bet · GO01FöU6 · 2001-04-03 00:00:00 — Det gör jag helt enkelt därföratt jag tror att vi måste lösa dem för att det härska bli bra.Jag kommer alltså att prata om europeiskkrishantering kanske mer från ett Europaperspektivän från ett svenskt perspektiv. När det gällerkrishantering tycker jag att man väl kan urskiljanågot slags linjär modell med krisförlopp,spänningar, incidenter, hot, våld, osv. Det behöverinte gå i någon linjär följd, utan det kan gå uppoch ned. Men rent schematiskt kan man se det så. Mankan vidta olika åtgärder. Jag tycker att det iprincip finns tre paket av åtgärder. Det ena ärkonfliktförebyggande och sådant som görs tidigtinnan det har blivit något akut av det hela. Detandra är militära och civila insatser om man har ettutbrott av akut slag. Det sista är att försöka byggaupp freden.Man kan välja, när det gäller åtgärder, fyrastrategier. Den ena är att man enbart satsar påkonfliktförebyggande åtgärder. Skälen skulle varaatt det är humanitärt, ingen drabbas så hårt, ochdet är låga kostnader för att vidta åtgärderna. Denandra strategin är att man bara vidtar åtgärder närvåld faktiskt utbrutit. Skälet är att det är enkeltatt identifiera, man får politiskt stöd ganskaenkelt - det är faktiskt lättare att få stöd försådana åtgärder än i det tidiga skedet - och man fårbeslut vid krismedvetenhet. Den tredje strategin äratt man bara ger stöd för fredsbyggnad, dvs. när destörsta våldsamheterna har ebbat ut. Skälet är attvill två eller flera parter bruka våld går det inteatt hindra. Det är lika bra att vänta och stödjafredsbyggnad. Det finns faktiskt de som tycker attdet här är ett realistiskt alternativ i vissa fall.Man ska också ha klart för sig att vi i Sverigeibland har en föreställning om att om parter villbråka och ha en konflikt av alltmera våldsam art såska vi gå in och tala dem till rätta. Det är väl enbra attityd som jag sympatiserar med. Men den ärinte alltid så där väldigt realistisk. kanman faktiskt inte hindra genom denna typ av enklaåtgärder.Själv tror jag mycket på det sista, nämligen enblandad strategi. Vi kan inte hindra allaobehagligheter genom konfliktförebyggande åtgärder.Men däremot ska vi naturligtvis försöka. Vi måste,tycker jag, av humanitära skäl också kunna ingripanär det har blivit akut konflikt och vi måste blibättre på fredsbyggnad, så min alldeles fastauppfattning är att vi måste satsa på alla de här tretyperna av kapaciteter, förmågor.Jag tänker tala lite grann om dem i tur ochordning. Jag börjar med konfliktförebyggandeåtgärder. Det finns två typer avkonfliktförebyggande åtgärder. Den ena är att hindrautbrott vid en akut konflikt, dvs. någon sortsrenodlad krishantering. Den andra är att långsiktigtförebygga konflikter, påverka strukturella problem,motsättningar mellan etniska grupper, storaskillnader i ekonomi mellan närliggande länder osv.,som skulle kunna leda till konflikter.Möjligheterna att lyckas med dessa förebyggandeåtgärder beror naturligtvis på konfliktens ursprung,som kan vara väldigt olika, typer av aktörer,våldsbenägenheten hos dessa aktörer m.m.De aktörer som finns vid konfliktförebyggandeåtgärder är naturligtvis i första hand FN men ocksåregionala organisationer, t.ex. EU:s individuellastater och inte minst de icke-statligaorganisationerna, NGO.Medlen, ska man komma ihåg, är inte baradiplomatiska. Här kan det även vara fråga omekonomiska och militära medel. Det har juframhållits här, och jag delar den uppfattningen,att EU har en fördel gentemot många andrakonfliktförebyggande organisationer. Man harhuvuddelen av erforderliga medel till sittförfogande.Gör man historiska studier - på svenskt initiativhar FN gjort en utvärdering av Kosovo - kan mankonstatera att det i fanns mycket tidigasignaler. Det var alltså ingen brist på tidigasignaler. Man kunde ha sett att strider skulle brytaut på både det ena och det andra stället. Men ändågjordes det inte särskilt mycket i form avförebyggande åtgärder.Jag vill problematisera det hela. Det har jagförsökt illustrera med