bet · GO01LU19 · 2001-05-08 00:00:00 — Flera lagar påtransporträttens område innehåller också regler omkortare preskriptionstider än enligt den allmännapreskriptionslagen.I motion L605 av de ()anförs att det är stötande att preskriptionsreglernakan medföra att brottslingar som dömts att betalaskadestånd, genom att på olika sätt se till att desaknar tillgängliga medel, slipper att betalaskadestånd till brottsoffret. Enligt motionären börsådant skadestånd inte preskriberas förrän denskadeståndsskyldige avlider, och i motionen begärsen lagändring med denna innebörd.Utskottet kan i viss mån hålla med om attpreskriptionsreglerna ibland kan leda till resultatsom förefaller hårda mot den skadelidande. Blandannat kan det, genom att preskriptionstiden vidskadeståndsfordringar i princip räknas från det attden skadegörande handlingen vidtogs, inträffa attskadeståndskravet är preskriberat innan någon skadahar uppkommit. Det måste emellertid beaktas attpreskriptionsreglerna utgör en avvägning och atthänsyn också måste tas till att den som begått ettfel måste kunna känna sig säker på attinte utsättas för krav på grund av vad som inträffatlångt tidigare. Utskottet vill också framhålla attgenom preskriptionslagen infördes den ovan nämndaför den skadelidande mer förmånliga särskildapreskriptionsregeln vid skadestånd på grund avbrott.Utskottet kan inte se att det finns skäl att ändrapreskriptionsreglerna när det gäller krav påskadestånd och avstyrker därmed bifall till motionL605.Verkställighet av utländska avgöranden omskadeståndI motion L601 av () anförs att detförekommer vissa utländska domar som innebär eninskränkning av yttrandefriheten och som innefattarskadeståndsskyldighet för den som fällt de påståttförgripliga yttrandena. Sådana avgöranden skulleenligt motionen inte vara möjliga i med detstarka skydd för yttrandefriheten som finns här. Isådana situationer bör det, enligt motionen, varamöjligt för svenska myndigheter att vägraverkställighet av domarna.Utskottet vill erinra om att irättsfallet NJA 1998 s. 817 prövat frågan om det avhänsyn till skyddet för yttrandefriheten ikonventionen angående skydd för de mänskligarättigheterna och de grundläggande friheterna() eller till svensk ordre publicförelåg hinder för verkställighet av en norsk domdär en norsk medborgare, som haft i uppdrag atttjänstgöra som sälfångstinspektör i ,förpliktats utge skadestånd till ett antal norskasäljägare för ärekränkande uttalanden om dem i bl.a.en film som visats i svensk TV. Högsta domstolenkonstaterade i sitt avgörande att Europadomstolenvarit benägen att se det verkställighetsförfarandesom följer på en dom som en del av det förfarandevarigenom civila rättigheter och skyldigheterfastställs. inställning kunde,enligt , tolkas så att det vidflagranta brister i en utländsk rättegång bör skenågon form av överprövning innan en utländskstraffdom verkställs. Mot bakgrund härav fann Högstadomstolen att prövning borde ske av påståendet attden norska domen inte fick verkställas på dengrunden att verkställigheten stod i strid medEuropakonventionen. Det kunde, anförde Högstadomstolen vidare, emellertid inte bli fråga om attgöra en fullständig omprövning av den norska domen.En sådan ordning skulle enligt Högsta domstolenalltför mycket tynga det internationella samarbetesom syftar till att underlätta domsverkställighet iandra länder än det där domen meddelats. För länderanslutna till bör det, anfördeHögsta domstolen, normalt vara tillräckligt attmyndigheten i verkställighetslandet gör en meraöversiktlig granskning för att kontrollera att domenär förenlig med konventionen. Skulle det emellertid,t.ex. genom påpekanden från en part, komma framnågon omständighet som gör att det kan sättas ifråga om domen uppfyller konventionens krav måstegranskningen vara mer ingående.Vid den granskning av den norska domen som enligtdet anförda skulle ske i det aktuellaverkställighetsärendet fann medbeaktande av de olika omständigheterna att dennorska domen inte kunde anses innefatta