bet · GO01JuU32 · 2001-04-24 00:00:00 — Enligt planen borde utbildning ochinformation ombesörjas av domstolarna.Introduktionsutbildning bör erbjudas nytillträddanämndemän, medan fortlöpande information bordelämnas vid årliga sammanträffanden mellanföreträdare för domstolen och nämndemännen.När utskottet senast behandlade frågan omutbildning av nämndemän - i betänkande 1998/99:JuU1(s. 30 f) - bereddes frågan i Justitiedepartementet.Utskottet konstaterade att redan uttalatsig på ett sätt som tillgodosåg motionärens önskemåloch avstyrkte de aktuella motionsyrkandena.Regeringen har härefter ändrat i domstolarnasinstruktioner så att lagmännen vid tingsrätternarespektive länsrätterna samt hovrätterna ochkammarrätterna, efter samråd med ,skall svara för att nämndemän fårintroduktionsutbildning och regelbunden information.Genom de åtgärder som på utskottetsinitiativ vidtagits och genomändringarna idomstolsinstruktionerna anserutskottet att önskemålet i motionJu417 får anses vara tillgodosett.Motionen bör enligt utskottetsmening avslås.Straffprocessuella tvångsmedelHemliga tvångsmedelUtskottets förslag i korthetMot bakgrund av att frågan om hemligatvångsmedel bereds iRegeringskansliet föreslår utskottet attriksdagen avstyrker ett antal motionsyrkandensom har anknytning till bl.a. frågan ombuggning. Jämför reservationerna 4 (v) och 5(mp).I några motioner behandlas frågor om hemligatvångsmedel. I motionerna Ju304 (s) och Ju933 (fp)anser motionärerna att buggning bör tillåtas ikampen mot den grova brottsligheten. I motion Ju804(v) begärs bl.a. en oberoende utvärdering av dehemliga tvångsmedlen, en lagreglering av samtligahemliga tvångsmedel liksom av användandet av s.k.överskottsinformation samt inrättande av ettoberoende kontrollorgan.I april förra året presenterade regeringen enlagrådsremiss om hemlig avlyssning m.m. I remissenföreslog regeringen bl.a. att buggning skulleinföras som ett nytt hemligt tvångsmedel, benämnthemlig avlyssning, vid vissa typer av brott ochunder vissa förutsättningar. Vidare föreslogregeringen vissa utvidgningar av tvångsmedlen hemligkameraövervakning, hemlig teleavlyssning och hemligteleövervakning. Här kan också nämnas att det enligtförslaget skulle införas ett system med offentligaombud i ärenden om hemliga tvångsmedel i syfte attöka enskildas rättssäkerhet. Förslagen byggde påBuggningsutredningens betänkande Om buggning ochandra hemliga tvångsmedel (SOU 1998:46) ochremissbehandlingen av detsamma.Lagrådet gjorde den bedömningen att hemligavlyssning bör kunna godtas som nyttstraffprocessuellt tvångsmedel med väsentligen detföreslagna tillämpningsområdet, om behovet är reelltoch starkt. En förutsättning var dock enligtLagrådet att tvångsmedelsanvändningen är förenad medtillräckliga rättssäkerhetsgarantier. Här pekadeLagrådet på svagheter i remissförslaget bl.a. såvittgällde systemet med offentliga ombud.En särskild fråga var behandlingen av s.k.överskottsinformation, dvs. uppgifter om t.ex. andrabrott än det som föranlett tvångsmedlet. Den storabristen i remissen ansåg Lagrådet vara avsaknaden aven utförligare reglering angående behandlingen avöverskottsinformation. Lagrådet framhöll särskiltatt denna fråga måste lösas; detta var enligtLagrådet en förutsättning för att en lagstiftning ombuggning skall kunna godtas.Inom pågår nu den fortsattaberedningen av lagstiftningsärendet. Bland annatskall frågan om en lagreglering avöverskottsinformation utredas.Enligt utskottets mening bör det pågåendeutredningsarbetet inte föregripas. Motionerna Ju304och Ju933 i nu aktuella delar, liksom motion Ju804,bör avslås.TvångsmedicineringUtskottets förslag i korthetUtskottet föreslår att avslår ettmotionsyrkande om att tillåtatvångsmedicinering med kräkmedel i syfte attsäkra bevisning om narkotikabrott. Skäletför avslag är att Narkotikakommissionensförslag om sådan tvångsmedicinering förnärvarande bereds i . Jämförreservation 6 (m).I motion Ju931 (m) yrkas att en misstänkt bör kunnages kräkmedel i syfte att säkra bevisning