sedan gäller motion L606 om moms på skadeståndger frågeställningen utskottet anledning att i dettasammanhang också erinra om reglerna om skadeståndmed anledning av sakskada. Enligt 5 kap. 7 § 1skadeståndslagen omfattar sådant skadeståndersättning för sakens värde eller reparationskostnadoch värdeminskning. Man får här skilja mellantotalskada eller partiell skada på egendomen. Vidtotalskada torde man, med stöd avförsäkringsrättsliga principer, kunna beräkna skadanmed ledning av kostnaden för återanskaffning av nyegendom av samma slag som den skadade vid tiden förskadan med avdrag för ålder och bruk.Beräkningsmetoden ger alltså den skadelidandemöjlighet att göra en ersättningsanskaffning. Vidpartiell skada på egendomen kan ersättning beräknasgenom att fastställa värdet före skadan, baserad pååteranskaffningskostnaden, och därjämte fastställarestvärdet, dvs. värdet av vad som återstår efterskadan, samt bestämma ersättningen till skillnadendäremellan. Denna metod kommer ofta till användningvid betydande skador. En annan metod vid partiellskada är att ersätta kostnaden för reparation jämteeventuell kvarstående värdeminskning på egendomen.Utskottet vill understryka att skadeståndetsfrämsta funktion är att ge den som lidit skada ettbelopp i pengar som skall ersätta den inträffadeförlusten. Har den skadelidande exempelvis förloratsin bil, sina arbetsredskap eller vad det nu ärskall skadeståndet möjliggöra för honom eller henneatt skaffa en annan motsvarande egendom i stället,och det skall också i viss utsträckning ersätta förmera indirekt förlust som han eller hon lidit, t.ex.för hyra av annan egendom denskadelidande varit i avsaknad av den skadadeegendomen.Det anförda innebär, med avseende på den i motionL606 behandlade frågan, att någonlagstiftningsåtgärd inte är påkallad. Därmedavstyrker utskottet bifall till motionen.Utskottet har inte någon erinran mot de förslag ipropositionen som inte behandlas särskilt ovan.Sammantaget innebär således utskottetsställningstaganden att lagförslagen tillstyrks.Vissa andra skadeståndsrättsligafrågorUtskottets förslag i korthetRiksdagen bör avslå motionsyrkanden omförmånligare preskriptionsregler vidskadeståndskrav, möjligheter att vägraverkställighet av dom på skadestånd, ansvarför genmodifierade organismer och omersättning till enskild som fått fingeradepersonuppgifter. Jämför reservation nr 9 (c).I detta avsnitt behandlar utskottet fyra motionsyrkanden frånden allmänna motionstiden i olikaskadeståndsrättsliga frågor.Preskription av skadeståndSkadeståndskrav enligt skadeståndslagen ärunderkastade den allmänna fordringspreskriptionenenligt reglerna i preskriptionslagen (1981:130).Huvudregeln är att en fordran preskriberas tio årefter tillkomsten (2 §). Preskriptionen kanavbrytas, och då börjar en ny preskriptionstid attlöpa (5 § och 6 §). När det gäller en fordran påskadestånd kan sålunda preskriptionen avbrytas genomatt den skadeståndsskyldige får ett skriftligtskadeståndskrav från den skadelidande. Beträffandeskadestånd på grund av brott infördes genompreskriptionslagen en särskild regel som innebär attskadeståndsfordran inte preskriberas förrän straffethar preskriberats samt att den skadelidande, efterdet att ansvarsfrågan har avgjorts, alltid har ettår på sig att framställa skadeståndsanspråk (3 §).Åtskilliga speciallagar om skadestånd innehållerbestämmelser om kortare preskriptionstider än enligtden allmänna preskriptionslagen. Sålunda gällerenligt 28 § trafikskadelagen en preskriptionstid från det att den skadelidande fick kännedomom att fordringen kunde göras gällande eller tio årfrån det fordringen tidigast hade kunnat görasgällande. Även enligt patientskadelagen (1996:799)gäller en treårig preskriptionstid från det att denskadelidande fick kännedom om att anspråket kundegöras gällande (23 §).