någonkränkning av sälfångstinspektörens rätt tillyttrandefrihet enligt Europakonventionen.När det gällde frågan huruvida det förelåg hindermot verkställighet av den norska domen av hänsyntill ordre public fanns det, anförde Högstadomstolen, anledning att understryka att det,generellt sett, bara i undantagsfall kan komma ifråga att vägra domsverkställighet på denna grund.Särskilt gäller detta naturligtvis när det är frågaom verkställighet av en dom som är meddelad i ettannat nordiskt land. Frågan om hänsyn till svenskordre public i det aktuella målet hade enligt Högstadomstolen i första hand anknytning tillsälfångstinspektörens medverkan i den film somvisades i svensk television. Högsta domstolenanförde att det får anses att hänsyn till svenskordre public hindrar verkställighet i av enutländsk dom på straff eller skadestånd, näransvarsutkrävandet i det landet framstår som ettkringgående av det svenska grundlagsskyddet för densom medverkar vid tillkomsten av en framställning inågot av de särskilt grundlagsskyddade medierna.Hänsynen till svensk ordre public kan emellertid,fortsatte , inte sträcka sig sålångt att den som medverkar i ett program som visasi svensk television alltid är skyddad motverkställighet här i landet av en utländsk dom somavser ansvar för medverkan i programmet. Så t.ex.bör en person som ärekränker någon i ett program somvisas i ett annat lands television och som sedanåterutsänds i i regel inte kunna undgåverkställighet här av en dom som meddelats i detandra landet på grund av ärekränkningsbrottet där.Slutsatsen är, enligt , att det iett verkställighetsärende får bedömas från fall tillfall huruvida omständigheterna bör medföra attverkställighet vägras i Sverige.Med hänsyn till omständigheterna i det aktuellafallet och förhållandena i övrigt ansåg Högstadomstolen att det inte heller med hänsyn till ordrepublic kunde anses föreligga hinder för den begärdaverkställigheten.Det bör nämnas att numera regleras verkställighetav bl.a. norska domar i avLuganokonventionen om domstols behörighet ochverkställighet av domar på privaträttens område(prop. 1991/92:128, LU36). Det ordre public-förbehåll som görs i konventionen anses varatillämpligt endast i exceptionella situationer.Mot bakgrund av vad som sålunda redovisats anserutskottet att motion L601 inte påkallar någonriksdagens åtgärd, och utskottet avstyrker bifalltill motionen.Ansvar för genmodifierade organismer (GMO)I motion MJ711 av m.fl. (c) begärsett tillkännagivande till regeringen om att striktskadeståndsansvar i kombination med en obligatoriskansvarsförsäkring bör införas för den somintroducerar GMO i begränsade försök eller påmarknaden (yrkande 18).Riksdagen behandlade en liknande motion (bet. 1998/99: LU17). I betänkandet konstateradeutskottet sammanfattningsvis att skador orsakade avGMO i betydande utsträckning täcks av bestämmelsernaom ett strikt ansvar i . I andra falltorde, såvitt utskottet kunde bedöma, skadororsakade av GMO i många fall omfattas av ett striktansvar enligt olika specialförfattningar eller kunnahänföras till det allmänna culpaansvaret enligtskadeståndslagen. Enligt utskottets mening förelågmot den bakgrunden inte anledning för attta initiativ till förändrade ansvarsregler vidanvändning av GMO. Utskottet förutsatte emellertidatt regeringen noga följer utvecklingen på områdetoch, för det fall det skulle finnas behov avytterligare lagstiftningsåtgärder, tar initiativtill att sådana kommer till stånd. Riksdagenbeslutade i enlighet med utskottets hemställan ochavslog den då aktuella motionen.Då frågan ånyo behandlades medanledning av en liknande motion vidhöll utskottetsin tidigare gjorda bedömning och avstyrkte bifalltill motionen i fråga (bet. 1999/2000:LU11).Utskottet finner inte heller nu skäl att frångåsina tidigare ställningstaganden och avstyrkerbifall till motion MJ711 yrkande 18.Ersättning till enskild för fingeradepersonuppgifter m.m.Enligt motion Ju933 av och (båda fp) bör personer som fått fingeradepersonuppgifter, sekretessmarkering