yttr · GN05KU7y · 2000-01-01 00:00:00 — I motion 1998/99:K354 av m.fl. (v) yrkande 1 begärs ett tillkännagivande om att en ny stadga för europaparlamentariker inte får godtas som innebär att utbetalar löner och beskattar europaparlamentarikerna. Enligt artikel 289 i EG-fördraget skall säte för gemenskapens institutioner fastställas av medlemsstaternas regeringar i samförstånd. I ett protokoll (nr 8) om lokalisering av säten för Europeiska gemenskapernas institutioner och vissa av deras organ och enheter samt för Europol (1997), som fogats till Unionsfördraget, EG-fördraget, Kol- och stålfördraget och Euratomfördraget, har medlemsstaterna enats om bl.a. att skall ha sitt säte i där de tolv månatliga plenarsammanträdena, inklusive budgetsammanträdet, skall hållas. Extra plenarsammanträden skall enligt protokollet hållas i , och parlamentets utskott skall sammanträda i . generalsekretariat och dess enheter skall vara kvar i . behandlade frågan om platsen för parlamentets verksamhet i sitt yttrande till utrikesutskottet års regeringskonferens (yttr. 1995/96:KU5y). erinrade om att frågan om parlamentets placering tidigare hade varit föremål för ingående överläggningar utan att regeringarna hade lyckats nå en lösning. Utskottet ansåg det otillfredsställande att parlamentets verksamhet inte hade kunnat koncentreras till en ort. Utskottet ansåg emellertid inte att det fanns anledning för den att då aktualisera frågan. Ärendet om en ny stadga för ledamöter, där bl.a. deras löner och kostnadsersättningar skall regleras, kunde inte avslutas . Ett enigt ministerråd och måste vara överens om innehållet i stadgan för att den skall kunna antas. hade lagt fram ett förslag till stadga. Medlemsländerna nådde en överenskommelse som innebar vissa omarbetningar av parlamentets förslag. avvisade dock överenskommelsen i rådet och återgick till sitt ursprungliga förslag. Parlamentet uppmanade rådet att anta parlamentets förslag. Det var framför allt svårt att uppnå enighet kring hur arvodena skall fastställas, systemet för kostnadsersättningar, eventuella övergångsbestämmelser och var ledamöterna skall beskattas. Den överenskommelse som uppnåddes i rådet innebar en gemensam ersättningsnivå och beskattning i hemlandet. Frågan om ledamotsstadgan finns med i det portugisiska ordförandeskapets arbets-program för . För är det, som framgår av en kommenterad dagordning inför Allmänna rådets möte , viktigt att den möjlighet till nationell beskattning av arvodet som uppnåddes i rådets överenskommelse kvarstår och att resor och andra utlägg ersätts till faktiska kostnader. Som framgår ovan har tidigare behandlat frågan om verksamhetsorter. Utskottet ansåg det då otillfredsställande att parlamentets verksamhet inte hade kunnat koncentreras till en ort men att det inte fanns anledning för den att då aktualisera vidhåller denna bedömning och föreslår att utrikesutskottet avstyrker motion 1999/2000:U511 (s). Önskemålet i motion 1998/99:K354 (v) yrkande 1 om beskattningen av europaparlamentarikernas arvoden överensstämmer med den svenska inställningen. Frågan om ersättningen är fortfarande olöst, och den finns med i det sittande ordförandeskapets arbetsprogram. föreslår att utrikesutskottet avstyrker motionen i denna del. I motion 1999/2000:U512 av m.fl. (c) yrkande 6 begärs ett tillkännagivande om att de nationella parlamentens inflytande och den folkliga förankringen bör stärkas. Motionärerna anser att agerande i ministerrådet efter debatt och diskussion - remissbehandling av svenska folkrörelser och institutioner - måste baseras på ett tydligt mandat från och att medborgarnas påverkansmöjligheter i beslutsprocessen stärks, om de nationella parlamentens inflytande stärks. Vidare framhåller de att ett utbyte av kunskaper, erfarenheter och debatt krävs för att stärka EU:s folkliga förankring utifrån gemensamma europeiska värderingar, att det behövs ett europeiskt offentligt rum för folkrörelser, intresseorganisationer och andra aktörer