omnarkotikabrott när den misstänkte svalt narkotikan.Regler om undersökning av människokroppen vidbrottsmisstanke finns i 28 kap. 12 §rättegångsbalken. Av paragrafen, jämförd med 28 kap.11 § , framgår att kroppsbesiktningfår göras på den som skäligen kan misstänkas för ettbrott på vilket fängelse kan följa för att sökaefter föremål som kan tas i beslag eller annars föratt utröna omständigheter som kan vara av betydelseför utredning av brottet. Med kroppsbesiktning avsesundersökning av människokroppens yttre och inre samttagande av prov från människokroppen samtundersökning av sådana prov. En undersökning fårinte utföras så att den undersökte riskerar framtidaohälsa eller skada.Av 28 kap. 13 § följer attförordnande om kroppsbesiktning meddelas avundersökningsledaren, åklagaren eller rätten. Ärfara i dröjsmål, får beslutet fattas av polisman.Annan mera ingående undersökning än blodprov fårendast utföras av läkare. Vid kroppsbesiktning,liksom vid användning av övriga straffprocessuellatvångsmedel, råder den s.k.proportionalitetsprincipen. Sådan besiktning fårsålunda beslutas endast om skälen för den uppvägerdet intrång eller men i övrigt som åtgärden medförför den misstänkte eller för något annat motståendeintresse (28 kap. 13 § första stycketrättegångsbalken jämförd med 28 kap. 3 a § sammabalk).Rättegångsbalkens bestämmelser om kroppsbesiktningerhöll - med visst undantag som här saknar intresse- sin nuvarande utformning genom lagstiftning år1993 (prop. 1993/94:24, JuU7, rskr. I denpromemoria som låg till grund för propositionen -Ändrade regler om kroppsvisitation ochkroppsbesiktning, m.m. (Ds 1991:56) - föreslogs attden misstänkte skulle kunna medicineras mot sinvilja om förfarandet påtagligt skulle underlättamöjligheterna att utföra en kroppsbesiktning. Ipropositionen anfördes bl.a. att det är ett mycketallvarligt ingrepp i den kroppsliga integriteten attutsätta någon för tvångsmedicinering och att mycketstarka skäl därför krävdes för att införa en sådanmöjlighet i . Enligtdepartementschefen måste vid en sådan bedömningbrottsbekämpande effektivitetshänsyn träda tillbaka.Något förslag om tvångsmedicinering lades därförinte fram i propositionen (prop. s. 48).Under utskottets behandling av propositionen hadeutskottet att ta ställning till en motion, i vilkenföreslogs att begreppet kroppsbesiktning skulleomfatta även åtgärder i form av medicinering medkräkmedel samt magpumpning. Utskottet förklarade siginte ha någon annan uppfattning i denna fråga än vaddepartementschefen uttalat i propositionen ochavstyrkte bifall till motionen (bet. 1993/94:JuU7 s.7).I betänkande 1996/97:JuU8 vidhöll utskottet dennauppfattning (bet. s. 4). Motsvarande inställningintog utskottet vid /98 (bet.1997/98:JuU24 s. 15).Frågan om tvångsmedicinering behandlades därefterav i dess slutbetänkandeTvångsmedel enligt 27 och 28 kap. RB samt polislagen(SOU 1995:47). Utredningen fann med hänsyn till vaddepartementschefen anfört i proposition 1993/94:24inte anledning att närmare beröra frågan omtvångsmedicinering i syfte att genomföra enkroppsbesiktning. Inte heller borde det införasnågra bestämmelser som skulle göra det möjligt attmed stöd av den misstänktes samtycke ge honommedicin för att möjliggöra en kroppsbesiktning.Skillnaden för den misstänkte mellan att blierbjuden av polisen att ta t.ex. kräkmedel och atttvingas att ta medlet var nämligen, enligtutredningens uppfattning, mycket liten (SOU 1995:47s. 337 f).Polisrättsutredningens slutbetänkande beredsalltjämt i har i sitt slutbetänkandeVägvalet - Den narkotikapolitiska utmaningen (SOU2000:126) föreslagit att det i narkotikastrafflagen(1968:64) skall tas in en bestämmelse om att den somär skäligen misstänkt för narkotikabrott, som inteär ringa, skall kunna ges läkemedel eller liknandevid en kroppsbesiktning. Avsikten är att det vidskälig misstanke om försäljning av narkotika skallkunna fattas beslut om att använda kräkmedel ellerliknande vid kroppsbesiktning i sådana fall där deti dag beslutas om att placera den misstänkte på s.k.tulltoalett. Däremot anser kommissionen inte attkräkmedel skall få användas när misstanken avser enköpare som svalt narkotika. Beslut om att användakräkmedel skall fattas av åklagare och åtgärdenenligt förslaget genomföras av läkare (betänkandets. 