ifolkbokföringen eller kvarskrivning ha rätt tillekonomisk ersättning för de kostnader som uppkommer(yrkande 25 delvis).Utskottet vill peka på att frågan om ekonomiskersättning till enskild som fått fingeradepersonuppgifter behandlas i regeringens proposition2000/01:79 om stöd till brottsoffer. I propositionenanför regeringen att det i många fall kan varaskäligt att en person som på grund av förföljelsetvingas byta sin identitet får ekonomisk hjälp frånstaten. Det kan vara kostnader som har samband medbyte av bostadsort eller med försäljning av enfastighet eller bostadsrätt och kostnader i sambandmed att den enskilde måste byta arbete. Regeringenerinrar i proposition 2000/01:79 om att den inovember 1999 beslutat att uppdra åtRikspolisstyrelsen att i samverkan medRiksåklagaren, ,och utarbetaett förslag till ett nationellt handlingsprogram förskydd av vittnen, målsäganden och andrabevispersoner. Uppdraget har redovisats genom att enrapport överlämnats till regeringen i december 2000.I rapporten lämnas bl.a. ett förslag till en lag omskydd för bevispersoner. De personer som omfattas avskydd enligt lagen skall kunna erhålla ersättningför kostnader för boende, uppehälle, resor och andraliknande för programmets genomförande nödvändigautgifter. I rapporten understryks ocksånödvändigheten av att samordna det skydd somföreslås i lagen med andra åtgärder såsomsekretessmarkering, kvarskrivning och fingeradepersonuppgifter.Enligt vad regeringen vidare anför i proposition2000/01:79 är det viktigt att frågan om ersättningtill dem som är i behov av skydd behandlasuttömmande och i ett sammanhang. Detta görs enligtregeringen lämpligen inom ramen för den fortsattaberedningen av förslaget om det nationellahandlingsprogrammet.Utskottet kan för sin del frånskadeståndsrättsliga utgångspunkter inte se någotskäl för att ta initiativ med anledning avmotion Ju933. Därmed avstyrker utskottet bifall tillmotionsyrkandet (yrkande 25 delvis).Försäkringsrättsliga frågorUtskottets förslag i korthetRiksdagen bör avslå motioner om jämställdheti försäkringsvillkoren, patientskadelagen,utvidgat ansvar för trafikförsäkringen ochobligatorisk ansvarsförsäkring för hund.Jämför reservation nr 10 (c) samt särskildayttranden nr 1 (fp) och nr 2 (kd).I detta avsnitt behandlar utskottet sjumotionsyrkanden från den allmänna motionstiden iolika försäkringsrättsliga frågor.Jämställdhet i försäkringsvillkorenI motion L608 av () anförs att mångaförsäkringsbolag har gjort undantag iförsäkringsvillkoren för hemförsäkring genom attersättning inte utgår i det fall försäkringstagarenblir utsatt för våld i hemmet av närstående. Dettadrabbar enligt motionen särskilt kvinnor eftersomsådana brott är mycket vanligare mot kvinnor än motmän. I motionen understryks att förhållandena utgören stor orättvisa mot kvinnor och ärdiskriminerande. I motionen yrkas etttillkännagivande om vad som i motionen anförts omjämställdhet i försäkringsvillkoren rörande brott ihemmet.Motion So545 av m.fl. (mp) harliknande innehåll och i motionen yrkas etttillkännagivande om att regelsystemet för ersättningav olika slag i anledning av våldsbrott skall varalikvärdigt, även om brottet är utfört mot en kvinnai hemmet (yrkande 17).En privat försäkring uppkommer genom ett avtalmellan försäkringsgivaren och försäkringstagaren.Civilrättsliga regler om försäkringsförhållandenfinns, som framgått tidigare, i lagen (1927:77) omförsäkringsavtal. Försäkringsavtalslagen ärtillämplig på bl.a. liv- och pensionsförsäkringarliksom andra typer av personförsäkringar.Civilrättsliga regler om försäkringsavtal finnsockså i konsumentförsäkringslagen (1980:38). Dennalag innehåller bestämmelser - som mestadels ärtvingande till förmån för försäkringstagarsidan - omvissa typer av försäkring som konsumenter tecknar,såsom hemförsäkring, villaförsäkring,reseförsäkring, trafikförsäkring m.m. De bådaförsäkringsavtalslagarna reglerarförsäkringsavtalets ingående och upphörande samtolika allmänna frågor om parternas