samt att det är viktigt att utveckla även andra formella kanaler än de politiska partierna för europaparlamentarikernas deltagande i den svenska Europadebatten. I motion 1999/2000:K341 av m.fl. (mp) finns flera yrkanden som rör bl.a. inflytande över agerande i EU. Motionärerna begär att skall besluta att blir beslutande för hållning i (yrkande 1) och att regeringen skall dels redovisa hur har röstat i ministerrådet, dels bli bättre på att fullgöra sin informations- och samrådsskyldighet (yrkande 2). Vidare begär de tillkännagivanden om att den parlamentariska insynen inför ministerrådsmötena skall inträda som ärendena börjar handläggas i Coreper med möjlighet att följa ärendegången i Coreper (yrkande 3), att en remiss till berörda organisationer skall genomföras inför varje beslut av betydelse i (yrkande 4) samt att regeringen skall återkomma till med förslag om hur det svenska arbetet i EU:s kommittéväsende skall öppnas och demokratiseras (yrkande 5). I motion 1999/2000:K324 av () yrkande 3 begärs ett tillkännagivande om en effektivare granskning i av nya eller ändrade EU-direktiv. bör enligt motionären ha möjlighet att fördröja och i vissa fall blockera ny EU-lagstiftning. Protokoll om de nationella parlamentens roll Till Amsterdamfördraget fogades ett protokoll om de nationella parlamentens roll i Europeiska unionen (D 13). I protokollet uttrycks en önskan att uppmuntra till en större delaktighet från de nationella parlamentens sida i unionens verksamhet och öka deras möjligheter att uttrycka sin uppfattning i frågor som kan vara av särskilt intresse för dem. Enligt protokollet skall samtliga kommissionens samrådsdokument (grön- och vitböcker och meddelanden) skyndsamt tillställas medlemsstaternas nationella parlament. Vidare skall kommissionens förslag till lagstiftning göras tillgängliga i så god tid att varje medlemsstats regering kan säkerställa att dess eget nationella parlament erhåller dem på lämpligt sätt. En sexveckorsperiod skall förflyta från den dag då ett lagstiftningsförslag eller ett förslag till åtgärd inom ramen för den tredje pelaren av kommissionen görs tillgängligt för och rådet på alla de officiella språken till den dag då förslaget sätts upp på rådets dagordning för beslut. Undantag kan göras i brådskande fall, varvid skälen skall anges. Protokollet ger också en roll för COSAC, den s.k. konferensen mellan organ för EG-frågor, som är ett samarbetsorgan för de nationella parlamentens EU-nämnder och motsvarande. Protokollet innebär bl.a. att COSAC allmänt ges rätt att bidra med allt som unionens institutioner bör uppmärksamma, särskilt när det gäller utkast till lagstiftning som medlemsstaternas regeringar i samförstånd beslutat att tillställa COSAC. I betänkande 1994/95:KU22 om samverkan mellan riksdag och regering med anledning av anslutning till Europeiska unionen avstyrkte motioner, i vilka föreslogs att skulle kunna binda regeringen med fastställda förhandlingsdirektiv i EU-förhandlingarna. Om redan från början skulle binda regeringen med fastställda direktiv skulle, enligt utskottet, regeringens ansvar för agerandet i EU-förhandlingarna uttunnas avsevärt. Utskottet påpekade också att ett riksdagsorgans uttalanden inte kan bli bindande för hela och att sådana uttalanden saknar formell konstitutionell betydelse. Det är regeringen som företräder vid ministerrådets möten, och det är därigenom regeringen som har det politiska ansvaret för förhandlingarna. fick genom enligt utskottets bedömning ett reellt inflytande när det gäller ståndpunkter vid rådsmötena. Man borde nämligen kunna utgå från att regeringen inte skulle komma att företräda en ståndpunkt som stod i strid med vad nämnden hade gett uttryck för i samrådet. Det utskottet anfört om innebörden av samverkan hade enligt utskottet betydelse för det politiska ansvarstagandet. medverkan vid uppläggningen av förhandlingarna påverkade således inte möjligheter att använda de kontrollinstrument som anges i 12 kap. regeringsformen (bl.a. kritik mot statsråd med anledning av granskning eller avgivande av misstroendeförklaring). vidhöll i sitt yttrande till utrikesutskottet över Amsterdamfördraget (yttr. 1997/98:KU9y), när det gällde frågan om skall kunna binda regeringen vid en viss handlingslinje i EU-arbetet, den uppfattning som utskottet gett uttryck för i det nämnda betänkandet och som ställt sig bakom. Regeringen beslöt att tillkalla en parlamentariskt sammansatt kommitté med uppdrag att utreda vissa frågor som rör regeringsformen (Ju 1999:13, dir. 1999:71). Kommittén skall bl.a. närmare analysera om utvecklingen av samarbetet inom Europeiska unionen går mot en minskad uppdelning mellan en gemenskapsdel och övriga delar av unionssamarbetet och i samband därmed också överväga om det kan finnas anledning att ändra ordalydelsen av 10 kap. 5 § första stycket regeringsformen. Regeringen framhöll i fråga om behovet av en översyn följande. Samarbetet inom den andra och tredje pelaren är mellanstatligt. De gemensamma besluten, som i andra pelaren kan vara t.ex. s.k. gemensamma åtgärder och i tredje pelaren t.ex. konventioner, fattas normalt med enhällighet. Medlemsstaterna är bundna av besluten på samma sätt som följer av annat internationellt samarbete. Regeringens befogenhet att ingå en överenskommelse begränsas därmed av bestämmelserna i 10 kap. 2 § regeringsformen. Regeringen kan således inte ingå en överenskommelse som medför en skyldighet att införa ny lagstiftning eller att ändra en befintlig lag utan att först inhämta godkännande. Regeringen har naturligtvis möjlighet att under förhandlingarna i rådet förbehålla sig rätten att inhämta godkännande. Så länge någon överenskommelse inte är träffad finns det emellertid inget för att godkänna. Alternativet är att regeringen i en proposition föreslår att den svenska lagen på förhand skall anpassas till den överenskommelse som regeringen vill kunna ingå. Innebörden av en s.k. parlamentsreservation under förhandlingarna i rådet är alltså att en överenskommelse inte kommer att kunna träffas förrän den svenska lagstiftningsprocessen är avslutad. Ett sådant förfarande tar emellertid så pass att detta alternativ oftast inte lär vara praktiskt möjligt. Detta innebär att möjlighet att i rådet anta en överenskommelse inom t.ex. tredje pelaren beror på hur överenskommelsen har utformats. Det är möjligt för regeringen att ingå överenskommelsen bara om den ligger utanför det riksdagsbundna området eller om det redan finns en svensk lag eller ett anslagsbeslut som täcker åtagandet enligt överenskommelsen. Inom ramen för samarbetet i andra pelaren är det vanligt att s.k. gemensamma åtgärder och s.k. gemensamma ståndpunkter (artiklarna 14 och 15 i Unionsfördraget, f.d. artiklarna J 4 och J 5) beslutas. Syftet med dessa beslut är att genomföra den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken så effektivt som möjligt genom ett samfällt agerande. Som exempel kan nämnas den gemensamma ståndpunkten , fastställd av rådet på grundval av artikel J 2 i Fördraget om Europeiska unionen om förbud för jugoslaviska fraktplan att flyga mellan och Europeiska gemenskapen (98/426/GUSP). Det kan inte uteslutas att det kan bli aktuellt att fatta beslut inom andra pelaren som bedöms ligga inom det riksdagsbundna området. Inom ramen för samarbetet i tredje pelaren har det i flera fall antagits s.k. gemensamma åtgärder (f.d. artikel K 3.2 b i Unionsfördraget) som syftat till lagharmonisering. Som exempel kan nämnas den gemensamma åtgärden om åtgärder mot rasism och främlingsfientlighet (96/443/RIF) och den gemensamma åtgärden om åtgärder mot män niskohandel och sexuellt utnyttjande av barn (97/154/RIF). Dessa gemensamma åtgärder har emellertid varit så utformade att de inte inneburit att regeringen bundit att införa viss lagstiftning. åtagande i dessa fall kan snarare beskrivas på det sättet att regeringen åtagit sig att föreslå att besluta om viss lagstiftning. Genom den senaste revisionen av