yttr · GN05UU3y · 2000-01-01 00:00:00 — Utskottet har under en följd av år, bl.a. i betänkande 1997/98:UU17, framhållit att urbefolkningars mänskliga rättigheter bör ses i perspektivet av alla individers mänskliga rättigheter. Det är angeläget, sägs det i betänkandet, att verka för att alla personer inom etniska minoriteter åtnjuter rätten till egen kulturell identitet och ett eget kulturliv, rätten till egen religion och rätten till ett eget språk. Utskottet har också tidigare framhållit att fortsatt bör verka för att personer som tillhör nationella eller etniska och språkliga minoriteter i alla länder ges möjlighet att på lika villkor som majoritetsbefolkningen effektivt åtnjuta alla de mänskliga rättigheterna. En ratifikation av ramkonventionen är en markering av att i linje med tidigare förd politik ställer sig bakom arbetet med ett ökat skydd för mänskliga fri- och rättigheter. Utskottet noterar också, med anledning av den nu aktuella propositionen, att regeringens förslag ligger väl i linje med den förda utrikespolitiken. I motion 1999/2000:MJ220 (mp) tas i yrkande 1 upp frågan om samerna som ursprungsfolk. Utskottet har med anledning härav inhämtat följande. blev isfritt jämförelsevis sent, . är däremot hela norska , nordligaste och östligaste isfria områden. De tidigaste spåren efter mänskliga boplatser i inlandet (Garaselet vid älv) är från 6 000 f. Kr. Flera invandringsvägar till har bedömts vara sannolika - från , från söder och från de isfria delarna av Nordfinland och samt längs kusten via . Över hela det dåtida har hittats föremål av sydskandinaviskt ursprung, vilka bekräftar invandring från väster och söder. Man har emellertid inte kunnat finna att de tidiga norrländska fynden följer den fortsatta sydskandinaviska utvecklingen, och mycket talar för att behöll karaktären av isolat under närmare tvåtusen år (6000-4000 f. Från senare delen av yngre stenåldern till senmedeltiden var landområdena mellan det nordligaste och , anses det, den främsta förbindelsen mellan och kontinenten i öster och sydöst. Ända in i järnåldern kan man i arkeologiskt material konstatera en gräns mellan norra och mellersta , och hypotesen har framförts att denna gräns från . och framåt var en etnisk gräns mellan "tidig samisk" och "tidig nordgermansk" befolkning. Frågan om det finns någon överensstämmelse mellan "arkeologiska kulturer" och det etniska begreppet folk har emellertid varit föremål för en omfattande diskussion. Man känner numera till ganska många boplatser i norra från perioden från och framåt. Alla har använts av fångstfolk som med stor sannolikhet varit av samisk etnicitet. Från och med 1300-talet kommer allt fler skriftliga källor som talar om en samisk inlandsbefolkning. fullbordas också den ekonomiska och politiska utveckling som gav den svenska centralmakten överhand i . Därmed bröts den tretusenåriga öst-västliga kontakten mellan norra inland och de ryska områdena. Frågan om vem som var "först på plats" får dock i detta sammanhang anses vara av mindre intresse. Vad som är väsentligt är att det är klart att samer funnits inom det aktuella området samt där bedrivit sin näring och utvecklat sin kultur att de är att betrakta som ursprungsfolk. Det tidiga fångstsamhällets sociala nätverk var uppbyggt kring små familjegrupper som bodde och levde tillsammans. utvecklades nya behov och det ställdes större krav på inre organisation och fördelning av resurser i form av jakt- och fiskevatten. Utvecklingen av siidan, föregångare till dagens "sameby", har sitt ursprung bl.a. i sådana behov av samordning. Inom siidans ram sköttes gemensamma frågor. Det kunde gälla allt från fördelning av jaktmarker och fiskevatten till lösande av interna tvistemål och motsättningar. En sammanhållande faktor var religionen, där nåjden var centralgestalten. Han var den som höll kontakten med värld och därigenom tryggade samhällets fortlevnad. predikade Stenfi, apostel, kristendomen för samerna. Det kom dock att dröja innan något mera allvarligt gjordes för att kristna samerna. Kyrkor byggdes bl. a. i Frösö, och Tynset. byggdes kyrkan i . I ett påvebrev kallades byggnaden för den "heliga nära hedningar". döpte ärkebiskopen i tjugo samer och karelare i . uppmanade drottning samerna