förpliktelser motvarandra.På försäkringsområdet pågår ettomfattande reformarbete. Försäkringsrättskommitténavlämnade delbetänkandet (SOU 1986:56)Personförsäkringslag, vari läggs fram förslag tillnya bestämmelser om personförsäkringar som äravsedda att ersätta försäkringsavtalslagensbestämmelser på området. slutbetänkandet Skadeförsäkringslag (SOU1989:88). Inom har härefterskett en omarbetning av Försäkringskommitténsförslag, bl.a. med hänsyn till den internationellautvecklingen och till vad som framkommit vidremissbehandlingen av kommittéförslagen. Resultatetav arbetet har redovisats i departementspromemorian(Ds 1993:39) Ny försäkringsavtalslag, vari föreslåsen helt ny lag på området. pågårberedning i av en nyförsäkringsavtalslag som skall ersätta lagi ämnet och konsumentförsäkringslagen från år 1980.Avsikten är att den nya lagen skall bli en samladlag för försäkringsavtalsrätten. Den kommer därföratt behandla individuell konsumentskadeförsäkring,företagsförsäkring och personförsäkring, gruppskade-och personförsäkring samt kollektivavtalsgrundadskade- och personförsäkring.Enligt utskottets mening förtjänar defrågeställningar som tas upp i motionerna en närmarebelysning. Utskottet förutsätter att ett sådantarbete kommer till stånd inom ramen för det pågåendearbetet inom Justitiedepartementet.Med hänsyn till det anförda anser utskottet attmotionerna L608 och So545 yrkande 17 inte påkallarnågon åtgärd i förevarande sammanhang,och utskottet avstyrker bifall tillmotionsyrkandena.PatientskadelagenPatientskadelagen (1996:799), som trädde i kraft den1 , innehåller bestämmelser om rätt tillpatientskadeersättning och skyldighet för vårdgivareatt ha en patientförsäkring som täcker sådanersättning (prop. 1995/96:187, bet. Lagenbygger i stor utsträckning på den tidigarefrivilliga patientförsäkringen men tillhör nu detobligatoriska försäkringssystemet.Patientskadeersättning lämnas för personskador,såväl fysiska som psykiska, som drabbar en patient isamband med hälso- och sjukvård i Sverige.Förutsättningarna för ersättning anges genom enuppräkning i lagen av ett antal olikaskadesituationer. I korthet kan sägas att ersättninglämnas för skada som orsakas av undersökning, vårdoch behandling, oriktiga diagnoser, fel hos ellerfelaktig hantering av medicinsktekniska produkteroch sjukvårdsutrustning, smittämnen som överförts isamband med vården och som lett till infektion,olycksfall som inträffat i samband med vården samtoriktig hantering av läkemedel.Rätten till patientskadeersättning är friståendefrån skadeståndsrätten, vilket innebär att patienteninte behöver bevisa att skadan orsakats genom atthälso- och sjukvårdspersonalen gjort sig skyldigtill fel eller försummelse för att ersättning skallkunna lämnas. I stället sker bedömningen påobjektiva grunder. Ersättningen bestäms i huvudsakenligt reglerna i 5 kap. skadeståndslagen.Enligt huvudregeln åläggs alla vårdgivare, såväloffentliga som privata, en skyldighet att tecknaförsäkring som täcker ersättningsskyldigheten.Ersättningen lämnas av försäkringsgivaren, och föratt tillgodose patientskyddsintresset i sådana falldå en vårdgivare inte fullgjort sinpatientförsäkringsplikt åläggs allaförsäkringsgivare som meddelar patientförsäkring ettsolidariskt ansvar för ersättningen för skador sominträffar hos vårdgivare som saknatpatientförsäkring. Försäkringsgivarna ingår i enpatientförsäkringsförening som skall handläggaersättningsfrågor som rör vårdgivare som intetecknat försäkring. Vidare skall enpatientskadenämnd upprätthållas och bekostas av de ipatientförsäkringsföreningen ingående medlemmarna.Nämnden skall på begäran av bl.a. patient,vårdgivare, försäkringsgivare och domstol avgeyttranden över ersättningsfall.Ersättningsbestämmelserna i patientskadelagen, sominnebär att även patientens efterlevande kan ha rätttill ersättning, är tvingande till de skadelidandesförmån. Den som vill ha ersättning enligtpatientskadelagen kan föra talan om detta vid allmändomstol. Möjligheten för en skadelidande