fördragen, Amsterdamfördraget (prop. 1997/98:58, bet. 1997/98:UU13, rskr. 1997/98:197), som med stor majoritet godkände , har samarbetet inom EU utvecklats. Som ett medel för att uppnå målet, ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, har nya beslutsformer införts, varvid framför allt märks de s.k. rambesluten (artikel 34.2 b i Unionsfördraget) på tredje pelarens område. Det uttalade syftet med rambesluten är att närma medlemsstaternas lagar och andra författningar till varandra. Rambesluten skall vara bindande för medlemsstaterna när det gäller det resultat som skall uppnås men överlämnar åt de nationella myndigheterna att besluta om form och tillvägagångssätt. De skall inte ha direkt effekt. Rambesluten medför alltså en folkrättslig förpliktelse för att vid behov genomföra de åtgärder som krävs för att införliva beslutens innehåll med svensk rätt. De påverkar dock inte den grundläggande mellanstatliga karaktären av samarbetet. För del kan emellertid svårigheter uppstå om regeringen i rådet bara kan gå med på åtaganden som ligger utanför det riksdagsbundna området eller som redan täcks av svensk lag. kan visserligen genom utnyttjande av sin vetorätt förhindra antagandet av varje förslag till rambeslut som innehåller sådana åtaganden. Situationen är dock ofta sådan att sakligt sett inte önskar förhindra att medlemsstaterna i unionen träffar en överenskommelse. Europeiska unionen är alltså en organisation som fortlöpande förändras. Samspelet mellan och regeringen måste anpassas till dessa förändringar så att som folkets främsta företrädare alltjämt ges inflytande över och får en god insyn i den process i EU som leder fram till för vårt land viktiga och bindande beslut. EU-arbetet i dess helhet bör i så stor utsträckning som möjligt vara en integrerad del av arbete. Det är framför allt när det gäller det mellanstatliga arbetet i den andra och tredje pelaren som det kan finnas skäl att se över gällande ordning. Ett sätt att stärka roll inom det mellanstatliga arbetet i den andra och tredje pelaren är att det införs en möjlighet för regeringen att på förhand, dvs. innan förhandlingarna i rådet har avslutats, inhämta godkännande till att regeringen ingår en viss bindande internationell överenskommelse. Ett förhandsbesked skulle alltså kunna ersätta det godkännande som bara kan lämnas till en redan färdigförhandlad överenskommelse. En möjlighet för de nationella parlamenten att i förväg lämna sitt godkännande till en internationell överenskommelse finns i många andra medlemsländer i EU. För att ett på förhand lämnat besked skall kunna användas i förhandlingsarbetet i EU är det en förutsättning att det kan lämnas relativt snabbt. En lösning som gör det möjligt för regeringen att på förhand och utan att alltför tas i anspråk få godkännande skulle - förutom att stärka roll - också stärka roll i unionssamarbetet. Behovet av att stärka roll genom en möjlighet för regeringen att på förhand inhämta godkännande till en internationell överenskommelse kan tänkas uppstå också i annat internationellt samarbete. Även detta talar för att det nu finns skäl att undersöka om ett system med förhandsgodkännande går att förena med regeringsformens övriga bestämmelser om förhållandet till andra stater och, om så skulle visa sig vara fallet, lämna förslag till hur en sådan regel bör utformas. Vidare har det, som ovan nämnts, under remissbehandlingen av regeringens proposition med anledning av Amsterdamfördraget påpekats att gränsen mellan EG och EU som helhet med tiden suddas ut och att det därför finns skäl att förbereda en ändring av 10 kap. 5 § regeringsformen som innebär att hänvisningen till Europeiska gemenskaperna byts ut. Även Lagrådet har uttalat att utvecklingen går mot en minskad uppdelning mellan en gemenskapsdel och övriga delar av unionssamarbetet. Mot denna bakgrund kan det finnas anledning att närmare analysera utvecklingen av pelarstrukturen inom EU och institutionernas roller i de olika pelarna. Beroende