den lite mystiska figuren påden bild som jag nu visar. Man har en massa tidigasignaler från en massa olika ställen över helavärlden. Problemet är att i förhand säga vad somkommer att bli ett stort problem. Helt plötsligt ärdet något som sticker i väg och blir besvärligt. Ochdet är inte alldeles lätt att säga att det är justen viss möjlig situation som är problemet. Det kansåledes vara lite värre om man tittar på helheten,med alla sina alternativ, än om man i efterhand baraanalyserar ett fall.Problemet med att reagera på svaga signaler är attidentifiera alla svaga signaler som i värsta fallkan leda till allvarliga kriser. Det är att väljaatt reagera på de viktigaste svaga signalerna,vilket är ett urvalsproblem som är svårt. Det är attdet finns engagemang för att ingripa, vilket detoftast inte finns. Titta på det som har hänt iAfrika . Det är att fatta beslut omatt vidta åtgärder. Här finns det politiskt settibland svaga incitament för att ingripa. Blir detingen kris får man lätt kritik för att ha ingripit ionödan. Man har satsat pengar på saker som man renthypotetiskt kan säga inte hade blivit enallvarligare kris. Att verkligen visa att man harhindrat en öppen konflikt att bryta ut är inte lätt.Det är då svårt att få någon politisk poäng. Om detdäremot har utbrutit en ordentlig konflikt och manslår ihjäl varandra finns det ettmycket starkare politiskt engagemang för attingripa. Det är också svårt att välja lämpligaåtgärder just i ett krisförebyggande skede. Ska manta till militära åtgärder eller enbart diplomatiska?Jag går sedan in på öppna konflikter. Man måste dåvara noga med motiven. Vi måste välja vilka kriservi vill ingripa i. Det finns alltför många kriser ivärlden, men där vi inte har råd att ingripa. Detmåste finnas klara motiv. Det måste finnas svenskaintressen eller EU-intressen för vilka vi skaingripa. Annars får man inte någon politiskt folkligförankring. Man kan inte vara beredd att takostnader, vare sig det är pengar eller människoliv.De kan vara humanitära, de kan vara ekonomiska, detkan gälla risk för konfliktspridning. Men en ellerflera av dem måste vara tydligt formulerade. Det ärdå en klar fördel om det finns en vision om detönskvärda förhållandet efter ett ingripande. Annarshar man väldigt svårt att dra sig ur.Det är problem att komma överens när det gälleratt ingripa. Det är ett stort politiskt problem. Jaghar ibland i mina mörkare stunder lite svårt att sehur 15, 20, 25 länder med olika historia ochuppfattningar om saker och ting ska kunna kommaöverens om att ingripa. Det är problem kring attskapa en gemensam uppfattning om konflikten, om vadsom sker och om vad som ska göras. Det är problemnär det gäller att välja rätt medel, militära ochcivila. Det har här sagts att de civilamedlen är viktiga, och jag har ingen annanuppfattning. Att ha resurser tillgängliga kräver enhög beredskap. Det har vi inte alls på deförband som har anmälts i EU-sammanhang. Det ärproblem att ha en tillräcklig flexibilitet ochanpassningsförmåga för att klara ett brett spektrumav kriser och krig. Hur de kan se ut vet vi interiktigt. Vi kan ibland inte styra över detta, ävenom vi skulle vilja. Det är problem att politiskt,militärt och civilt ha en tillräcklig uthållighet.Vill folk slåss, vill parter slåss, är det inte såalldeles lätt att hindra dem. De kan vara envisa.Det är också problem med att avsluta insatsen underakuta skeden. Avslutningar är svårt i alla former avkrig och krigsliknande situationer, och det är ettslags krigsliknande situation om man behöver ingripamed våld.Vad som också är viktigt, tror jag, ärföreställningar om krig. Krig tror vi möjligen serut på något visst sätt. De kan se ut på många olikasätt. Man kan ha asymmetriska krig och icke-konventionella krig. Man kan ha gammaldags krig. Detär då lite grann , men på lägrenivå. Man kan också ha något slags revolutionärtkrig, där det framför allt är fråga om icke-statligaaktörer.Vi vet inte hur en konflikt som vi kan viljaingripa i kan te sig. Det kan