att istället vända sig mot vårdgivaren med enskadeståndstalan finns dock fortfarande kvar, ochpatientskadelagen inskränker således inte rätten attföra talan om skadestånd i anledning av inträffadskada.I motion L602 av () anförs atteftersom ersättningen enligt patientförsäkringeninte alltid motsvarar de faktiska kostnadernaöverväger många skadelidande att vända sig tilldomstol för att kräva fullt skadestånd. Endomstolsprocess kan emellertid verka avskräckandemed hänsyn till risken att behöva stå förrättegångskostnaderna. Enligt motionen innebär dettaatt allt färre vågar anmäla felbehandlingar tilldomstol. Det synes också som om allt färrefelbehandlingar anmäls till försäkringen. Motionärenmenar att detta kan bero på att anmälningar inomsjukvården inte tas väl upp. Enligt motionen bördessa förhållanden utredas i syfte att ge störretrygghet i vården.Utskottet vill för sin del framhålla att det ärviktigt att förekommande fall av felbehandlingarm.m. inom sjukvården uppmärksammas och leder tillanmälan där så är befogat. Enligt utskottets meningsaknas dock underlag för att bedöma om det finns fogför påståendet i motionen om att allt färreanmälningar om felbehandling m.m. inom sjukvårdensker och att det skulle saknas förtroende förpatientskadesystemet som sådant.Utskottet vill emellertid peka på att Riksdagensrevisorer inlett en s.k. förstudie angåendegranskning av patientskadelagen. Studien avses bliklar . Förstudien bygger på ettförslag till granskningsärende till Riksdagensrevisorer som lagutskottet lämnade . Iunderlaget till förslaget konstaterar utskottet attpatientskadelagen varit i kraft och attnågon utvärdering av reformen och närmareundersökning av den praktiska tillämpningen avlagens bestämmelser inte kommit till stånd. Dengrundläggande och enkla frågeställningen för engranskning bör enligt utskottet vara ompatientskadelagen - både från patienternas ochvårdgivarnas utgångspunkter - fungerar på det sättsom var tänkt vid lagens tillkomst (se bilaga 2 tilllagutskottets protokoll 1999/2000:26).Enligt utskottets mening bör , i avbidanpå pågående utredningsarbete, inte vidta någonåtgärd med anledning av motion L602. Utskottetavstyrker därmed bifall till motionen.Patientskadelagen innehåller en preskriptionsregeli 23 §. Enligt första stycket är från det att den skadelidande fick kännedomom att anspråket kunde göras gällande. Rätten tillpatientskadeersättning förloras i vart fall om denskadelidande inte väcker talan från dentidpunkt då skadan orsakades. Preskriptionsavbrottkan även ske genom en anmälan till vårdgivaren ellerförsäkringsgivaren. I andra stycket finns enbestämmelse som syftar till att hindra rättsförlustför den skadelidande när han eller hon väl anmältskadan till försäkringsgivaren men ärendet reglerasförst sedan treårs- eller tioårsfristen gått uteller . Bestämmelsen innebäratt om den som vill ha ersättning gjort en anmälanhos vårdgivaren eller försäkringsgivaren inom dentid som anges i första stycket har han eller honalltid på sig att väcka talan sedan haneller hon fått del av försäkringsgivarens slutligaställningstagande i ärendet.I motion L603 av () konstaterasatt det förekommer att patienter drabbas av skadorinom sjukvården i form av smittat blod. Bland annathar det inträffat att patienter fått hepatit C menfått kännedom om skadan först sedanpreskriptionstiden för ersättningskravet gått ut.Enligt motionen bör preskriptionsreglerna ändras föratt undvika ett sådant för den skadelidande hårtresultat (yrkande 1). Det bör också enligt motionenvara möjligt att tolka nuvarande preskriptionsreglerförmånligt när det gäller patienter som långttillbaka smittats med infekterat blod. I motionenyrkas ett tillkännagivande härom (yrkande 2).Utskottet utgår från att ävenpreskriptionsreglerna blir föremål för uppmärksamheti revisorers pågående utredningsarbete.Motion L603 påkallar därför inte någon riksdagensåtgärd i förevarande sammanhang, och utskottetavstyrker motionen.Utvidgat ansvar för trafikförsäkringenGenom