208 f)betänkande är förnärvarande föremål för remissbehandling.Utskottet anser att beredningen avkommissionens förslag bör avvaktasoch avstyrker motion Ju931 i nuaktuell del.Övriga frågorPreskriptionsavbrottUtskottets förslag i korthetUtskottet föreslår att avslår ettmotionsyrkande om att ändra reglerna ompreskription. Utskottet anser att nuvarandereglering är såväl ändamålsenlig somtillräcklig. Jämför reservation 7 (m).I motion Ju930 (m) begärs att preskriptionsavbrottskall inträda redan när en misstänkt delgesförundersökningsprotokollet. Enligt motionärernasuppfattning innebär nuvarande regler inte bara enrisk för åtalspreskription utan också för attbrottsoffret går miste om brottsskadeersättningenligt brottsskadelagen (1978:413).Av 35 kap. 1 § framgår att dentidsfrist efter vars utgång påföljd för brott iallmänhet inte kan ådömas, dvs. åtalspreskriptioninträder, endast kan avbrytas genom att denmisstänkte häktas eller erhåller del av åtal förbrottet. Frågan om på vilket sätt åtalspreskriptionskall kunna avbrytas övervägdes ingående underförarbetena till . Departementschefenanförde i denna fråga att det inte fannstillräckliga skäl att låta delgivning av misstankeom brott vara preskriptionsavbrytande. En sådanordning skulle i många fall leda till en betydandeförlängning av preskriptionsfristerna och kunna ledatill processuella komplikationer, t.ex. i frågan omhuruvida delgiven misstanke avsett den sedermeraåtalade gärningen. Det kunde visserligen inteförnekas att de möjligheter gällande ordning gav denmisstänkte att själv förhindrapreskriptionsavbrottet kunde leda till fögatillfredsställande resultat. Enligtdepartementschefen kunde emellertid varjegränsdragning, hur den än skedde, i enskilda fallmedföra mindre gynnsamma konsekvenser (NJA II 1962s. 564 f).Utskottet hade vid /98 att taställning till ett motionsyrkande motsvarande det nuaktuella (1997/98:JuU1 s. 48). Efter att ha erinratom att en annan ordning finns i skattebrottslagen(1971:69) förklarade utskottet att det inte varberett att frångå den reglering i fråga omåtalspreskriptionen som kommit till uttryck ibrottsbalken och avstyrkte det då förevarandemotionsyrkandet. Utskottet har vidhållit dennainställning när det behandlatfrågan (se senast bet. 1999/2000:JuU7 s. 26 f), ochgör så även . Utskottet avstyrker motion Ju930 inu aktuell del.Såvitt avser brottsskadeersättning antog riksdagenvid /99 en lag om ändringar ibrottsskadelagen (prop. 1998/99:41, bet. JuU20,rskr. 175, SFS 1999:253). Ändringarna i denna delinnebar sammanfattningsvis att rätten tillbrottsskadeersättning numera kvarstår under enlängre tidsperiod . Om allmänt åtal harväckts, skall ansökan om brottsskadeersättning görasinom från det att dom eller slutligt besluthar vunnit laga kraft. Har allmänt åtal inte väcktsmen förundersökning inletts, skall ansökan görasinom från det att förundersökningen lagts nedeller avslutats. I övriga fall skall ansökan görasinom från det att brottet begicks. Om detfinns synnerliga skäl, kan dock en ansökan prövasäven om den kommit in för sent.I enlighet med äldre rätt skall alltjämt gälla attansökan prövas endast om brottet har anmälts tillpolis eller åklagare eller om sökanden visar giltiganledning till att någon sådan anmälan inte hargjorts.Genom samma lagstiftningsärende infördes ensärskild bestämmelse om preskription av fordran påbrottsskadeersättning. En fordran påbrottsskadeersättning skall preskriberas enligtsamma regler som gäller för en fordran på skadeståndmed anledning av brottet.Särskilda regler om preskription av skadestånd pågrund av brott finns i 3 § preskriptionslagen(1981:130). Dessa preskriptionsregler innebär bl.a.att en fordran på skadestånd i anledning av brottpreskriberas tidigast efter