faktiskt finnas allade här typerna och ibland en blandning av dem.Ibland kan de också utvecklas över tiden, så att deinnehåller olika komponenter.Vi måste vara beredda att möta dessa olika typeratt föra krig eller operationer. Dynamiken medföratt det kan ingå skilda sådana typer. När fleraparter deltar, vilket de ofta gör i sådana härsammanhang, blir det komplicerat att ingripa. Detfinns inte heller någon enkel "hackordning" mellanolika sätt att föra krig. Även om man alltidförsöker föra krig på sina egna villkor så kan mantvingas föra detta på motståndarens villkor elleratt dra sig ur.Ett s.k. scenariotänkande kan minska riskerna förde här typerna av krig, men det kan inte elimineradem. Man måste vara beredd att fullfölja operationenäven om uppoffringarna blir större än förväntat. Detär ett jätteproblem, som jag ser det.Det har sagts tidigare, och jag tror att det ärrätt, att det är dags nu att börja fundera över hurden europeiska krishanteringsförmågan kan användas iolika situationer. Personligen har jag denuppfattningen att det förmodligen inte är i Europasom den i första hand kommer att behöva tas ianspråk, utan i eller Mellersta Östern.Det andra är att det är väldigt mycket som återstårinnan vi över huvud taget kan göra detta.Så till den mänskliga komponenten i den europeiskakrishanteringsförmågan. Jag har satt krigaren icentrum. Det är ett sätt att se på soldaten. Vad manibland talar om är soldaten-kvarterspolisen. Mantror att man med sina arméförband ska kunna lösapolisiära uppgifter, och man pratar ibland om andraroller också. Jag tror inte att man klarar av att haden spännvidd som man skulle kunna tänka sig mellanolika sätt att se på militär personal. Jag tror måste bestämma sig. Jag tror att den militäradelen måste vara krigarens. Kan man göra något annatär det bra.Slutsatsen av detta är emellertid att det ocksåmåste finnas annan personal, t.ex. polis. Det måstevidare finnas ett bra och förtroendefullt samarbete,för det finns skeden då man behöver både-och. Dettatycker jag är en fråga man kan diskutera, men jagtror inte att det går att kombinera alla dessaroller för den militära personalen.Jag tänkte säga några få ord om poliser. Detta ärinte så konstigt. Militärer är ju lediga när intekrig pågår. Det är en fri resurs. Poliser har alltidnågonting att göra, även under normala förhållanden.Dessutom finns det vakanser på polissidan i mångaländer. Det är väl då inte så konstigt att det ärsvårt att få ihop tillräckligt många poliser, ävenom de är oerhört viktiga.Om detta kan man säga tre saker. Det ena är: Kanman tänka sig att skapa någon sorts EU-poliskår iBryssel med t.ex. 5 000 poliser, multinationelltrekryterad och inkluderande kvinnor? Det kundemöjligen vara en sak att föreslå. Man skulle ocksåkomma till rätta med problemet att poliser har olikatraditioner i olika länder. En del poliser är heltobeväpnade, andra skjuter så fort det går beroendepå nationella kulturer. Vissa poliser tycker vidareatt de måste användas för att de ska varabra. Att ha 5 000 poliser liggande i kasern utanförBryssel är dock kanske inte så bra urövningssynpunkt.Det finns också en annan fråga som kan diskuteras;kan man använda mer poliser av typen gendarmeri? Vihar ingen sådan organisation i , men detfinns det i andra länder. En del är emot den typenav paramilitära styrkor, andra tycker att det kanskevore en lösning.Jag nämner detta bara för att visa att det nogfordras lite nya idéer inom det polisiära området.Vice ordföranden för det. Utskottet sätteren ära i att vara punktligt. Tack till våra fyrainledare som, ändå inom ramen för en viss samsyn,förmådde ge oss fyra ganska olika perspektiv på dehär svåra frågorna. Vissa frågor har fått svar.Andra har inte fått något svar. Vi hoppas att vi medden här offentliga utfrågningen har bidragit tillatt stimulera en mer omfattande offentlig debatt.Tack alla som har kommit hit och inlett, ställtfrågor och lyssnat. Med det är det här ovanligtlånga och ovanligt öppna utskottssammanträdetavslutat.