på resultatet av analysen kan det också finnas skäl att överväga om det kan finnas anledning att ändra ordalydelsen av 10 kap. 5 § första stycket regeringsformen. beslutade att tillsätta en kommitté för att se över och utvärdera vissa frågor som rör arbetsformer, bl.a. hantering av EU-frågor. skall i denna del ha som en utgångspunkt att EU-arbetet så lång möjligt skall vara en integrerad del i sedvanliga arbete och som en målsättning att öka möjligheterna för och utskotten att följa, ta initiativ och utöva inflytande i utrednings- och lagstiftningsarbetet inom EU från ett tidigt skede till dess att formella beslut fattas. Kommittén bör inrikta sitt utredningsarbete på att följa upp utskottens hantering av EU-frågorna och att utveckla och förbättra stödet till utskotten. Kommittén skall också belysa konsekvenserna för av att EU-samarbetet sker i olika former och att beslutsprocessen ändrats genom Amsterdamfördraget. Två frågor som särskilt bör belysas är formerna för uppföljning och kontroll dels av regeringens agerande i Europeiska unionens råd, dels av implementeringen av EU-direktiv. Kommittén skall vidare utreda behovet av och kostnaderna för en ökad närvaro och en mer kontinuerlig bevakning på plats från sida av verksamheten i EU:s institutioner. Kommittén skall även bedöma behovet av och kostnaderna för en ökad kontakt med andra nationella parlament och . Kommittén skall också uppmärksamma de frågor som särskilt tagit upp i ett betänkande och frågor som aktualiseras av utskottet och i under utredningsarbetets gång. anser att resultatet av i första hand arbete i denna del bör avvaktas. Vissa av de frågor som tas upp i motionerna berörs också av den pågående författningsutredningens arbete. föreslår att utrikesutskottet avstyrker motionerna 1999/2000:K324 (m) yrkande 3 och 1999/2000:U512 (c) yrkande 6. Också motion 1999/2000:K341 (mp) yrkandena 1-5 bör avstyrkas. I motion 1999/2000:U508 av m.fl. (mp) begärs att skall besluta att varje genomgripande förändring av skall underställas en folkomröstning innan ratificerar förändringarna (yrkande 2). behandlade motsvarande motionsyrkande senast i sitt yttrande till utrikesutskottet . Utskottet var inte då berett att ta ställning till frågan om folkomröstningar inför framtida förändringar av fördragen. Enligt utskottets mening skulle det vara svårt att tillämpa den föreslagna ordningen mot bakgrund av att det kan förutsättas råda delade meningar om vad som skall anses vara genomgripande förändringar. En lämpligare ordning syntes det utskottet vara att från fall till fall ta ställning till behovet av folkomröstning. vidhåller sin tidigare bedömning och föreslår att utrikesutskottet avstyrker motion 1999/2000:U508 (mp) yrkande 2. Förberedelser för det svenska ordförandeskapet I motion 1999/2000:U515 av m.fl. (mp) yrkande 12 begärs ett tillkännagivande om att en arbetsgrupp bestående av samtliga riksdagspartier bör tillsättas för att förbereda det ramprogram som kommer att presentera för sitt ordförandeskap i EU . Statsminister informerade bl.a. i om förberedelserna inför det svenska ordförandeskapet och presenterade ett utkast till program. Programutkastet hade varit föremål för överläggning med de övriga partiledarna. Statsministern förklarade att han eftersträvade så stor samsyn som möjligt och att han skulle fortsätta dialogen med nämnden inför ordförandeskapet och också informera i kammaren. noterar att regeringen hållit överläggningar med övriga riksdagspartier om förberedelserna inför ordförandeskapet samt att statsministern uttalat sin strävan till så stor samsyn som möjligt och sin avsikt att fortsätta dialogen med och informera i kammaren. skottet bör enligt uppfattning avstyrka motion 1999/2000:U515 (mp) yrkande 12. I motion 1999/2000:U514 av m.fl. (kd) yrkande 1 begärs ett tillkännagivande till regeringen om att konvention om de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna bör införlivas i . Motionärerna framhåller att bl.a. pekat på att