brottet men atttiden förlängs i vissa fall. Förlängning kan ske ide fall då tiden för åtalspreskription för brottetär eller längre. Den nya lagregleringeninnebär att också preskriptionstiden för anspråk påbrottsskadeersättning kan förlängas på motsvarandesätt.Utskottet har behandlat motionsyrkandenmotsvarande de nu aktuella vid ett par tidigaretillfällen. Utskottet har då, i fråga om risken förpreskription av rätt till brottsskadeersättning,anfört att de nya bestämmelserna i brottsskadelagenmåste anses tillräckliga för att rättsförluster förbrottsoffer skall undvikas. Motionsyrkandena haravstyrkts (se senast bet. 1999/2000:JuU7 s. 27).Utskottet har inte någon annan uppfattning nu ochden ovan nämnda motion Ju930 avstyrks även i dennadel.StrafföreläggandeUtskottets förslag i korthetUtskottet föreslår att avslår ettmotionsyrkande om att låta strafföreläggandeavse även fängelse. Enligt utskottets meningvore det olämpligt bl.a. urrättssäkerhetssynpunkt. Jämför reservation 8(fp).I motion Ju933 (fp) begärs en möjlighet att låtastrafföreläggande avse även fängelse.Strafföreläggande är en summarisk process i vilkenåklagaren kan lagföra brott som hör under allmäntåtal. Reglerna om strafföreläggande finns i 48 kap.rättegångsbalken och i strafföreläggandekungörelsen(1970:60).Strafföreläggande innebär att den misstänkte tillgodkännande eller föreläggsett bötesstraff efter vad åklagaren anser attbrottet bör föranleda. Strafföreläggande får vidareavse villkorlig dom eller sådan påföljd i föreningmed böter i fall då det är uppenbart att rättenskulle döma till sådan påföljd. Detta gäller dockinte för brott som har begåtts av någon som intefyllt eller om det finns anledning att förenaden villkorliga domen med föreskrift omsamhällstjänst. Vidare kan ett strafföreläggandeockså omfatta ett enskilt anspråk som avserbetalningsskyldighet.Är ett brott förenat med egendoms förverkandeeller annan sådan särskild rättsverkan i form avavgift enligt lagen (1994:419) om brottsofferfond,skall också den särskilda rättsverkan föreläggas denmisstänkte till godkännande. Detsamma gäller kostnadför blodprovstagning och blodundersökning som avserden misstänkte och som har gjorts för utredning ombrottet.Ett strafföreläggande utfärdas av åklagare.Strafföreläggandet eller ett skriftligt besked omdess innehåll skall lämnas eller sändas till denmisstänkte för godkännande. Har ettstrafföreläggande godkänts, gäller det somlagakraftvunnen dom. Godkänner den misstänkte inteföreläggandet, skall åtal normalt väckas. Ettgodkännande som sker sedan åklagaren utfärdadstämning eller stämningsansökan är utan verkan.Utskottet hade under föregående att taställning till ett motionsyrkande motsvarande det nuframställda. Efter en grundlig redovisning av degällande bestämmelserna på området - och motiven fördessa - framstod det enligt utskottets mening somklart olämpligt att utvidga tillämpningsområdet förstrafföreläggande på det sätt motionärerna begärt.Utskottet anförde att här inte bara bör framhållasatt det från rättssäkerhetssynpunkt framstår somoacceptabelt att frihetsberövande skulle kunna skeutan domstolsprövning utan också att allvaret i engärning som förskyllt fängelse bör inskärpas genomlagföring inför domstol. Härtill kommer, fortsatteutskottet, att det framstår som principielltfelaktigt att i ännu ett avseende ge en åklagarestörre möjlighet att bestämma påföljd än vad somtillkommer en ensam lagfaren domare. Utskottetavstyrkte motionsyrkandet (bet. 1999/2000:JuU18 s. 4f).Utskottet vidhåller denna tidigare inställning ochavstyrker motion Ju933 i denna del.RättsintygUtskottets förslag i korthetUtskottet understryker vikten av attregeringen påskyndar det utvecklingsarbetesom tar sikte på åtgärder för att förbättrakvaliteten på rättsintyg avseende misshandelav kvinnor. Med hänvisning härtill föreslårutskottet att skall avslå motioneri frågan.I motionerna Ju813 (m), So450 (mp) och So545 (c)begärs åtgärder för att förbättra kvaliteten pårättsintyg avseende misshandel av kvinnor.Av 