att lämna sin avgudadyrkan och söka sig till kyrkans lära. När nationalstaterna fick ett ökat intresse för samerna ledde detta till att den svenska byråkratin fick ökat genomslag och siidans ställning kom att försvagas. bestämde att samerna skulle infinna sig på bestämda marknadsplatser . Där skulle de erlägga skatt till kronan samt delta i kyrkans gudstjänster och i ting. För att samerna skulle komma till de nya marknadsplatserna förbjöds handelsmännen att som förut bedriva handel med samerna på de gamla vinterboplatserna. den gamla siidanstämman få tjänstgöra som domstol. Trots det fortsatte samerna att ta upp egna angelägenheter i siidan, men i längden miste de gamla vinterboplatserna sin ställning som centralplats till förmån för de nya marknadsplatserna. Det betydde också att den samiska samhällsordningen med självbestämmande undan för undan försvagades. Skriftliga källor tyder på att samerna tidigt hållit renar, men jakten och fisket tycks ha varit avgörande eller , då rennomadismen tar överhand. Den utvecklade rennomadismen, med allt större tamrenhjordar, konkurrerade med jägarsamhället om samma resurser. Jägarsamhället upplöstes och många samer blev bofasta sjösamer och kustsamer med fiske som huvudsaklig försörjning, i kombination med gårdsbruk och ett mindre antal tamrenar. hittades silvermalm vid norrbottniska . För malmtransporterna tvångsrekryterades samer och dragrenar. Kungamakten började verka för att befolkades i större utsträckning. Bl.a. genom att öka den odlade jorden kunde kronan få in mera skatt. I syfte att uppmuntra och kontrollera kolonisationen av inland gjorde kronan anspråk på all ohävdad mark. menade, att "sådana ägor, som obyggda ligga, höre , Oss och krona till, och ingen annan". För del kom kungamaktens strävan och anspråk på äganderätt till uttryck . Kolonisationen av tog på allvar fart , då Kungl. Maj:t utfärdade ett särskilt lappmarksreglemente, som reglerade formerna för kolonisationen. Nya hemman kom till stånd sedan kronan anvisat mark. För varje hemman skulle betalas viss skatt, men nybyggarna erbjöds skattefrihet . De fick också viss rätt till jakt och fiske på kronans marker. För att undvika konflikter mellan nybyggare och samer blev det nödvändigt att begränsa kolonisationen. En åtgärd blev att dra upp en "odlingsgräns" i nordsydlig riktning genom . En provisorisk sådan gräns kom till 1867. Över århundradena uppstod också ett behov av att skapa klarhet i hur långt byarnas och nybyggarnas skogsmarker sträckte sig och var kronans marker tog vid. Till detta bidrog bl.a. att den framväxande bruksnäringen gjorde de norrländska markerna alltmer värdefulla. Detta var bakgrunden till de "avvittringsförrättningar" som genomfördes i till och som innebar att de enskilda byarnas och hemmanens områden avgränsades från kronans marker. Siidorna, eller lappbyarna som staten kallade dem, var i sin tur indelade i skatteland, ägda av enskilda samer. Denna ordning bestod , då den individuella rätten till land och vatten lagstiftades bort. I stället omvandlades rätten till lappbyns mark till en gemensam bruksrätt för lappbyns medlemmar. I och med rennäringslag ändrades namnet lappby till sameby. Samebyn omvandlades då även till ett slags ekonomisk förening, där medlemmarna kollektivt ansvarar för renskötseln. finns det samer i fyra stater: , , och . Det är innebär att den samiska kulturen går tvärs över riksgränserna. Ofta har släkter medlemmar på båda sidorna om en riksgräns. En omfattande gränsreglering mellan och samt och skedde 1751. I samband därmed bestämdes att ingen fick ha skatteland både i och . Till gränstrakten fogades ett tillägg, den s.k. Lappkodicillen, där det fastslogs att samerna skulle ha rätt att fortsätta flytta med sina renhjordar över gränsen. Det var mycket viktigt för de samer som hamnade på svensk sida och som hade sommarbetesmarker vid norska kusten. I uppkom starka nationalistiska strömningar, som ifrågasatte de svenska samernas närvaro. Bönderna i menade att renarna orsakade skador på marken och sjukdomar på boskapen och ville ha bort renarna från området. Konflikten ledde till förhandlingar mellan och och tillkom en gemensam renbeteskonvention. En ny uppgörelse träffades mellan och genom renbeteskonvention, som