det behövs en utomstående och från EU oberoende rättslig kontroll. Frågan om EU:s anslutning till behandlades i yttrande till utrikesutskottet om Amsterdamfördraget (yttr. 1997/98:KU9y). I yttrandet gavs en redovisning av EU:s förhållande till och det skydd för de mänskliga rättigheterna som ges genom EG-fördragen. Det påpekades att samtliga medlemsstater är anslutna till och att frågan om EG:s anslutning till konventionen länge diskuterats inom gemenskapen. Frågan huruvida en sådan anslutning är förenlig med EG-fördraget hade också underställts enligt artikel 228.6 i EG-fördraget. fann emellertid i sitt yttrande i mål O-2/94 att en sådan anslutning av EG som organisation inte var möjlig enligt fördraget i dess dåvarande lydelse. års regeringskonferens diskuterades frågan om fördragsändringar som skulle göra det möjligt för gemenskapen att ansluta sig till . stödde för sin del en sådan ordning. Medlemsstaterna kunde emellertid inte enas på denna punkt. beklagade att medlemsstaterna inte kunnat enas om sådana fördragsändringar att gemenskapen kunde ansluta sig till . Utskottet såg dock positivt på att de grundläggande fri- och rättigheterna förstärkts i Amsterdamfördraget genom att fördragsfästas i artikel F (numera artikel 6 i unionsfördraget). Unionens engagemang i fråga om icke-diskriminering och jämställdhet mellan kvinnor och män förstärks också. ansåg att det var för tidigt att ta ställning till i vilken utsträckning regeringen skulle fortsätta att driva frågan om en anslutning till vid kommande regeringskonferenser och avstyrkte en motion liknande den nu aktuella. I sitt yttrande till utrikesutskottet över regeringens EU-skrivelse (yttr. 1998/99:KU3y) ansåg att frågan om tillämpningen inom EU av är central. Utskottet ville därvid peka på att två skilda system för tolkningen av konventionen i längden inte är en acceptabel ordning. 40 stater hade anslutit sig till medan Europeiska unionen omfattade 15 medlemsländer. Självfallet var det enligt utskottet nödvändigt att praxis i så centrala frågor som mänskliga rättigheter och grundläggande friheter skapas otvetydigt av en enda domstol. Utskottet förutsatte att regeringen skulle ta till vara möjligheterna att verka för en utveckling i denna riktning. Enligt utskottets mening var ett tillkännagivande till regeringen inte då nödvändigt, och utskottet avstyrkte den föreliggande motionen. Pågående arbete med en rättighetsstadga inom EU I slutsatserna från Europeiska rådets möte i uttalades att rådet ansåg att de på unionsnivå gällande grundläggande rättigheterna med hänsyn till det utvecklingsstadium som unionen befann sig på borde sammanfattas i en stadga och därigenom göras synligare. fattade därför följande beslut. Respekten för de grundläggande rättigheterna är en fundamental princip för Europeiska unionen och en avgörande förutsättning för dess legitimitet. Unionens skyldighet att respektera de grundläggande rättigheterna har genom rättspraxis fått sin bekräftelse och utformning. I unionens nuvarande utvecklingsstadium är det nödvändigt att utarbeta en stadga med dessa rättigheter för att deras utomordentliga betydelse och räckvidd skall förankras på ett för medborgarna synligt sätt. Enligt Europeiska rådets uppfattning skall denna stadga omfatta rätten till frihet och jämlikhet samt de grundläggande procedurrättigheter som garanteras i den europeiska konventionen om skydd av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och som framkommer genom medlemsstaternas gemensamma författningstraditioner som allmänna principer i gemenskapsrätten. Stadgan skall dessutom innehålla de grundläggande rättigheter som endast tillkommer unionens medborgare. Vid utarbetandet av stadgan skall vidare ekonomiska och sociala rättigheter beaktas, sådana de ingår i Europeiska sociala stadgan och i gemenskapens stadga om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter (artikel 136 i EG-fördraget), såvida de inte endast motiverar mål för unionens handlande.