2 kap. 4 § lagen (1998:531) om yrkesverksamhetpå hälso- och sjukvårdens område följer att den somi sin yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvårdenutfärdar ett intyg om bl.a. någons hälsotillståndskall utforma det med noggrannhet och omsorg.Enligt 2 kap. 3 § förordningen (1998:1513) omyrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens områdegäller att en läkare eller tandläkare som är verksaminom den offentligt bedrivna hälso- och sjukvårdenär skyldig att, i den omfattning övriga åligganden iyrkesutövningen inte hindrar det eller det annarsinte finns särskilda skäl däremot, utföraundersökningar och avge utlåtande över dessa påbegäran av länsstyrelse, domstol, åklagarmyndigheteller polismyndighet.Socialstyrelsen har utfärdat föreskrifter förhälso- och sjukvårdspersonal om avfattande av intygm.m. (SOSFS 1981:25). Dessa föreskrifter skalliakttas när rättsintyg utfärdas.Socialstyrelsen har i samråd medRikspolisstyrelsen, Riksåklagaren ochRättsmedicinalverket samt efter hörande avDomstolsverket utfärdat allmänna råd om rättsintygvid utredning av vålds- och sexualbrott (SOSFS1997:5). Råden riktar sig till läkare och tandläkaresom utfärdar rättsintyg vid utredning av sådanabrott. Med rättsintyg förstås i de allmänna rådenett utlåtande av en läkare som grundar sig antingenpå läkarens egen eller annan läkares undersökning aven misstänkt eller ett brottsoffer eller påuppgifter om sådana personer i en patientjournal ochsom är avsett att användas som bevis ibrottsutredning eller i rättegång. I de allmännaråden behandlas bl.a. hur en skadebeskrivning börutformas, hur en undersökning bör gå till i vissafall samt utformningen av själva utlåtandet. Vidareunderstryks vikten av att den som utfärdar intygethar erforderlig kompetens.Rättsmedicinalverket () har prövat ettalternativt sätt att höja standarden på rättsintyg.Läkare i och har kontrakterats,fått särskild utbildning och därefter kontinuerligterhållit stöd från den rättsmedicinska avdelningen iLinköping. Denna har i samråd med berördapolismyndigheter gjort en utvärdering avförsöksverksamheten, som visar att en god standarderhållits på de rättsintyg som utfärdats av dekontrakterade läkarna. Enligt vad RMV anför harpolisen i alltför ringa utsträckning utnyttjat dessaläkare men polisen önskar att den inleddaverksamheten fortsätter (RMV årsredovisning 1999 s.14).Utskottet hade att ta ställning till ett yrkandemotsvarande de nu aktuella under förra riksmötet.Med hänsyn till den stora betydelse som rättsintyghar vid utredning av vålds- och sexualbrottunderströk utskottet den utomordentliga vikten avatt intygen håller en för sitt ändamål tillräckligthög kvalitet. Att de utförliga anvisningar sommeddelas inte synes vara tillräckliga för attgarantera en sådan kvalitet ingav enligt utskottetbetänkligheter. Utskottet såg därför medtillfredsställelse på den försöksverksamhet som RMVinlett, och som beskrivits, och utgick från attRMV skulle följa upp denna och vidta de ytterligareåtgärder som kan visa sig erforderliga. Någon åtgärdav ansåg utskottet inte då vara nödvändig,och utskottet avstyrkte motionen (bet.1999/2000:JuU23 s. 39 f).I en skrivelse till regeringen harRMV - efter samråd med Riksåklagaren,, ochSocialstyrelsen - föreslagit en organisation förvissa rättsintygsskrivande läkare. Förslaget innebäratt, vid grövre vålds- och sexualbrott, rättsintyg ihuvudsak bör utfärdas av särskilt utbildade ochkontrakterade läkare eller av läkare anställda vidde rättsmedicinska enheterna. Vidare innebärförslaget att RMV ges ett huvudmannaskap för dennadel av rättsintygsverksamheten med ansvar förorganisation, innehåll, uppföljning ochkvalitetssäkring och ges bemyndigande att utfärdanödvändiga föreskrifter och allmänna råd på dettaområde. De kontrakterade läkarna skall enligt RMV:sårsredovisning för erhålla handledning ochfortbildning från den rättsmedicinska avdelningeninom upptagningsområdet.Förslaget bereds iJustitiedepartementet.Utskottet vill återigen understryka vikten av