gäller fram . Konventionen reglerar samernas rätt till bete i och utnyttjandet av vissa betesområden i för norska samer. pågår förberedelser inför nya förhandlingarna mellan och om en ny renbeteskonvention som skall gälla . Det är inte klarlagt om samerna har eller har haft inte bara dispositionsrätt utan även äganderätt till en del marker inom det svenska renskötselområdet. Frågan har prövats rättsligt bara vid några få tillfällen. En sådan rättsprocess var det s.k. skattefjällsmålet (NJA 1981 s. 1), som gällde några områden i . I målet avgjorde att samerna inte kunde anses ha äganderätt utan bara bruksrätt till de berörda områdena. Domstolen förklarade dock att det inte kunde uteslutas att samerna kunde ha haft en starkare och på urminnes hävd grundad rätt till sina skatteland längre norrut, men denna fråga prövades inte i målet, som endast gällde vissa markområden i . Nomadskolans utveckling byggde på ideologin att samerna borde ha en särställning i förhållande till det övriga samhället. Med skolreform tänkte man sig kåtaskolorna som huvudform för samernas skolor. En skolform som skulle följa de renskötande familjerna på deras flyttningar. I kyrkbyarna fanns fasta nomadskolor för de äldre barnen. Denna skolreform fick utstå hård kritik vid samernas landsmöte . kom beslutet om en nioårig grundskola som också omfattade samernas barn. Skolplikten utökades till nio obligatoriska år. läroplan skulle tillämpas, men inslag av samiska ämnen skulle förekomma. Framväxten av den moderna kom också samerna till del. I och med att genomfördes blev också det samiska språket en del i nomadskolornas undervisning. I den gamla nomadskolan skulle barnen från första början lära sig att både tala och skriva på svenska. började sameskolan i att ta form. är det samerna själva som har ansvaret för sameskolorna. inrättades där samer utsedda av de samiska organisationerna är i majoritet. På sex orter finns sameskolor: , , , , och . Där ges undervisning för årskurserna 1-6. Sameskolorna följer samma läroplan som den svenska men har samisk inriktning i ett flertal ämnen. Samebarnen och deras föräldrar väljer själva om barnen skall gå i sameskola eller i den kommunala . På flera platser där det inte finns sameskola finns i stället skolor med samisk integrering. Där går samebarnen i den kommunala men får undervisning i vissa samiska ämnen som samiskt språk, slöjd och samhällsorientering. I erbjuder Samernas folkhögskola och kommunens gymnasieskola gymnasieutbildningar med samisk inriktning. Samernas folkhögskola startade och har erbjudit ungdomar och vuxna möjlighet att studera både allmänna ämnen och ämnen med inriktning på samisk kultur och samiskt liv. Ett nordiskt samiskt institut upprättades i Guovdageaidnu/Kautokeino i . Institutet finansieras av . Institutet är ett tvärvetenskapligt forsknings- och utredningsinstitut specialiserat på samiska språk, kultur och samhällsliv. Institutet har en budget på ca . Vid finns möjlighet att studera samiska eller samisk kultur och historia vid den samiska institutionen. Här bedrivs också forskning i samiska ämnen. Utskottet anser med det anförda att proposition 1998/99:143 Nationella minoriteter i kan tillstyrkas i de delar som berör utrikesutskottets beredningsområde. Motion 1999/2000:MJ220 yrkande 1 kan besvaras utifrån vad utrikesutskottet anfört om samerna som ursprungsfolk. I beslutet har deltagit: (), (), (), (), (), (), (), (), (), (), (), (), (), (), (), () och (). Propositionens huvudsakliga innehåll 1 En internationell samarbetsfråga 2 Situationen i andra nordiska länder 5 En samlad svensk minoritetspolitik 6 Samarbete över nationsgränserna 7 Ursprungsfolk definieras i konvention 169, artikel 1 b), som folk som härstammar från folkgrupper som bodde i landet, eller det geografiska område som landet tillhörde, vid tiden för erövring eller kolonisation eller fastställande av nuvarande statsgränser. Ytterligare en förutsättning är att de helt eller delvis har behållit sina sociala, ekonomiska, kulturella och politiska institutioner. Ett grundläggande kriterium är också att de folk som berörs själva identifierar sig som ursprungsfolk. Avgörande är inte att dessa folkgrupper historiskt sett bott i ett visst område än andra.