trafikskadelagen (1975:1410) åläggs varjemotorfordonsägare att ha trafikförsäkring för sittfordon. Ersättning betalas ur trafikförsäkringen, såsnart någon i fordonet skadats. Både förare ochpassagerare har rätt till ersättning. Dessutom utgårersättning ur trafikförsäkringen till andra, t.ex.cyklister och fotgängare, som skadas till följd avtrafik med fordonet. Full ersättning utgår för allapersonskador, oberoende av om någon har skuld tillolyckan eller inte. Ersättning till förare ochpassagerare betalas ur det egna fordonetstrafikförsäkring även om skadorna skulle hauppkommit vid en kollision med ett annat fordon. Omskadorna har orsakats genom vållande i samband medförandet av ett annat fordon, kan detförsäkringsbolag som har betalat ut ersättningenkräva den tillbaka från försäkringen för det andrafordonet.Den ersättning som skall utgå fråntrafikförsäkringen skall bedömas med ledning av vadsom föreskrivs i 5 kap. skadeståndslagen och lagen(1973:213) om ändring av skadeståndslivräntor. Dettainnebär bl.a. att trafikskadeersättning till den somorsakats personskada i följd av trafik medmotordrivet fordon skall omfatta ersättning försjukvårdskostnader och andra utgifter,inkomstförlust samt ideell skada. Av 5 kap. 3 §skadeståndslagen följer emellertid att vidbestämmande av ersättning för inkomstförlust skallavräknas förmån som den skadelidande med anledningav förlusten har rätt till i form av ersättning sombetalas på grund av obligatorisk försäkring enligtlagen (1962:381) om allmän försäkring eller på grundav lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring ellernågon annan likartad förmån. Avräkning skall ocksågöras för pension eller annan periodisk ersättningeller sjuklön, om förmånen betalas av enarbetsgivare eller på grund av en försäkring som ären anställningsförmån.Enligt motion MJ845 av m.fl. (kd)bör kostnaderna för trafikskadade ligga påtrafikförsäkringen. Det skulle enligt motionenmedföra att försäkringsbolagen skulle bli mer aktivapå trafiksäkerhetsområdet. I motionen begärs attregeringen lägger fram förslag till ändring avtrafikförsäkringen enligt vad sålunda anförts(yrkande 1).Riksdagen har vid flera tillfällen tidigarebehandlat liknande motioner som den nu aktuella. Dåfrågan behandlades konstaterade utskotteti sitt av godkända betänkande 1992/93:LU35att motionärernas förslag innebar en genomgripandeförändring, inte bara när det gäller det nuvarandetrafikförsäkringssystemet, utan också på ett flertalandra områden. Med hänvisning till ett planeratutredningsarbete i syfte att se över möjligheternaatt använda trafikförsäkringarna som ett incitamentför att förbättra trafiksäkerheten avstyrkteutskottet bifall till de då aktuella motionerna.Då spörsmålet ånyo aktualiserades motionsvägenvåren 1996 hade utskottet erfarit att en arbetsgruppinom utarbetat ett förslagangående försäkringsbranschens möjligheter att taöver vissa av de kostnader för trafikskador som det allmänna ansvarar för (bet. 1995/96:LU20).Försäkringsförbundet har presenterat arbetsgruppensöverväganden i en rapport somingetts till . Enligt rapportenär det ett realistiskt alternativ atttrafikförsäkringsbolagen övertar det ekonomiskaansvaret dels för inkomstförlust vid personskadaunder yrkesaktiv tid, dels för sådan rehabiliteringsom syftar till att den skadelidande i störstamöjliga utsträckning skall kunna bidra till sinförsörjning . Däremot börenligt rapporten samhället även i fortsättningen ståför sjukvårdskostnaderna. Det utökade ansvaret förtrafikförsäkringen bedöms i rapporten få en radpositiva effekter samt skapa större klarhet omtrafikens kostnader. Därutöver förbättrasmöjligheterna att använda försäkringen itrafiksäkerhetsarbetet. I rapporten görs vidarevissa ekonomiska bedömningar omskadekostnadsökningar för försäkringsbolagen ochvilka höjningar av trafikförsäkringspremien somskulle behövas.Utskottet såg positivt på att frågor omförsäkringars möjligheter att ge incitament tillskadeförebyggande åtgärder aktualiserats i olikasammanhang .