atträttsintygen håller en hög kvalitet. Det är därförmed tillfredsställelse som utskottet konstaterar attRMV nu lämnat förslag till konkreta åtgärder för attåstadkomma en förbättring. Mot bakgrund härav anserutskottet att det inte krävs något uttalande frånriksdagens sida. Utskottet vill emellertid samtidigtframhålla det angelägna i att regeringen ser tillatt utvecklingsarbetet bedrivs skyndsamt, så att enkvalitetsförhöjning kommer till stånd.Med hänvisning till att motion Ju813 liksommotionerna So450 och So545 i nu aktuella delar fåranses tillgodosedda föreslår utskottet att riksdagenavslår desamma.Rättshjälp vid s.k. pisksnärtsskadorUtskottets förslag i korthetUtskottet föreslår att avslår ettyrkande om större möjligheter till rättshjälpvid s.k. pisksnärtsskador. Enligt utskottetsbedömning innebär gällande reglering att densom drabbats av en pisksnärtsskada inte avkostnadsskäl bör behöva avstå från att drivafrågor om ersättning för skadan. Något behovav att utöka möjligheten att erhållarättshjälp i fråga om tvister ompisksnärtsskador anser utskottet inteföreligga.I motion So301 (mp) efterfrågas större möjlighetertill rättshjälp vid s.k. pisksnärtsskador.Med pisksnärtsskada förstås en skada inackregionen som kan uppkomma i samband medpåkörningar bakifrån och vissa andra slag avtrafikolyckor.Av trafikskadelagen (1975:1410) följer attpersonskada till följd av trafik med motordrivetfordon i princip ger rätt tilltrafikskadeersättning, som utgår urtrafikförsäkringen för fordonet.Trafikskadeersättning beräknas på motsvarande sättsom skadestånd enligt skadeståndslagens (1972:207)bestämmelser.När det gäller ersättning ur trafikförsäkring,riktas anspråken normalt mot försäkringsgivaren,dvs. den som försäkrat fordonet. Den skadelidandehar i och för sig rätt att i stället begäraskadestånd enligt skadeståndslagens bestämmelser ochtalan riktas då mot skadevållaren. Sådana processertorde dock i praktiken vara sällsynta.Av 10 § första stycket 10 rättshjälpslagen(1996:1619) framgår att rättshjälp inte får beviljasi en angelägenhet som rör trafikskadeersättningenligt trafikskadelagen. Rättshjälp får dockbeviljas i en sådan angelägenhet om ett mål ellerärende har inletts vid domstol eller enbart rörannan skada än personskada.Enligt lagmotiven var ett huvudsakligt skäl fördenna bestämmelse, som infördes , att detallmänna inte skulle behöva betala kostnader försådant rättsligt bistånd som slutligen komförsäkringsbolagen till godo. Det rör sig här omtvister där det egentligen är försäkringsbolagen somberörs och inte de formella parterna. Regleringeninnebär således att någon rättshjälp inte fårbeviljas så länge tvisten om trafikskadeersättningär utomprocessuell. Under detta skede förutsättsförsäkringsbolagen bära parternas kostnader förrättsligt biträde.I motiven framhålls dock att i de fall denskadelidande och försäkringsgivaren inte kan kommaöverens om skadeståndsskyldigheten eller omskadeersättningens storlek, återstår för denskadelidande att väcka talan vid domstol. När ettskadeståndsärende gått så långt brukarförsäkringsbolagen i allmänhet upphöra att taansvaret för den skadelidandes kostnader förförfarandet. Är saken anhängig vid domstol, bördärför den skadelidande ha möjligheter tillrättshjälp (prop. 1987/88:73 s. 29).Väljer den som drabbats av en trafikskada attväcka talan mot skadevållaren i stället för attbegära trafikskadeersättning, torde bestämmelseninte hindra att rättshjälp beviljas.Utskottet hade att pröva ett motionsyrkandemotsvarande det nu aktuella under förra riksmötet.Utskottet anförde då att det för sin del, motbakgrund av det kostnadsansvar somförsäkringsbolagen normalt åtar sig, inte kundefinna annat än att gällande reglering innebär attden som drabbats av en pisksnärtsskada inte avkostnadsskäl skall behöva avstå från att drivafrågor om ersättning för skadan. Något behov av attutöka möjligheten att erhålla rättshjälp i fråga omtvister om pisksnärtsskador förelåg inte enligtutskottets uppfattning. Motionsyrkandet avstyrktes(bet.